Справа № 802/552/13-а
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року м. Київ К/800/29346/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Степашка О.І.

суддів: Островича С.Е.

Костенка М.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби

на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 14.03.2013

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16.05.2013

у справі №802/552/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лабораторія будівельного консалтингу»

до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби

про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лабораторія будівельного консалтингу» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Лабораторія будівельного консалтингу») звернулось до суду з позовом до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби (далі по тексту - відповідач, Вінницька ОДПІ Вінницької області ДПС) про скасування податкових повідомлень-рішень від 25.01.2013 №, №.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 14.03.2013, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16.05.2013, позовні вимоги задоволено.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем було проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2009 по 30.09.2012, за результатами якої складено акт від 04.01.2013 №13/2204/33074928.

В акті перевірки зазначено порушення позивачем вимог: п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, а саме, заниження позивачем податку на додану вартість на загальну суму 293980,00 грн., в тому числі за листопад 2011 року в сумі 55697,00 грн., за грудень 2011 року в сумі 55667,00 грн., за січень 2012 року в сумі 8333,00 грн., за лютий 2012 року в сумі 137200,00 грн., за березень 2012 року в сумі 37083,00 грн.; пп. 14.1.27, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. 138.1 п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України), ст. 203, 228 Господарського кодексу України, в результаті чого підприємством занижено податок на прибуток всього у сумі 319816,00 грн., у тому числі за 4 квартал 2011 року в сумі 128068,00 грн. та за 1 квартал 2012 року в сумі 191748,00 грн.

Підставою для таких висновків слугувало те, що господарські операції між ТОВ «Лабораторія будівельного консалтингу» та ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Юг строй» не спричиняють реального настання правових наслідків, у зв'язку з чим позивачем, на думку податкового органу, порушені вищенаведені вимоги чинного законодавства України.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 25.01.2013: №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість на загальну суму 367475,00 грн., з яких 293980,00 грн. основного платежу та 73495 грн. штрафних (фінансових) санкцій; №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток на загальну суму 367753,00 грн., з яких 319816,00 грн. основного платежу та 47937 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

В силу п. 138.1, п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п. п. 138.4, 138.6-138.9, пп. пп. 138.10.2-138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 ст. 138 цього Кодексу: інших витрат, визначених згідно з п. 138.5, пп. пп. 138.10.5, 138.10.6 п. 138.10, п. п. 138.11, 138.12 ст. 138, п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у п. 138.3 ст. 138 та у ст.139 цього Кодексу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст. 201 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Лабораторія будівельного консалтингу» (генпідрядник) та ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Югстрой» (субпідрядник) було укладено ряд договорів субпідряду, об'єктом за вказаними договорами було виконання субпідрядником певного виду робіт обумовлених в останніх.

На підтвердження виконання договорів субпідряду позивачем надано акти приймання-передачі виконаних робіт за вищевказаними договорами, акти приймання виконаних будівельних робіт, податкові накладні, реєстри отриманих та виданих податкових накладних, а також банківські виписки.

Таким чином, зазначені вище документи підписані та скріплені печатками сторін та підтверджують факт реального здійснення господарських відносин між ТОВ «Лабораторія будівельного консалтингу» та ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Югстрой», а тому позивачем було правомірно сформовано податок на прибуток та визначено податок на додану вартість.

При цьому слід зазначити, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагента може слугувати підставою для висновку про неправомірне формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

Разом з тим, як встановлено судами, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджували б відсутність фактичного виконання господарських операцій за спірними договорами, узгодженість дій позивача з контрагентом з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаність з такими діями постачальника, у зв'язку з чим твердження податкового органу про нікчемність укладених позивачем з контрагентом правочинів є необґрунтованими належними засобами доказування припущеннями.

За таких обставин та з урахуванням вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що судами попередніх інстанцій належним чином з'ясовані обставини справи та надано їм відповідну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень судів попередніх інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби відхилити.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 14.03.2013 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16.05.2013 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович
(підпис)М.І. Костенко