Справа № 1915/20037/12
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2015-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" березня 2015 р. м. Київ К/800/42952/14
Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Черпака Ю.К. (судді-доповідача),
Головчук С.В.,
Ліпського Д.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2014 року,
встановив:
В січні 2012 року ОСОБА_1 пред`явила позов до Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі (далі УПФУ в м. Тернополі) та з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати дії відповідача протиправними, зобов`язати відповідача призначити їй пенсію державного службовця відповідно до частини другої статті 37 Закону України Про державну службу в редакції, що діяла станом на 09.09.1994 р., провести перерахунок пенсії за період з 30.07.2011 р. по день призначення пенсії державного службовця, виплатити суму недоотриманої пенсії за вказаний період з нарахуванням компенсації втрати частини доходів та видати довідку про призначену пенсію державного службовця для отримання грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів.
Позов обґрунтувала тим, що 09.09.1994 р. вона досягла пенсійного віку і їй була призначена пенсія за віком відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення. Однак позивач вважає, що пенсія мала бути їй призначена згідно із Законом України Про державну службу, оскільки з 26.07.1976 р. по 10.11.1990 р. вона проходила службу у військовій частині, яка підпорядковувалась Службі безпеки України, на посаді інспектора, що відноситься до посад державних службовців.
Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2014 року, позов задоволено частково: зобов`язано УПФУ в м. Тернополі призначити ОСОБА_1 з 10.01.2012 р. пенсію державного службовця відповідно до частини другої статті 37 Закону України Про державну службу в редакції, що діяла станом на 09.09.1994 р., та провести з 10.01.2012 р. перерахунок і виплату різниці між пенсією державного службовця та одержаною нею пенсією за віком за весь період виплати. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
У касаційній УПФУ в м. Тернополі, посилаючись на порушення судами норм матеріального права і неповне встановлення обставин справи, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, вказуючи на їх законність і обґрунтованість.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 09.09.1994 р. призначено пенсію за віком згідно із Законом України Про пенсійне забезпечення.
Загальний стаж роботи позивача становить 36 років і 6 місяців та включає, зокрема, час несення нею служби у підпорядкованій Управлінню Служби безпеки України в Тернопільській області військовій частині НОМЕР_1 : з 26.07.1976 р. по 10.11.1980 р. на посаді інспектора в/ч, з 10.11.1980 р. по 10.11.1990 р. надстрокова військова служба.
10.01.2012 р. ОСОБА_1 звернулась до УПФУ в м. Тернополі із заявою про призначення пенсії державного службовця, однак отримала відмову з тих підстав, що стаж її державної служби менший за 20 років, а на час призначення пенсії вона не працювала на посаді державного службовця.
Задовольняючи частково позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що в силу частини першої статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та пункту 3 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 р. № 283, період служби ОСОБА_1 у військовій частині з 26.07.1976 р. по 10.11.1990 р. (14 років 3 місяці 14 днів) зараховується до стажу державної служби і дає позивачу право на отримання пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України Про державну службу в редакції станом на 09.09.1994 р.
Проте такий висновок є результатом неправильного тлумачення чинного законодавства і неповного встановлення обставин справи.
Частиною другою статті 37 Закону України Про державну службу в редакції, чинній на час виходу позивача на пенсію, передбачалось, що на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством України пенсійного віку, за наявності загального трудового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України Про державну службу в редакції Закону України від 08.07.2011 р. № 3668-VI, який набрав чинності з 01.10.2011 р., на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
В пункті 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 р. № 283, визначені посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.
При цьому в пункті 3 цього Порядку зазначено, що до стажу державної служби включається також: період, коли державний службовець не працював з поважних причин, але залишався у трудових відносинах з державним органом; час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років; час підвищення кваліфікації з відривом від роботи, якщо до направлення на підвищення кваліфікації працівник працював у державному органі; час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях тощо.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що стаж державної служби не може складатись виключно з часу військової служби, а може лише його включати поряд з наявним стажем роботи на посадах державних службовців. У такому разі, з урахуванням часу військової служби, пенсія державного службовця призначається особам, які мають не менше 10 років стажу державної служби і перебували на державній службі на момент досягнення пенсійного віку, а особам, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Суди першої та апеляційної інстанцій не встановили, чи має ОСОБА_1 стаж роботи на посадах державних службовців, скільки він становить та з якої посади позивач вийшла на пенсію.
Крім того, суди довільно визначили підстави позову і вирішити спір в контексті питання про зарахування військової служби до стажу державної служби, тоді як у позовній заяві ОСОБА_1 вказувала на віднесення займаної нею посади (посад) з 26.07.1976 р. по 10.11.1990 р. до посад державних службовців.
Суди не дали оцінку вказаним доводам позивача.
Порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і неповне встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, згідно із статтею 227 КАС України є підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ухвалив:
Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі задовольнити частково.
Скасувати постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 січня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 липня 2014 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді:Черпак Ю.К.
Головчук С.В.
Ліпський Д.В.