Справа № 815/1016/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1016/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

суддів - Стеценка О.О., Стефанова С.О.,

за участю секретаря - Маковейчук Т.С.,

перекладача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 15.12.2014 р. № 738-14, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в 2012 р. він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Згідно повідомлення від 06.01.2015 р. № 143 позивачу відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, на підстав пп.1 та пп.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон). Позивач зазначив, що є громадянином Палестини, проте не може та не бажає користуватися захистом своєї країни у зв'язку з політичними переконаннями. Позивач покинув Палестину у зв'язку із сімейною ворожнечею та неспроможності держави надати необхідного захисту. На даний час позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності через ситуацію загальнопоширеного насильства та неможливість отримати пропуск для повернення додому. Зважаючи на викладені обставини, позивач звернувся до влади України за захистом.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, в задоволенні позову просила відмовити, зважаючи на правомірність оскаржуваного рішення при необґрунтованій заяві позивача щодо надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Палестини, араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт, проживає у громадянському шлюбі з громадянкою України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з якою має двох дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 Позивач отримав середню освіту в школі «Аль-Мусельна» (м. Ятта, Хевронська), де навчався протягом 1983-1989 рр., в школі «Дукуретта Альсеновьє» - 1989-1995 рр. Має незакінчену вищу освіту, яку отримував в Україні: в 1996 р. навчався на підготовчому факультеті Державного будівельного інституту м. Луганська, 1997-2000 рр. навчався в Одеському медичному університеті в м. Одесі, звідки був відрахований за несплату коштів за навчання.

З огляду на матеріали справи, в Україну позивач потрапив легально в 1995 році на підставі національного паспорту та студентської візи з метою отримання вищої освіти. Останнього разу залишив Палестину 28.08.2000 р. на підставі національного паспорту та студентської візи. В Одесу прилетів 28.08.2000 р. та з цього часу Україну не залишав.

16 липня 2012 р. ОСОБА_2 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 15.12.2014 р. № 738-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_2 (ODS12/279), в основу оскаржуваного рішення покладений висновок від 01.12.2014 року «Про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв'язку з наступним.

Зі змісту покладеного в основу спірного рішення висновку вбачається, що співробітник міграційної служби вважав, що у позивача немає ознак особи, що може вважатися біженцем через відсутність побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, заявник не може довести існування загрози життю, безпеці чи свободі, передбачених п.13 ст.1 Закону, для надання додаткової форми захисту. У зв'язку із цим та через відсутність умов, передбачених абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», співробітник міграційної служби дійшов висновку про доцільність відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_8 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Судом встановлено, що позивач мешкав у Палестині до 1996 р., після чого приїхав в Україну на навчання, де з 1997 р. по 2000 р. навчався в Одеському національному медичному університеті. Навчання не закінчив через фінансові труднощі. З 2000 р. позивач працює на пром. ринку « 7 км» та ринку «Привоз». Зі слів позивача, він ніколи не був членом політичних, громадських, молодіжних чи військових формувань у Палестині.

В основу заяви про надання статусу біженця або особо, яка потребує додаткового статусу, ОСОБА_2 поклав наступні обставини. Так, позивач не бажає повертатися до Палестини через цивільну дружину та двох дітей, які живуть в Україні, а також через військові дії, які тривають з 1948 р. При відвідуванні батьків в 2000 р. між рідними виникла сварка на підґрунті перебування позивача в Україні, в результаті чого він самовільно повернувся до України без фінансової допомоги родичів. Під час перебування позивача в Україні на території Палестини почались військові дії з Ізраїлем. Також іноземець зауважив, що має сімейні проблеми, зокрема його брат вбив дядька і тепер позивачу загрожує кровна помста. Через вищезазначені обставини позивач не бажає повертатися до Палестини.

Оцінюючи обставини в'їзду позивача до України, відповідач надав перевагу тому, що ОСОБА_2 звернувся за захистом в Україні після виникнення необхідності легалізувати своє перебування на території України. При цьому відповідач дійшов висновку, що пояснення ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки є надуманими та недостовірними.

Так, позивач вказав недостовірні відомості про те, що останній виїзд з України відбувся в 2000 р., тоді як дата видачі паспорту - 06.03.2007 р. в м. Рамалла (Палестина). Під час анкетування позивач повідомив, що з 2000 р. по 2007 р. продовжував реєстрацію за допомогою різних фірм; останнього разу на підставі запрошення дружини (цивільної). В паспортному документі, який надав позивач, наявний штамп про подовження терміну перебування в Україні від 08.08.2007 р. № 5035-п, приймаюча сторона - ОСОБА_5, штампи перетину кордону відсутні. Отже позивач незаконно продовжував строк перебування в Україні, не маючи підстав на це, чим порушував законодавство України. Фактично позивач нелегально перебував на території з 2007 р. по 16.07.2012 р.

Суд також враховує, що позивач вказує різноманітні причини неможливості повернення до Палестини. Так, в заяві від 16.07.2012 р. позивач вказав, що не може повернутися на батьківщину, оскільки має дружину та дітей в Україні, а в Палестині триває війна з 1948 р. Ніяких додаткових пояснень з приводу військових дій, переслідування чи загрози саме позивачу надано не було.

У протоколі співбесіди від 07.08.2012 р. позивач зазначив, що не може повернутися в Палестину через сімейну сварку та ймовірність кровної ворожнечі. Однак заявник не надав жодних доказів, фактів або навіть пояснень, чому саме йому погрожує небезпека, тим більше, що всі його родичі продовжують мешкати в Палестині в м. Ятта, інформація про їх переслідування відсутня. Коли саме його рідний брат на ім'я Мохаммед вбив його дядька та чому це сталося позивач не знає, рівно як і будь-яких інших суттєвих обставин, які позивачем зазначені як підстави для кровної помсти.

Також позивач зазначав у співбесіді 07.08.2012 р. про військові дії, які почалися в Палестині під час його перебування в Україні, але не називає ані роки, ані територію, яку вони охопили; інформація про військові дії саме в місті постійного проживання позивача відсутня.

При анкетування 16.07.2012 р. позивач повідомив про продовження реєстрації за допомогою різних фірм, останнього разу на підставі запрошення дружини у 2007 р. За наданою інформацією позивач неодружений і офіційно в шлюбі не перебуває, хоча має із громадянкою України двох спільних дітей та паспортний документ, за яким можливе укладення шлюбу. Відповідно до протоколу співбесіди від 07.08.2012 р. позивач наполягає, що не мав можливості одружитися через відсутність документу, проте паспорт громадянина Палестини був дійсним до 05.03.2010 р.

З 2000 р. позивач не має офіційних підстав для перебування в Україні. Позивач був відрахований з університету за несплату контракту, внаслідок чого повинен був залишити територію України, однак незаконно продовжував строк перебування до 2007 р. З 2007 р. по 16.07.2012 р. позивач, нелегально перебуваючи на території України, не звертався до органів міграційної служби, що свідчить про відсутність потреби в міжнародному захисті. У періоді з 1996 р. по 2012 р. позивач не звертався за захистом, хоча покладені в основу заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (сімейна сварка, військові дії) мали місце зі слів заявника з 2000 р. Натомість, вичерпавши всі засоби легалізації, позивач вирішив звернутися до міграційної служби із заявою про надання захисту.

Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було. Разом із тим, як під час співбесід в міграційній службі, так і в ході судового розгляду справи, позивач підтвердив, що особисто йому ніхто не погрожував.

Твердження позивача про наявність підстав для надання додаткового захисту, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Палестині. Надана ним інформація при викладені причин неможливості повернутися до Палестини є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві та позові щодо небезпеки, яка йому загрожує в Палестині особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину. З огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Вирішуючи справу, суд враховує, що позивач не володіє інформацією про повідомлені ним випадки переслідування, у зв'язку із чим суд погоджується із висновками міграційної служби щодо неправдоподібності покладених в основу заяви фактів. Суд не знаходить обґрунтованими твердження позивача про причини, які вимушують його шукати притулок, оскільки в судовому засіданні позивач пояснив, що після закінчення навчання в Україні він вирішив тут залишитися, оскільки його все влаштовує; при цьому повертатись в Палестину він не хоче, оскільки в Україні в нього дружина та діти.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В свою чергу, відповідач згідно ч.2 ст.71 КАС України, довів правомірність прийнятих ним рішень та необґрунтованість позовних вимог.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення від 15.12.2014 р. № 738-14 прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 23 березня 2015 року.

Головуючий суддя І.В. Завальнюк

Суддя О.О. Стеценко

Суддя С.О. Стефанов