Справа № 2а-17123/12/2670
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2015-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дешко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісіда-IVF» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання дії протиправними, скасування податкових повідомлень-рішень від 01.08.2012 № та №, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2015 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова скасуванню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, податковим органом проведено планову виїзну перевірку позивача за період з 01.07.2010 по 31.03.2012, результати якої оформлено актом від 05.07.2012 №480/22-4/21642567, на підставі якого позивачу винесено податкові повідомлення-рішення від 01.08.2012 року:

- №, яким за порушення п. 138.2, п. 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, пп. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138 ПК збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток на 405358 грн. основного платежу;

- №, яким за порушення пп. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138 ПК зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на 660119 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням податкового органу, позивач звернувся із адміністративним позовом до суду, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем з порушенням норм податкового законодавства, у зв'язку із чим вони підлягають скасуванню.

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору поставки від 10.01.2011 №ІNТ-11-0043 між позивачем (Покупець) і ТОВ «Інтерканц» (Продавець) та відповідно до видаткових накладних від 20.04.2011 №1518, від 28.04.2011 №1531, від 12.05.2011 №1548, від 26.05.2011 №1590 позивачем придбано канцелярські прилади, санітарно-гігієнічні засоби, медичні та загальногосподарські бланки. У видаткових накладних вказано транспортні послуги доставки товарів (маршрут Київ-Донецьк), ціна 5000 грн. (без ПДВ). Загальна вартість транспортних послуг 24000 грн. (у т.ч. ПДВ - 4000 грн.).

В акті зазначено, що в порушення п. 44.1 ст. 44, п. 138.2, п. 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК позивачем безпідставно завищено валові витрати у зв'язку з отриманням транспортних послуг у розмірі 24000 грн. (у т.ч. ПДВ 4000 грн.) у II кварталі 2011р.

Висновок обґрунтовано тим, що в наданих до перевірки видаткових накладних не можливо встановити кому належить підпис на документі з боку «Покупця» оскільки відсутні П.І.Б. та посада особи, яка здійснила підпис та отримала товар за довіреністю. Зі сторони «Покупця» підпис здійснено ОСОБА_2, при цьому не зазначено займану посаду, отже ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції не можливо.

Також в акті зазначається, про відсутність первинної транспортної документації, а саме товарно-транспортних накладних, які б підтверджували перевезення вантажів.

Крім того, в порушення пп. 139.1.6 п. 139.1 ст. 139 ПК позивачем віднесено ПДВ по транспортним послугам в сумі 4000 грн. до складу витрат.

Колегія суддів вважає доводи апелянта частково обґрунтованими, мотивуючи свою позицію наступним.

Так, копії вказаних видаткових накладних, які наявні у справі (а.с. 76-79), дійсно не містять розшифровки підпису особи від імені «Покупця», а також не вказана посада ОСОБА_2, яка вчинила підпис від імені «Продавця». Однак дані недоліки є формальними і не спростовують дійсність даних документів і факт поставки товарів, визначеного у накладних асортименту, кількості, ціни та загальної вартості, який визнається і не заперечується обома сторонами. При цьому відсутність розшифровки підпису не завадило відповідачу під час перевірки визнати вказані видаткові накладні як належно оформлені первинні документи, підтверджуючі факт придбання товарів та правомірність віднесення витрат на придбання товарів до складу валових.

Твердження відповідача про неможливість ідентифікувати особу, яка брала участь в господарській операції від імені «Продавця», суперечить встановленим перевіркою обставинам та наявним у справі видатковим накладним, адже, як вбачається, такою особою є ОСОБА_2 Водночас відповідач не надав доказів того, що ОСОБА_2 не мала відповідних повноважень брати участь в господарській операції.

У зв'язку з цим, судова колегія вважає посилання на недоліки в заповненні видаткових накладних формальними і недостатніми для висновку про недійсність вказаних документів.

Разом з цим, фактичність здійснення транспортних послуг позивачем не доведена, оскільки, транспортні послуги фактично не надавалися, а запис у видаткових накладних про доставку зроблено помилково.

Також, позовна заява не містить спростувань по суті включення до складу валових витрат суми ПДВ у розмірі 4000 грн., нарахованого на вартість доставки товарів, чим порушено пп. 139.1.6 п. 139.1 ст. 139 ПК, згідно з яким не включаються до складу витрат суми ПДВ, включеного до ціни товару (роботи, послуги), що придбаваються платником податку для виробничого або невиробничого використання.

Таким чином, суд вважає вірним висновок перевірки про завищення валових витрат на 24000 грн., що призвело до заниження валових доходів на 5520 грн. за 2 кв. 2011р., а тому донарахування 5520 грн. є правомірним, а отже, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 01.08.2012 № в цій частині.

Крім того, в акті зазначено про завищення задекларованих позивачем показників фінансових витрат на загальну суму 2398547 грн., у т.ч.: за 3 квартал 2011р. на суму 539323 грн., за 4 квартал 2011р. на суму 1199105 грн., за 1 квартал 2012р. на суму 660119 грн.

Згідно з актом зміст порушення пп. 138.10.5 п. 138.10 ст. 138 ПК полягає у тому, що позивач відніс до складу фінансових витрат відсотки в сумі суму 2398547 грн. по кредитному договору від 25.05.2010 №WCLoan/01506, який видано на фінансування витрат по проектуванню, опорядженню та пристосуванню нежитлових приміщень, розташованих за адресою: пр. Панфілова, буд.21, м. Донецьк і вул. Маршала Говорова, буд.16, м. Одеса з метою подальшого здійснення Позичальником медичної практики.

Водночас відповідач стверджує, що вказані витрати на сплату відсотків повинні були капіталізуватися позивачем у зв'язку із створенням кваліфікаційного активу.

Варто зазначити, що апелянт посилається на те, що здійснене позивачем перерахування коштів в сумі 6815914 грн. на ремонтні роботи по об'єкту вул. Маршала Говорова, буд.16, м. Одеса, взагалі не визнавалися витратами позивача, роботи не проводилися, а з 01.09.2011 всі договори оренди приміщень в м. Одеса розірвано, у зв'язку з чим відповідач стверджує про не пов'язаність даних витрат з господарською діяльністю підприємства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками апелянта, виходячи з наступного.

Під витратами згідно з пп.14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК розуміється сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 ПК витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності та інших витрат.

Підпунктом 138.10.5 п. 138.10 ст. 138 ПК визначено, що до складу інших витрат включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).

Пунктом 4 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 31 "Фінансові витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.04.2006 №415, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.05.2006 за №610/12484 (далі - П(С)БО 31), встановлено, що фінансові витрати визнаються:

- суб'єктами малого підприємництва - юридичними особами, представництвами іноземних суб'єктів господарської діяльності та юридичними особами, що не займаються підприємницькою діяльністю (крім бюджетних установ), витратами того звітного періоду, за який вони були нараховані (визнані зобов'язаннями);

- іншими юридичними особами витратами того звітного періоду, за який вони були нараховані (визнані зобов'язаннями), крім фінансових витрат, які капіталізуються.

Як визначено у п. 3 П(С)БО 31, капіталізація фінансових витрат - включення фінансових витрат до собівартості кваліфікаційного активу; кваліфікаційний актив - актив, який обов'язково потребує суттєвого часу для його створення; собівартість кваліфікаційного активу - витрати на придбання, будівництво, створення, виготовлення, виробництво, вирощування і доведення кваліфікаційного активу до стану, у якому він придатний для використання із запланованою метою або продажу (витрати на створення кваліфікаційного активу).

Отже, з 01.01.2011 усі підприємства (крім суб'єктів малого підприємництва) в обов'язковому порядку капіталізують фінансові витрати, пов'язані із створенням кваліфікаційного активу, до моменту введення його в експлуатацію (завершення створення).

Судом встановлено, що 01.09.2009 позивачем укладено договір оренди нерухомого майна №01/09-09, згідно з яким позивачем взято в платне строкове користування нерухоме майн, а саме - відокремлені нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: м. Донецьк, пр. Панфілова, буд.21, корпус 4, для розміщення медичного закладу.

Також судом встановлено, що 01.03.2010 позивачем укладено договори №6-ОРЦ - №12ОРЦ оренди нерухомого майна за адресою: м. Одеса, вул. Маршала Говорова, буд.18, офіс №6 - №12 з метою використання його для розміщення медичного закладу.

Відповідно до умов вказаних договорів позивач набув права здійснювати ремонт, поліпшення, переобладнання, переоснащення.

25.05.2010 між позивачем та ПАТ «Піреус Банк МКБ» було укладено кредитний договір №WCLoan/01506, згідно з яким банком відкрито позивачу не відновлювальну відкличну кредитну лінію з максимальним лімітом в сумі 4811000 грн. дол. США. За умовами договору кредит в сумі 3000000 дол. США надавався в період з 25.05.2010 по 24.05.2015 з цільовим призначенням - для фінансування витрат по проектуванню, опорядженню та пристосуванню нежитлових приміщень, розташованих за адресою: пр. Панфілова, буд.21, м. Донецьк і вул. Маршала Говорова, буд.16, м. Одеса з метою подальшого здійснення Позичальником медичної практики.

Згідно з договором від 22.11.2010 №2 про внесення змін та доповнень до кредитного договору, сторони визначили , що кредит в сум 3000000 дол. США на строк з 25.05.2010 по 24.05.2015 надається позивальнику на інвестиційні потребу.

На підставі картки-рахунку №502 «Кредит: №WCLoan/01506 25.05.2010» перевіркою встановлено і не заперечувалося позивачем, що в періоді, за який проводилася перевірка, позивачем отримано кредитних коштів на суму 11724044,79 грн. Вартість будівельно-монтажних робіт (м. Донецьк) за перевіряємий період складає 3431160,37 грн. Відповідно до картки-рахунку 6311 перераховано на ремонтні роботи по об'єкту вул. Маршала Говорова, буд.16, м. Одеса - 6815914 грн., фактично роботи не проводилися.

Позивачу нараховано відсотки за користування вказаним кредитом в сумі 3001958 грн., які відображені позивачем на рахунку 951.

В даному випадку суд погоджується з висновком апелянта про те, що ремонтно-будівельні роботи по орендованих нежилих приміщеннях є витратами на створення кваліфікаційного активу.

Взяті позивачем в оренду нежитлові приміщені є його орендованим активом, але залишаються непридатними для використання із запланованою метою без проведення будівельно-ремонтних робіт з їх поліпшення.

Пунктом 8 Положення (Стандарту) бухгалтерського обліку 14 «Оренда», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.07.2000 №181, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.08.2000 за №487/4708, визначено, що затрати орендаря на поліпшення об'єкта операційної оренди (модернізація, модифікація, добудова, дообладнання, реконструкція тощо), що приводять до збільшення майбутніх економічних вигод, які первісно очікувалися від його використання, відображаються орендарем як капітальні інвестиції у створення (будівництво) інших необоротних матеріальних активів.

В свою чергу згідно з п. 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 №92, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.05.2000 за №288/4509, капітальні інвестиції в необоротні матеріальні активи - витрати на будівництво, реконструкцію, модернізацію (інші поліпшення, що збільшують первісну (переоцінену) вартість), виготовлення, придбання об'єктів матеріальних необоротних активів (у т.ч. необоротних матеріальних активів, призначених для заміни діючих, і устаткування для монтажу), що здійснюються підприємством.

Таким чином, витрати позивача на поліпшення об'єктів оперативної оренди обліковуються на балансі підприємства як капітальні інвестиції у створення (будівництво) інших необоротних матеріальних активів, тобто відображають створення певного необоротного матеріального активу, що за визначенням є собівартістю кваліфікаційного активу (витратами на створення кваліфікаційного активу), як визначено в п. 3 П(С)БО 31. При цьому, наприклад незавершені капітальні інвестиції є одним видів кваліфікаційного активу згідно з додатком 1 до П(С)БО 31. Тому, на думку суду, створення кваліфікаційного активу на базі об'єкта оперативної оренди не суперечить вимогам П(С)БО 31, хоча орендар не враховує саму балансову вартість об'єкта оперативної оренди, за якою він обліковується на балансі орендодавця.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що проведення ремонтно-будівельних робіт на загальну суму 3431160,37 грн. по об'єкту м. Донецьк, пр. Панфілова, буд.21, корпус 4, в періоді, що перевірявся, та до введення його в експлуатацію 31.08.2011, є створенням кваліфікаційного активу балансовою вартістю 3431160,37 грн., а тому витрати по сплаті процентів по кредиту WCLoan/01506 25.05.2010 підлягали капіталізації.

Також, суд погоджується з апелянтом у тому, що відсутні передбачені пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК передумови для збільшення фінансових витрат у зв'язку з тим, що нарахуванням процентів по вказаному кредиту в частині перерахування кредитних коштів в сумі 6815914 грн. на будівельно-ремонтні роботи по об'єкту вул. Маршала Говорова, буд.16, м. Одеса, не пов'язано з господарською діяльністю. Так, фактично роботи не проводилися, первинні документи не складалися, а витрати, як визнає позивач у позовній заяві, не були ним визнані, та з 01.09.2011 всі договори оренди приміщень в м. Одеса розірвано у зв'язку з відсутністю першочергової необхідності здійснення господарської діяльності в м. Одеса.

Посилання позивача на те, що відповідачем не було взято до уваги договір від 22.11.2010 №2 про внесення змін та доповнень до кредитного договору, згідно з яким кредит в сум 3000000 дол. США на строк з 25.05.2010 по 24.05.2015 надається позивальнику на інвестиційні потреби, не спростовує вказаних обставин. Так, призначення фактично здійсненних позивачем за рахунок кредитних коштів платежів не змінювалося і безпосередньо пов'язано із проведенням ремонтно-будівельних робіт з поліпшення орендованих активів.

Таким чином, суд вважає вірним висновок перевірки про завищення показників фінансових витрат на загальну суму 2398547 грн., у т.ч.: за 3 квартал 2011р. на суму 539323 грн., за 4 квартал 2011р. на суму 1199105 грн., за 1 квартал 2012р. на суму 660119 грн.

Як вірно встановлено перевіркою, вказане завищення позивачем витрат призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на прибуток на 399838 грн., у т.ч.: за 3 квартал 2011р. на суму 124044 грн., за 4 квартал 2011р. на суму 275794 грн.; а також до завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування за 1 квартал 2011р. на суму 660119 грн., тому донарахування відповідної суми грошових зобов'язань податковим повідомленням-рішенням від 01.08.2012 № і зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податковим повідомленням-рішенням від 01.08.2012 № судова колегія вважає вірним і не знаходить підстав для визнання їх протиправними та скасування.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні спірного судового рішення було неповно з'ясовано фактичні обставини справи та порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, зокрема, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справ та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2015 року - скасувати, та постановити нову, якою в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісіда-IVF» - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.