Справа № 826/1247/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2015-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 березня 2015 року № 826/1247/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу освіти Ставищенської районної державної адміністрації про зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 до відділу освіти Ставищенської районної державної адміністрації про зобов'язання вчинити дії, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що наявність неправильного запису в трудовій книжці щодо назви займаної посади у період роботи з 01.04.1991 року перешкоджає скористатись правом на призначення пенсії за вислугу років.

В позовній заяві позивач просить суд зобов'язати відділ освіти Ставищенської районної державної адміністрації Київської області привести у відповідність нормативно-правових актів України записи у моїй трудовій книжці шляхом внесення в трудову книжку запису про перейменування з 01 квітня 1991 року моєї посади старшого піонервожатого у посаду педагога-організатора Кривецької неповної середньої школи.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У відповідності до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неявку представника відповідача, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні матеріали справи, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу Ставищенської районної державної адміністрації від 03.01.1991 року №4-а ОСОБА_1 прийнята на посаду старшої піонервожатої Кривецької неповної середньої школи з 02.01.1991 року.

Наказом по Ставищенському РВОДН від 10.08.1993 року №88-І посаду старшої піонервожатої перейменовано на посаду організатора дитячих колективів.

На підставі наказу №26 від 25.08.1997 року по Кривецькій н/с школі позивач переведена з посади організатора дитячих колективів на посаду вчителя музики цієї ж школи та охорони здоров'я.

Відповідно до наказу №1 від 15.01.2001 року по Кривецькій ЗОШ І-ІІ ст. ОСОБА_1. переведено з посади вчителя музики на посаду педагога-організатора.

04.09.2014 року ОСОБА_1 звернулась до відділу освіти Ставищенської районної державної адміністрації із заявою щодо видачі наказу про внесення з 01.04.1991 року до штатного розпису Кривецької ЗОШ І-ІІ ст. зміни: вивести із штатного розпису посаду «старшої піонервожатої» та ввести до штатного розпису посаду педагога-організатора та про переведення мене з посади старшої піонервожатої на посаду педагога-організатора; внесення виправлень в трудовій книжці про недійсність запису №4 в зв'язку з перейменуванням посади старшої піонервожатої на організатор дитячих колективів.

Позивач зазначила, що наявність неправильного запису в трудовій книжці щодо назви займаної посади у період роботи з 01.04.1991 року перешкоджає скористатись правом на призначення пенсії за вислугу років, що і зумовило звернення з даним адміністративним позовом до суду, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій відповідно до Конституції України гарантує Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ).

Статтею 55 Закону №1788-ХІІ визначено окремі категорії працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років.

Так, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Постановою Кабінету Міністрів України N 909 від 04.11.1993 р. затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, відповідно до якого посада «педагог-організатор» віднесена до переліку посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Як вбачається з записів трудової книжки позивача, на посаду педагога-організатора її переведено на підставі наказу №1 від 15.01.2001 року.

Рішенням Колегії Міністерства праці УРСР від 29.03.1991 року №25 «Про умови оплати праці й посадових окладів працівників народної освіти в Українській РСР» затверджені нові умови оплати праці працівників освіти. Крім того, в загальноосвітніх навчальних закладах замість посади старшого піонервожатого з 1 квітня 1991 року введена посада педагога-організатора.

Також, Міністерство народної освіти Української РСР рекомендувало замість посади «старший піонервожатий» вводити посаду «педагог-організатор».

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що посада «старшого піонервожатого» на підставі наказу по Ставищенському РВОДН від 10.08.1993 року №88-І перейменована на посаду організатора дитячих колективів.

Позивачем не надведено суду доказів введення посади «педагог-організатор» замість посади «старший піонервожатий» згідно рекомендацій рішення Колегії Міністерства праці УРСР від 29.03.1991 року №25. Навпаки, відповідно до заяви позивача від 04.09.2014 р. вбачається, що вона просить ввести до штатного розпису посаду педагога-організатора з 01.04.1991 р.

З листа Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 06.10.2011 року №10/2-724, на який посилається позивач, дійсно вбачається, що посадові обов'язки працівників, що обіймають посади педагогів-організаторів або старших вожатих є ідентичними, а відтак є можливим зарахування періоду роботи на посаді старшого вожатого до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Згідно до ст. 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. N 58 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 р. за N 110) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до п.п. 2.3-2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно п. 2.6 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов'язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Пунктом 2.9 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, у разі втрати наказу чи розпорядження або невідповідності їх фактично виконуваній роботі виправлення відомостей про роботу здійснюється на основі інших документів, що підтверджують виконання робіт, не зазначених у трудовій книжці.

Відповідно до п. 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. N 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Однак матеріали справи не містять доказів введення посади «педагог-організатор» організатора з 01.04.1991 р. Крім того, як зазначив відповідач на звернення позивача про внесення виправлень у трудовій книжці в частині неправильності записів про роботу в 1991-1997 рр., у позивача відсутні документи про фактично виконувану роботу.

Додатково суд звертає увагу, що стаття 6 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що спосіб захисту, застосований судом у судовому рішенні, має призводити до поновлення права особи.

Крім того, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Позивач необхідність звернення до суду обґрунтовує тим, що неправильна назва посади у період з 1991 р. по 1997 р. перешкоджає скористатись правом на призначення пенсії за вислугу років.

Водночас, доказів звернення до пенсійного органу про призначення такої пенсії або ж прийнятого рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років позивачем до суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки судом на момент прийняття рішення встановлено відсутність порушеного права позивача.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 4 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 72, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилаються особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов