Справа № 127/6583/14-а
Суддя: Романчук Р. В.
Дата ухвалення: 2014-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 127/6583/14-а
Провадження № 2-а/127/296/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Вступна та резолютивна частини

05.12.2014 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого - судді Романчук Р. В.

при секретарі Мартинюк Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Вінницького міського суду Вінницької області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,-

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправними та невідповідними Конституції України щодо ОСОБА_1 дії Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці з невиплати та недоплати ОСОБА_1 як учаснику війни в період з 18 серпня 1999 року по 31 грудня 2006 року підвищеної пенсії на 50% мінімальної пенсії за віком відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тобто у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, прирівняної до прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, як учаснику війни, з 18 серпня 1999 року по 31 грудня 2006 року включно з урахуванням проведених виплат.

Визнати порушення відповідачем Управлінням Пенсійного фонду України в м. Вінниці щодо ОСОБА_1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення через Вінницький міський суд Вінницької області до Вінницького апеляційного адміністративного суду.

СУДДЯ

Справа № 127/6583/14-а

Провадження № 2-а/127/296/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.12.2014 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого - судді Романчук Р. В.

при секретарі Мартинюк Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Вінницького міського суду Вінницької області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, мотивуючи позов тим, що він є учасником Великої Вітчизняної війни, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_1 виданим 16.03.2000 року. Частиною 3 статті 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачена виплата йому як учаснику війни підвищеної пенсії на 50% мінімальної пенсії за віком. Закон чинний з 09.11.1993 року. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції закону №488/95-ВР від 22.12.1995 р., права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Підвищена пенсія повинна виплачуватися у встановленому тематичним законом розмірі щомісячно по теперішній час, але вона ніколи не виплачувалась в повному обсязі, а питання виплати/невиплати/недоплати завжди "вручну" свавільно регулювалось владою: чи то Кабінетом Міністрів України, чи то через закони про бюджет на поточний рік без врахування норм Конституції України та закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Доказом тому є лист Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці №32-Щ/1 від 31.01.2012 року з відповіддю на його звернення, з якої він дізнався, що при визначенні розміру пенсії управління керувалось постановами Кабінету Міністрів України, а не базовим законом "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Позивач зазначає, що в Постановою Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» встановлений факт порушення прав громадян України на соціальний захист шляхом незабезпечення верховенства Конституції України, «ручного», тобто, протиправного, зменшення рівня цих виплат Кабінетом Міністрів України, «засиленого» протиправним Рішенням Конституційного суду України. Вказана постанова та встановлені нею факти є підставою для звернення з позовом.

Крім того позивач зазначає, що незважаючи на оприлюднення постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775- VII "Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді", відповідач не припинив своєї протиправної діяльності, не вжив заходів по відновленню справедливості, системно та багаторічно порушуваних прав українців. Зокрема, відповідач до сьогодні: нараховує йому пенсію в тих самих незаконних розмірах; не вчинив жодного кроку до нарахування пенсії в законних розмірах; виплачує пенсію в тих самих незаконних розмірах; не вчинив жодного кроку до з'ясування розміру заборгованості та її нарахування; не вчинив жодного кроку до виплати пенсії в законних розмірах; не вчинив жодного кроку до погашення заборгованості з виплати пенсії в законних розмірах. При цьому позивач посилається на положення ст. ст. 8, 19, 22, 41, 60, 64, 68, 92,152 Конституції України.

Також позивач вказує, що відповідно до Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 р., ратифікованої законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р., що є частиною українського законодавства з 11.09.1997 р., ст.1 Протоколу 1, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 3 ст.14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції від 22.10.1993 р. учасникам війни пенсії підвищуються на 50 процентів мінімальної пенсії за віком, такі ж положення зазначені в редакції Закону від 23.11.1995 р. та від 22.12.1995 р. Відповідно до ч. 2 ст. 87 закону України «Про пенсійне забезпечення», суми пенсії, не одержані несвоєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

В позовній заяві позивач також посилається на Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 у справі №1-17/2005, на Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 р. №6-рп/2007, на Рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 у справі №1-28/2008. На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст. 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», ст. ст. 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

Крім того позивач посилається на ст. ст. 4, 10, 11, 23, 177, 190, 256, 257, 261, 268, 386, 549, 623, 625, 1166, 1167, 1192 Цивільного кодексу України та ст. ст. 8, 9, 21, 99 КАС України.

Позивач зазначає, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року №4176-VI, опублікованого в газеті «Голос України» від 14.01.2012 р. № 6, «II. Прикінцеві та перехідні положення, який набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади.., яким порушено право власності або інше речове право особи».

Позивач також зазначає, що відповідачем порушені та продовжують до сьогодні порушуватись його права на пенсію як соціальний захист та власність. Порушення права на пенсію та інші бюджетні соціальні виплати одночасно є порушенням права власності в розумінні Конвенції, що означає, що до даної справи застосовні норми Конвенції та рішення Європейського Суду з прав як джерела українського права. Релевантними в цій справі є ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції. За національним цивільним правом, виплата та недоплата належних людині за законом бюджетних коштів у вигляді пенсії є актами цивільного права, вчиненого органами державної влади. Недоплачені бюджетні кошти є майновими правами. Пенсія є також страховим відшкодуванням, а питання страхування регулюються цивільним правом. Майно та майнові права є об'єктами цивільного права в розумінні національного законодавства. Повернення недоплачених бюджетних коштів також регулюється цивільним правом як виплата страхового відшкодування; як стягнення боргу та/чи відшкодування шкоди. Правила захисту цивільних прав передбачають і способи захисту порушених цивільних прав. Це означає, що до спірних стосунків застосовуються як норми публічного права соціального захисту, так і норми про захист цивільних прав власності, а також норми міжнародного українського права - в даній справі це норми Конвенції.

Позивач зазначає, що з 1993 р. передбачений законом розмір підвищення йому пенсії як учаснику війни складав 50% мінімальної пенсії за віком. Разом з тим, до червня 2003 року відповідач взагалі не підвищував йому пенсію, а з червня 2003 по 2006 роки включно керувався, як він вказує у відповіді на його інформаційний запит, постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2002 р. №1. Зазначає, що Закони України мають вищу юридичну силу над урядовими нормативними актами. В разі колізії між нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України та Законами України застосуванню підлягають саме положення Законів України, які є актами вищої юридичної сили. Тому при вирішенні даного спору щодо визначення розміру його пенсії як учасника війни підлягають застосуванню положення ст.14 Закону "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а не постанови Кабінету Міністрів України.

Позивач також зазначає, що розмір мінімальної пенсії за віком визначається за правилами ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист, а тому відповідно до ч.2 ст.6, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. На підставі статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Вважає, що багаторічне ігнорування відповідачем щодо нього Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "ручне" застосування норм законів України про Державний бюджет країни, тематичних постанов Кабінету Міністрів України порушує його право на соціальний захист та на власність. Зазначає, що Постанова Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» встановила факт порушення соціальних прав українців шляхом «ручного» зменшення рівня соціальних виплат, дана постанова стосується також його. Недоплачена пенсія є порушенням права власності в розумінні Конвенції, тому до спірних стосунків застосовуються норми про захист права власності. Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Мотивуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що протягом багатьох років відповідач не нараховував йому підвищену пенсію в повному обсязі, не виплачував йому підвищену пенсію в повному обсязі, не нараховував бюджетну заборгованість на його користь в розмірі різниці між належною за законом та фактично виплаченою пенсією, за період з 01.03.2014 р. не відновив нарахування йому пенсії в законних розмірах, за період з 01.03.2014 р. не відновив виплату йому пенсії в законних розмірах, за період з 01.03.2014 р. не нарахував йому заборгованості з недоплати пенсії, за період з 01.03.2014 р. не вчинив жодного кроку до погашення наявної заборгованості з недоплати йому пенсії. В такий спосіб відповідач спричинив йому моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях з причини протиправної поведінки щодо нього, що продовжуються вже багато років. Ця шкода є на порядок більшою через вчинення порушень не звичайною особою, а агентом держави - державним органом, який існує для захисту його соціальних прав, шкода примножена також його важкою інвалідністю, тривалістю порушення і знеціненням недоплачених коштів. Ця шкода збільшується ще й тим фактом, що в даний час він змушений терпіти незручності і тратити частину свого життя та здоров'я на звернення з позовом до суду для захисту права власності. За станом здоров'я він є безпорадною людиною і не може собі дати ради. Мізерна пенсія та відсутність передбаченої законом державної соціальної підтримки, неможливість отримати кваліфіковану допомогу з догляду спричинюють йому додаткові фізичні муки, біль. Невиплата відповідачем належних коштів перешкоджає йому в отриманні оплатної кваліфікованої допомоги фахівців з догляду за лежачими хворими, що додатково збільшує моральну шкоду. Ця шкода збільшується також від значущості для нього втрат від порушення своїх прав, оскільки відповідач виплачує всього частину від належних йому сум, і на сьогодні борг дорівнює розміру його пенсії за кілька років, що для нього є особливо великою втратою. Крім того позивач зазначає, шо моральна шкода є особливою категорією, яка не підлягає точним вимірам, є індивідуальною. Щодо доказування наявності заявленої моральної шкоди та її розміру, Європейський Суд з прав людини випрацював принципи та підходи в цьому питанні, які є обов'язковими для застосування і при відправленні українського правосуддя. Зокрема, у справі Недайборщ проти Російської Федерації, № 42255/04.1.07. 2010 р. Європейський Суд з прав людини вказує, що заявнику не може бути пред'явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс. Це означає, що при наявності встановленого факту порушення прав позивача моральна шкода наявна завжди і констатується судом автоматично. Стаття 23 ЦК України передбачає моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях людини внаслідок протиправного поводження з нею.

Крім того позивачем до суду подано заяви про уточнення позовних вимог від 17.11.2014 року та від 05.12.2014 року. В даних заявах позивач зокрема зазначає, що розмір номінальної недоплати, без урахування неотриманих доходів та упущеної вигоди, з урахуванням виконаних в грудні 2014 року виплат складає 32 230,18 грн. Розмір збитків від недоплати, без урахування неотриманих доходів та упущеної вигоди, з урахуванням виконаних в грудні 2014 року виплат складає 110 791,00 грн.

З урахуванням заяв про уточнення позовних вимог від 17.11.2014 року та від 05.12.2014 року позивач просить суд:

визнати протиправними та невідповідними Конституції України щодо нього дії відповідача з невиплати та недоплати йому як учаснику війни в період з 09.11.1993 року по день прийняття судом рішення підвищеної пенсії на 50% мінімальної пенсії за віком, внаслідок чого йому завдана значна матеріальна шкода в розмірі кільканадцятирічної пенсії;

визнати протиправними та невідповідними Конституції України щодо нього дії відповідача за період з 01.03.2014 року щодо продовження нарахувань та виплат його пенсії в незаконних розмірах та бездіяльність відповідача щодо відновлення його порушених прав за період з 09.11.1993 року до сьогодні;

визнати порушення відповідачем щодо нього ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод;

стягнути з відповідача на його користь номінальну недоплату пенсії в розмірі прямої недоплати в сумі станом на день прийняття судом рішення, що складає 32 230,18 грн.;

стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду за протиправні дії та бездіяльність щодо нього за період з 01.03.2014 року по день прийняття судом рішення в розмірі 1 000 грн. за кожний повний чи неповний місяць протиправних дій чи бездіяльності, що складає 9 000 грн.

Крім того позивач зазначає, що оскільки оскаржувані порушення здійснюються системно і систематично, носять масштабний характер, він має фактажні підстави передбачати, що вони будуть продовжуватися і надалі. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України просить суд:

заборонити відповідачу здійснювати йому нарахування та виплату пенсії як учаснику війни з недоплатою всупереч Конституції України та Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції від 22.10.1993 року №551-XII;

зобов'язати відповідача здійснювати йому нарахування та виплату підвищеної як учаснику війни пенсії в розмірі, передбаченому Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції від 22.10.1993 року №551-XII.

Позивач просить суд зобов'язати відповідача до негайного виконання постанови по справі в повному обсязі та відповідно до ст. 267 КАС України зобов'язати відповідача подати суду звіт про виконання прийнятого судом рішення в 10-денний строк з дня набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 позов підтримала з наведених у ньому підстав та просить позов задовольнити. Крім того, представник позивача пояснила, що позивач має пільги, встановлені для ветеранів війни - учасників війни, проте розмір його пенсії не підвищується на 50 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до статті 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Жодного разу за весь період виплат виплати не проводилися у встановленому Законом розмірі, чим порушено права позивача. Весь цей період не були дотримані норми Конституції України. Крім того, представник позивача пояснила, що, враховуючи ситуацію в країні, позивач відмовився від позову в частині стягнення збитків від недоплати в розмірі 110 791, 00 грн. та від стягнення моральної шкоди за кожен рік порушення прав позивача. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь номінальну недоплату пенсії в розмірі прямої недоплати в сумі станом на день прийняття судом рішення, що складає 32 230,18 грн. та моральну шкоду за протиправні дії та бездіяльність щодо нього за період з 01.03.2014 року, тобто з дня опублікування Постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» по день прийняття судом рішення в розмірі 1 000 грн. за кожний повний чи неповний місяць протиправних дій чи бездіяльності, що складає 9 000 грн. Представник позивача зазначає, що стверджуючи про те, що виплати підвищення до пенсії позивачу проводяться з 1994 року, відповідач жодних доказів цього до суду не надав. В листах та довідках наданих відповідачем містяться різні дати початку виплати підвищення до пенсії, також є розбіжності в сумах виплат. Крім того, посвідчення учасника війни позивачу було видане лише в 2000 році, а отже до того часу підвищення до пенсії позивачу виплачуватися не могло, а після надання посвідчення до управління позивачу мала бути нарахована та виплачена заборгованість, розпочинаючи з 1993 року, однак цього зроблено не було. Натомість відповідачем фальсифікуються дані щодо проведених виплат, що є підставою для направлення до правоохоронних органів інформації щодо фальсифікації. Позивачу не відомо з якого часу йому проводиться нарахування та виплата підвищення до пенсії, оскільки жодних документів та інформації щодо виплати відповідач з 1993 року по даний час позивачу не надавав. Що спростовує твердження відповідача про те, що позивачу було відомо про виплату йому підвищення до пенсії. Про те, в якому розмірі йому виплачується підвищення та за який період позивачу частково стало відомо в січні 2012 року, із відповіді, яка була надана відповідачем на його інформаційний запит. Позивач є людиною похилого віку, він є інвалідом ІА групи, потребує постійного стороннього догляду, жодного доступу до інформації щодо розміру та періоду йому виплати підвищення до пенсії позивач не мав та не міг мати. Пенсію позивач отримував поштою, а з 1999 року через банківську установу. Кошти перераховувалися на банківський рахунок, пенсійні кошти на рахунку позивача знеособлені, позивач немає можливості знати, які саме кошти надійшли на рахунок. Єдиним доступним документом для позивача, враховуючи його вік та стан здоров'я, є квитанція про зняття коштів з пенсійного рахунку, однак в квитанції зазначено лише сума транзакції, інші дані позивачу не доступні. Це спростовує твердження представника відповідача про те, що позивач мав знати про строк та розмір виплат. Постановою Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» було встановлено факт порушення прав громадян України на соціальний захист шляхом незабезпечення верховенства Конституції України, протиправного зменшення рівня цих виплат Кабінетом Міністрів України, «засиленого» протиправним Рішенням Конституційного суду України. Вказана постанова та встановлені нею факти стали підставою для звернення з даним позовом. Постанова була опублікована 01.03.2014 року і саме з цього часу відповідач мав вжити заходів до усунення порушень, однак жодних заходів відповідачем вжито не було, права позивача та інших осіб порушуються надалі, і саме цим гідності позивача було завдано моральну шкоду. Представник позивача також зазначила, що Європейський Суд з прав людини випрацював принципи та підходи в цьому питанні, які є обов'язковими для застосування і при відправленні українського правосуддя. Зокрема, у справі Недайборщ проти Російської Федерації, № 42255/04.1.07.2010 р. Європейський Суд з прав людини вказав, що заявнику не може бути пред'явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс. Це означає, що при наявності встановленого факту порушення прав позивача моральна шкода наявна завжди і констатується судом автоматично. Вважає, що при вирішенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди судом не може бути застосована Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яка суперечить нормам ЦК України, Європейській Конвенції про захист прав людини та основних свобод, практиці Європейського Суду з прав людини. Представник позивача зазначає, що оскільки допущені посадовими особами відповідача порушення є системним та тривалими, просить винести окремі ухвали та направити до правоохоронних органів повідомлення про кримінальне правопорушення щодо посадових осіб відповідача.

Представник відповідача Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці - Павич О.С. у письмовому запереченні та в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що позивач перебуває на обліку в управлінні з 17.08.1990 року та отримує пенсію за віком. В матеріалах пенсійної справи міститься довідка від 20 квітня 1994 року Агропромислової організації ім. Щорса Піщанського району Вінницької області про те, що ОСОБА_1 був членом колгоспу ім. Щорса і по наявних документах працював в колгоспі з квітня 1944 р. по 01.01.1946 р. Відповідно до цієї довідки позивач визнаний учасником війни та відповідно до Закону отримує державну соціальну допомогу згідно розміру, що встановлено ст. 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". При визначенні права на підвищення до пенсії, як учаснику Великої Вітчизняної війни, управління керується ч. 4 ст. 14 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII від 22.10.1993 року. Згідно ч. 4 ст. 14 Закону учасникам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 10 процентів прожиткового мінімуму для осіб які втратили працездатність (відповідно до Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №2939-ІV від 05.10.2005 року, який набрав чинності з 01.01.2007 року). Дана норма є чинною на теперішній час. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01.01.2011 року становив 750 грн., з 01.04.2011 року - 764 грн., з 01.10.2011 року - 784 грн., 01.12.2011 року - 800 грн. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01.01.2012 року становив 822 грн., з 01.04.2012 року - 838 грн. з 2014 року - 949 грн. В матеріалах пенсійної справи позивача містяться відповідні розпорядження про нарахування розміру пенсії та її складових та протоколи про виплату таких нарахувань, які неодноразово надавались позивачу. Відомостей про наявність "бюджетної заборгованості" управління немає, оскільки всі виплати проводяться згідно до чинного законодавства. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" законодавство про пенсійне забезпечення в Україні базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", Закону України "Про пенсійне забезпечення", законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення. Згідно ст.5 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Позивач посилається на норми цивільного законодавства, що стосуються строків звернення до суду, матеріальної та моральної шкоди, однак між позивачем та відповідачем виникає публічно-правовий спір, що регулюється нормами адміністративного судочинства. Вважає, що посилання позивача на норми цивільного права не відповідає чинному законодавству про пенсійне забезпечення. Норми Цивільного кодексу України, на які посилається позивач поширюються на сферу відносин, яка регулюється за допомогою договорів та встановлює відповідальність боржника за порушення грошового зобов'язання, тому не можуть бути застосовані до управління, як суб'єкта владних повноважень, сфера відносин яких віднесена до Кодексу адміністративного судочинства України. Управління здійснює нарахування та виплату позивачу як учаснику війни пенсію з підвищенням на 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розмірі визначеному ст. 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду. Вважає дані вимоги необґрунтованими. Зазначає, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього її заподіянні. Відповідно до Закону у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди ОСОБА_1 мав зазначити, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Доказів моральної шкоди та обґрунтування підстав для її відшкодування позивач не надав. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Виходячи із змісту ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України судом у конкретній справі вирішується спір, предмет якого існує на час розгляду справи. Таким чином, зобов'язання не можуть поширюватись на майбутнє. На підставі матеріалів пенсійної справи управлінням надано офіційну довідку, в якій відображено виплату підвищення до пенсії з 1994 року. В листах, які надсилалися позивачу, зазначено інші періоди виплати, так як інформація надавалася не за весь період виплат, або ж дані формувалися на підставі електронної системи, яка на період 1993 року не діяла, а діє лише з 01.06.2003 року. Всі наданні управлінням довідки є правдивими та не заперечують одна одну. В довідках інформація щодо сум виплат може різнитися в зв'язку з тим, що проводилася індексація. Крім того пояснила, що відповідно до вимог законодавства відомості на виплату пенсій зберігаються протягом трьох років, тому на даний час зберігаються лише відомості за період з 2012 року. Зазначає, що управління діяло та діє правомірно та в межах чинного законодавства, тому вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. Просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, оглянувши в судовому засіданні матеріали пенсійної справи позивача, суд вважає, що адміністративний позов є частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, а її статтею 75 встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є учасником війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 виданим 16.03.2000 року та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників війни. Позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Вінниці з 17.08.1990 року та отримує пенсію за віком, є інвалідом ІА групи.

Як вбачається з листа Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці від 31.01.2012 року адресованого ОСОБА_1, управління повідомило позивача, на підставі яких нормативних документів виплачувалося йому підвищення пенсії як учаснику війни. Зокрема в листі зазначено, що з 01.06.2003 року по 31.12.2006 року позивачу підвищення до пенсії виплачувалося відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03 січня 2002 року №1 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету» в розмірі 9,96 грн. З 01.01.2007 року внесено зміни до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно яких підвищення учаснику війни становить 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, тому з 01.01.2007 року підвищення виплачувалося у розмірі 10% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. В даному листі вказано розмір виплаченого позивачу підвищення до пенсії з 01.01.2007 року до 01.01.2012 року включно.

В матеріалах справи містяться довідки та листи Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про розмір нарахованого та виплаченого підвищення до пенсії позивачу за період з травня 1994 року по червень 2014 року. (а.с. 17, 58-62, 68, 88-89, 103, 105-107, 113-115 т. 1).

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

У відповідності до ст. 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у редакції, що діяла з 22.10.1993 року по 01.01.2007 року, передбачено, що учасникам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищується на 50% мінімальної пенсії за віком.

Що стосується періоду з 01.09.1993 р. по 01.12.1993 р. розмір мінімальної пенсії регулювався Постановою Верховної Ради України від 27.08.1993 №3415-XII та становив 40 000 крб., з 01.12.1993 р. по 01.03.1996 р. розмір мінімальної пенсії регулювався Постановою Верховної Ради України від 25.11.1993 р. №3653-XII та становив 120 000 крб., 01.03.1996 р. по 01.09.1996 р. розмір мінімальної пенсії регулювався Постановою Верховної Ради України від 20.02.1996 р. №49/96-ВР та становив 1 500 000 крб., з 01.09.1996 р. по 01.09.1999 р. розмір мінімальної пенсії регулювався Указом Президента України "Про грошову реформу в Україні" від 25.08.1996 р. №762/96 та становив 15 грн., з 01.09.1999 р. по 01.12.2000 р. розмір мінімальної пенсії регулювався Законом України "Про підвищення мінімального розміру пенсії" від 15.07.1999 № 979-XIV та становив 24,90 грн.

Як вбачається з постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2000 р. № 1686 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат пенсіонерам» (Із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ №37 (37-2001-п ) від 23.01.2001 р., №741 (741-2001-п ) від 27.06.2001 р.) з метою соціального захисту пенсіонерів і залучення до фінансування цих заходів коштів Пенсійного фонду, а також державного і місцевих бюджетів Кабінет Міністрів України постановив збільшити з 1 грудня 2000 р. мінімальний розмір пенсії, передбачений для обчислення трудових пенсій за віком, в 1,20482 раза, максимальний розмір пенсії для категорій працівників, визначених згідно з пунктом "а" статті 13 та статтею 14 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (1788-12), - в 1,28514; для інших категорій працівників - в 1,20482 раза, а з 1 лютого 2001 р. відповідно в 1,13333, 1,0625 та 1,13333 раза. Установлено, що з 1 грудня 2000 р. при призначенні та перерахунку пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" та цієї постанови розрахунок підвищень та надбавок, передбачених Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (3551-12), проводиться виходячи з розміру 18 гривень 10 копійок.

Як вбачається з постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2001 р. №741 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат пенсіонерам» (Із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ №1706 (1706-2001-п) від 19.12.2001 р.) Кабінет Міністрів України постановив зокрема збільшити мінімальний розмір пенсії, передбачений для обчислення трудових пенсій за віком, на 5 гривень; максимальний розмір пенсії для категорій працівників, визначених згідно з пунктом "а" статті 13 та статтею 14 Закону України "Про пенсійне забезпечення", - на 13 гривень, для інших категорій працівників - на 10 гривень. Збільшення мінімального розміру пенсії, передбачене цією постановою, не застосовується для визначення розмірів соціальних пенсій, надбавок, підвищень та інших доплат до пенсій. Постанова набрала чинності з 1 серпня 2001 року.

Відповідно до п.п. «е» п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2002 р. № 1 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету» від 3 січня 2002 р. №1 (постанова набрала чинності з 1 січня 2002 року та втратила чинність на підставі Постанови КМ №654 (654-2008-п) від 16.07.2008 р.) на виконання доручення Президента України Кабінет Міністрів України постановив установити, що виходячи з розміру 19 гривень 91 копійка провадиться розрахунок зокрема е) підвищень, передбачених Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" під час призначення та перерахунку пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" та зазначених у пункті 1 і підпункті "а" цього пункту.

Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 3 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками війни вважаються зокрема особи, які в період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією працювали в тилу на підприємствах, в установах, організаціях, колгоспах, радгоспах, індивідуальних сільських господарствах, на спорудженні оборонних рубежів, заготівлі палива, продуктів, переганяли худобу, навчались у цей період у ремісничих, залізничних училищах, школах і училищах фабрично-заводського навчання та інших закладах професійно-технічної освіти, на курсах професійної підготовки або під час навчання в школах, вищих і середніх спеціальних навчальних закладах працювали в народному господарстві та на відбудові об'єктів господарського і культурного призначення. Особам, які народилися до 31 грудня 1932 року включно і з поважних причин не мають можливості подати документи, що підтверджують факт роботи в період війни, статус учасника війни може бути встановлено за поданням відповідних комісій у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу з 01.05.1994 року по 31.02.1996 року виплачувалося підвищення до пенсії в розмірі 0, 60 грн., з 01.03.1996 року по 31.08.1996 року виплачувалося підвищення до пенсії в розмірі 2, 50 грн., з 01.09.1996 року по 31.11.2000 року виплачувалося підвищення до пенсії в розмірі 8, 31 грн., з 01.12.2002 року по 31.12.2001 року виплачувалося підвищення до пенсії в розмірі 9, 05 грн., з 01.01.2002 року по 31.12.2006 року виплачувалося підвищення до пенсії в розмірі 9, 96 грн. (а.с. 58-62, 113-115 т. 1).

З письмових заперечень відповідача та з пояснень представника відповідача в судовому засіданні вбачається, що в матеріалах пенсійної справи міститься довідка від 20 квітня 1994 року Агропромислової організації ім. Щорса Піщанського району Вінницької області про те, що ОСОБА_1 був членом колгоспу ім. Щорса і по наявних документах працював в колгоспі з квітня 1944 р. по 01.01.1946 р.

Разом з тим суд зазначає, що в матеріалах справи містяться розбіжності щодо початку виплат підвищення до пенсії позивачу, суд приймає до уваги довідку довідку надану Управлінням Пенсійного фонду України в м. Вінниці про розмір нарахованої та виплаченої пенсії, з якої вбачається, що виплата підвищення до пенсії позивача проводилася з травня 1994 року, дана довідка містить підпис посадової особи відповідача та на ній також міститься відбиток печатки управління. (а.с. 58-59 т. 1).

Крім того суд зазначає, що вихідним критерієм розрахунку підвищення до пенсії в ст. 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (у редакції, що діяла з 22.10.1993 року по 01.01.2007 року) визначено мінімальну пенсію за віком.

Розмір мінімальної пенсії за віком визначався з 04.11.1997 р. до 01.01.2004 року за правилами частини 3 статті 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а з 01.01.2004 року встановлювався за правилами частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в розмірі 20 відсотків середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за попередній рік.

12 січня 2005 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яким внесено зміни до частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Положення частини третьої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» про те, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, не є перешкодою для застосування зазначеної величини (мінімального розміру пенсії за віком) для розрахунку інших пов'язаних із нею пенсій чи доплат, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого мінімального розміру пенсії за віком, крім передбаченого частиною першою цієї статті.

Отже, з 12 січня 2005 року відповідач зобов'язаний був здійснювати підвищення пенсії відповідно до розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законодавством.

Закон України «Про прожитковий мінімум», який визначає що прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком, набув чинності з 18 серпня 1999 року, тому позовні вимоги про стягнення недоплаченого підвищення до пенсії з 18 серпня 1999 року по 31 грудня 2006 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З 01 листопада 2000 року набув чинності Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», статтею першою якого було встановлено, що величина прожиткового мінімуму використовується для визначення, у тому числі і мінімального розміру пенсії за віком.

До 18 серпня 1999 року підвищення пенсії відповідачем правомірно здійснювалося у розмірах, встановлених постановами Кабінету Міністрів України.

В постанові «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок державного бюджету» від 3 січня 2002 року № 1 Кабінет Міністрів України установив розміри сум, з яких проводиться розрахунок підвищення до пенсії, усупереч положенням вищезазначених законів, причому ці суми не відповідають розмірам мінімальної пенсії за віком.

Проте, в порушення зазначених норм відповідач, до 01.01.2007 року здійснював нарахування та виплату підвищення до пенсії позивачу, на підставі постанови Кабінет Міністрів України "Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету" від 03.01.2002 р. № 1.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами при розрахунку підвищення до пенсії, передбаченого ч. 4 статті 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», застосуванню підлягав розмір мінімальної пенсії за віком, визначений відповідно до положень частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а до прийняття цього Закону відповідно до положень частини 3 статті 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Закону України «Про прожитковий мінімум».

Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці як орган, якому делеговано повноваження щодо призначення і виплати пенсії та доплат до них, в даний період повинен був діяти відповідно до вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і здійснити відповідне підвищення пенсії позивачу. Однак, відповідач, у порушення зазначених положень Закону, таких нарахувань не проводив.

Разом з тим, суд зазначає, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05 жовтня 2005 року було внесено зміни до частини четвертої статті 14 та викладено її в такій редакції: «учасникам війни, нагородженим орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу в тилу в роки Великої Вітчизняної війни, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 15 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, іншим учасникам війни - на 10 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність».

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" вищезазначені зміни, внесені до ч. 4 ст. 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", набули чинності з 01.01.2007 року.

Вказане положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не змінювалось, таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), у встановленому законом порядку не визнавалось, а тому підлягає застосуванню.

Отже, з 01 січня 2007 року позивач, як учасник війни, мав право на підвищення до пенсії у розмірі 10 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, розмір якого встановлений законами України про Державний бюджет на відповідні роки.

Відповідно до ст. 62 Закону України від 19 грудня 2006 року №489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік» затверджено на 2007 рік прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 380 гривень, з 1 квітня - 406 гривень, з 1 жовтня - 411 гривень.

Відповідно до ст. 58 Закону України від 28 грудня 2007 року №107-VІ «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» затверджено на 2008 рік прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 470 гривень, з 1 квітня - 481 гривня, з 1 липня - 482 гривні, з 1 жовтня - 498 гривень.

Статтею 54 Закону України від 26 грудня 2008 р. №835-VI "Про Державний бюджет України на 2009 рік" установлено у 2009 році прожитковий мінімум на одну особу та для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, в розмірах, що діяли у грудні 2008 року. Установлено з 1 листопада 2009 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, - 573 гривні.

Статтею 52 Закону України від 27 квітня 2010 року № 2154-VI "Про Державний бюджет України на 2010 рік" установлено у 2010 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 695 гривень, з 1 квітня - 706 гривень, з 1 липня - 709 гривень, з 1 жовтня - 723 гривень, з 1 грудня - 734 гривень.

Відповідно до ст. 21 Закону України від 23 грудня 2010 року №2857-VI «Про Державний бюджет України на 2011 рік» установлено у 2011 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 750 гривень, з 1 квітня - 764 гривні, з 1 жовтня - 784 гривні, з 1 грудня - 800 гривень.

Відповідно до ст. 12 Закону України від 22 грудня 2011 року № 4282-VI «Про Державний бюджет України на 2012 рік» установлено у 2012 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 822 гривні, з 1 квітня - 838 гривень, з 1 липня - 844 гривні, з 1 жовтня - 856 гривень, з 1 грудня - 884 гривні.

Згідно ст. 7 Закону України від 6 грудня 2012 року № 5515-VI «Про Державний бюджет України на 2013 рік» установлено у 2013 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 894 гривні, з 1 грудня - 949 гривень.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 16 січня 2014 року № 719-VII «Про Державний бюджет України на 2014 рік» установлено у 2014 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, - 949 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, з 01 січня 2007 року по даний час підвищення до пенсії позивачу виплачувалося в розмірі 10 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, розмір якого встановлений законами України про Державний бюджет на відповідні роки, тобто відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (зі змінами від 05.10.2005 р. №2939-IV). (а.с. 17, 58-62, 68, 103, 105-107, 113-115 т. 1).

З огляду на викладене, суд вважає, що правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними та невідповідними Конституції України щодо нього дій відповідача з невиплати та недоплати йому як учаснику війни в період з 01.01.2007 року по день прийняття судом рішення підвищеної пенсії на 50% мінімальної пенсії за віком та стягнення підвищення до пенсії в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком з 01.01.2007 року по день розгляду справи немає у зв'язку зі зміною редакції статті 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щодо розміру підвищення пенсії, а отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправними та невідповідними Конституції України щодо позивача дій відповідача за період з 01.03.2014 року щодо продовження нарахувань та виплат його пенсії в незаконних розмірах та бездіяльність відповідача щодо відновлення порушених прав за період з 09.11.1993 року до сьогодні та про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди за протиправні дії та бездіяльність щодо нього за період з 01.03.2014 року по день прийняття судом рішення в розмірі 1 000 грн. за кожний повний чи неповний місяць протиправних дій чи бездіяльності, що складає 9 000 грн. суд зазначає наступне.

Мотивуючи свої позовні вимоги в цій частині, позивач зазначає, що Постанова Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» встановила факт порушення соціальних прав українців шляхом «ручного» зменшення рівня соціальних виплат, дана постанова стосується також його. Недоплачена пенсія є порушенням права власності в розумінні Конвенції, тому до спірних стосунків застосовуються норми про захист права власності. Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Мотивуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що протягом багатьох років відповідач не нараховував йому підвищену пенсію в повному обсязі, не виплачував йому підвищену пенсію в повному обсязі, не нараховував бюджетну заборгованість на його користь в розмірі різниці між належною за законом та фактично виплаченою пенсією, за період з 01.03.2014 р. не відновив нарахування йому пенсії в законних розмірах, за період з 01.03.2014 р. не відновив виплату йому пенсії в законних розмірах, за період з 01.03.2014 р. не нарахував йому заборгованості з недоплати пенсії, за період з 01.03.2014 р. не вчинив жодного кроку до погашення наявної заборгованості з недоплати йому пенсії. В такий спосіб відповідач спричинив йому моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях з причини протиправної поведінки щодо нього, що продовжуються вже багато років.

Суд зазначає, що 24.02.2014 року Верховною Радою України була прийнята постанова №775-18 «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги суддів», в якій зокрема зазначено: «Рішенням від 25.01.2012 року №3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень ст. 1, ч.ч. 1,2,3 ст. 95, ч.2 ст. 96, п. п. 2,3,6 ст. 116, ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 129 Конституції України, п. 5 ч.1 ст.4 Бюджетного кодексу України, п. 2 ч.1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України Конституційний Суд України дозволив Кабінету Міністрів України «вручну» регулювати рівень соціальних виплат, притому що раніше Конституційний Суд України приймав з цього питання прямо протилежні рішення. Тим самим судді Конституційного Суду України фактично порушили право громадян на соціальний захист та достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, які передбачені статтями 46 та 48 Конституції України», та «Констатуючи, що судді Конституційного Суду України, які приймали вищезазначені Рішення, порушили приписи статей3, 19, 147-153 Конституції України, що є незабезпеченням верховенства Конституції України, порушенням обов'язку захищати конституційний лад держави, конституційні права та свободи людини і громадянина і протирічить змісту присяги судді Конституційного Суду України, чесному і сумлінному виконанню обов'язків судді Конституційного Суду України, Верховна Рада України постановляє: 1.Відповідно до п.5 ч.5 ст.126 Конституції України достроково припинити повноваження та звільнити з посади суддів Конституційного суду України у зв'язку з порушенням ними присяги судді …».

Як вбачається з даної Постанови №775-VII Верховною Радою України відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України було постановлено достроково припинити повноваження та звільнити конкретних осіб з посад суддів Конституційного Суду України у зв'язку з порушенням присяги судді.

Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, КАС України визначає рішення суб'єкта владних повноважень як нормативно-правові акти та правові акти індивідуальної дії.

Абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року у справі №3/35-313 (справа про акти органів Верховної Ради України) передбачає, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи.

Як вбачається з Постанови Верховної Ради України від 24.02.2014 року №775-18 «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги суддів» дана постанова не встановлює загальні правила поведінки, а містить конкретні приписи, звернені до окремих індивідів, а отже породжує правові наслідки для конкретних осіб, які в ній зазначені.

Враховуючи викладене, суд критично оцінює твердження позивача в позовній заяві про те, що Постанова Верховної Ради України від 24.02.2014 року №775-18 «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги суддів» стосується також і його та є підставою для задоволення позовних вимог.

Конституційний Суд України прийняв рішення від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України в резолютивній частині якого вказав: «1. В аспекті конституційного подання положення статті 1, частин першої, третьої статті 95 Конституції України у системному зв'язку з положеннями статті 3, частини першої статті 17, частини третьої статті 22, статей 46, 48 Основного Закону України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

2. В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

3. В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.».

Відповідно до ч. 4 ст. 63 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України є остаточними і не підлягають оскарженню.

Відповідно до ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Суд зазначає, що Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 року №3-рп/2012 на даний час є чинним.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та невідповідними Конституції України щодо позивача дій відповідача за період з 01.03.2014 року (тобто після оприлюднення постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді») щодо продовження нарахувань та виплат його пенсії в незаконних розмірах та бездіяльність відповідача щодо відновлення порушених прав за період з 09.11.1993 року до сьогодні та про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди за протиправні дії та бездіяльність щодо нього за період з 01.03.2014 року по день прийняття судом рішення в розмірі 1 000 грн. за кожний повний чи неповний місяць протиправних дій чи бездіяльності, що складає 9 000 грн., є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Крім того суд зазначає, що статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Основним міжнародним договором, що стосується адміністративного судочинства, є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема її стаття 6, яка гарантує право на судовий захист.

В статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено таке: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.».

Європейський суд з прав людини в пунктах 74 рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10) від 26 червня 2014 року (набуло статусу остаточного 26.09.2014 року) зокрема зазначив: «31. Що стосується соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату в якості права на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (Stec and Others v. the United Kingdom) [ВП], заяви № 65731/01 та № 65900/01, п. 54, ECHR 2005-X); про важливість такого інтересу також має свідчити застосування статті 1 Першого протоколу (див. рішення від 15 вересня 2009 року у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 39).

35. Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).

36. Перш за все слід відмітити, що у цих справах сама суть права заявників на пенсійне забезпечення не ставиться під сумнів. Що стосується конкретного розміру пенсійних виплат, Суд не погоджується з тим, що вимоги заявників стосовно отримання надбавки до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії становили «законне сподівання» у значенні практики Суду з цього питання. Зокрема, такі вимоги не мали достатнього підґрунтя у національному законодавстві. Також немає жодних доказів усталеної практики національних судів на підтримку скарг заявників. Хоча стан національного законодавства у цій сфері був незадовільним, як про це наголошувалося у рішеннях Конституційного Суду України за 2007 та 2008 роки, національні суди розглядали скарги кожного заявника та наводили підстави для своїх рішень, що не могли вважатися свавільними або необґрунтованими (див, a contrario, рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та № 37943/06).

37. Дійсно, як стверджували заявники, у 2007 та 2008 роках Конституційний Суд України дійшов висновку, що зміни та доповнення до основного законодавства не могли вноситися за допомогою відповідних законів про Державний бюджет України, оскільки ці закони стосувалися радше фінансування, ніж матеріальних прав. Суд не погоджується із твердженнями заявників про те, що згідно з рішеннями Конституційного Суду України до відповідних нормативно-правових актів не можна вносити зміни. Конституційний Суд України розкритикував юридичну техніку, що використовувалася Парламентом для внесення таких конкретних змін та доповнень, проте демократично обраний Парламент зберігає право щодо виконання своїх законодавчих функцій відповідно до Конституції та зміни встановлених розмірів виплат на певний період часу. Заявники також не довели, що внаслідок ухвалення рішень Конституційного Суду України виникають сумніви щодо законності рішень національних судів.

52. Суд зазначає, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (див. рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, п. 72, від 19 червня 2012 року).

53. Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).».

Отже з даного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що Європейський суд з прав людини дотримується думки, що у справах щодо здійснення державою соціальних виплат такі виплати можуть бути зменшені в залежності від наявних фінансових ресурсів держави. Така практика Європейського суду з прав людини вбачається також з ухвал у справах «В.Н. Великода проти України» (заява №43331/12) та «І.М. Серебрянський проти України» » (заява №54704/10).

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача номінальної недоплати пенсії в розмірі прямої недоплати в сумі станом на день прийняття судом рішення, що складає 32 230,18 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається із ст. 1 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Отже зазначеною нормою Закону передбачено виконання судових рішень і зобов'язального характеру. В даному Законі не міститься заборони виконання судових рішень зобов'язального характеру, боржником за якими є державний орган.

Крім того, відповідно до п.п. 1.2., 2.1., 2.2. Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 квітня 2002 р. № 8-2 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 25.02.2008 р. № 5-5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 травня 2002 р. за №442/6730, Управління у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України, актами та дорученнями Президента України, актами Кабінету Міністрів України, дорученнями Прем'єр-міністра України, наказами Міністерства соціальної політики України, дорученнями Міністра соціальної політики України, його першого заступника та заступника, наказами Фонду та постановами правління Фонду, дорученнями Голови правління Фонду, актами Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та наказами регіональних управлінь. Основними завданнями Управління зокрема є призначення (перерахунок) пенсій та забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій. Управління відповідно до покладених на нього завдань зокрема призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до чинного законодавства.

Таким чином, обов'язок по нарахуванню та виплаті підвищення до пенсії позивача, передбаченого ст.14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" покладено саме на відповідача, а тому суд не може підміняти собою даний орган та підраховувати розмір підвищення до пенсії, яку слід нарахувати та виплатити позивачу.

Враховуючи дані положення законодавства суд може визнати дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень протиправними і зобов'язати провести нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача номінальної недоплати пенсії в розмірі прямої недоплати в сумі станом на день прийняття судом рішення, що складає 32 230,18 грн. є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи протиправність бездіяльності відповідача, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку суб'єкта владних повноважень, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та приходить до висновку про необхідність захисту прав та інтересів позивача шляхом визнання протиправними та невідповідними Конституції України щодо ОСОБА_1 дій Управлінням Пенсійного фонду України в м. Вінниці з невиплати та недоплати ОСОБА_1 як учаснику війни в період з 18 серпня 1999 року по 31 грудня 2006 року підвищеної пенсії на 50% мінімальної пенсії за віком відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тобто у розмірі 50 процентів мінімальної пенсії за віком, прирівняної до прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, як учаснику війни, з 18 серпня 1999 року по 31 грудня 2006 року включно з урахуванням проведених виплат.

Суд також враховує позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 28 жовтня 2008 року, прийнятій у справі за позовом до Управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі Житомирської області, Управління праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації, Обласного центру з нарахування та виплати пенсій та допомоги Головного управління праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації про стягнення сум виплат, передбачених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". У даній постанові Верховний Суд України, серед іншого, зазначив, що відповідно до статей 21, 105, 162 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов'язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю. Установивши, що відповідачі порушили норми права, які регулюють спірні відносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними і зобов'язати відповідачів здійснити нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум.

Що стосується позовної вимоги визнати порушення відповідачем щодо позивача ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги про: 1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; ) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; 5) виконання зупиненої чи невчиненої дії; 6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 КАС України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Враховуючи що відповідач за період з 18 серпня 1999 року по 31 грудня 2006 року не мав підстав застосовувати постанову Кабінету Міністрів України та був зобов'язаний діяти у відповідності з приписами ч. 4 ст. 14 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і здійснити відповідне підвищення пенсії позивачу, однак, у порушення зазначених положень Закону, таких нарахувань не проводив, суд приходить до висновку, що в даному випадку відповідачем було порушено права позивача, передбачені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за період з 18 серпня 1999 року по 31 грудня 2006 року.

Що стосується позовних вимог про заборону відповідачу здійснювати позивачу нарахування та виплату пенсії як учаснику війни з недоплатою всупереч Конституції України та Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції від 22.10.1993 року №551-XII та про зобов'язання відповідача здійснювати позивачу нарахування та виплату підвищеної як учаснику війни пенсії в розмірі, передбаченому Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції від 22.10.1993 року №551-XII, суд вважає дані позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання та не може обмежувати волю законодавчого органу в майбутньому змінювати правове регулювання суспільних відносин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 256 КАС України суд, який прийняв постанову, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в постанові звернути до негайного виконання постанову у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Враховуючи викладене а також те, що в постанові суду не йдеться про стягнення суми боргу при присудженні платежів, визначених п. п. 1 і 2 ч. 1 ст. 256 КАС України, суд приходить до висновку, що постанову суду слід допустити до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць. Підстав для зобов'язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 267 КАС України суд не вбачає.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Що стосується клопотання представниці позивача про винесення окремих ухвал та направлення судом повідомлення про кримінальне правопорушення щодо посадових осіб відповідача, суд при розгляді справи не вбачає підстав для постановлення окремих ухвал та для направлення судом повідомлення про кримінальне правопорушення.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно положень ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши за правилами, встановленими ст. 86 КАС України наявні у справі докази, з урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин справи та вищезазначених положень законодавства України, суд вважає, що заявлений адміністративний позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що позов задоволено частково, позивача звільнено від сплати судового збору відповідно до Закону України "Про судовий збір", а тому приходить до висновку, що судові витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 9, 11, 70, 71, 79, 86, 94, 158-163, 167, 256 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправними та невідповідними Конституції України щодо ОСОБА_1 дії Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці з невиплати та недоплати ОСОБА_1 як учаснику війни в період з 18 серпня 1999 року по 31 грудня 2006 року підвищеної пенсії на 50% мінімальної пенсії за віком відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тобто у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, прирівняної до прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, як учаснику війни, з 18 серпня 1999 року по 31 грудня 2006 року включно з урахуванням проведених виплат.

Визнати порушення відповідачем Управлінням Пенсійного фонду України в м. Вінниці щодо ОСОБА_1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення через Вінницький міський суд Вінницької області до Вінницького апеляційного адміністративного суду.

СУДДЯ