Справа № 2а-3317/11
Суддя: Єрьомін А.В.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року м. Київ К/800/53280/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Єрьоміна А.В.(головуючий);
Кравцова О.В., Цуркана М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до виконавчого комітету Маневицької селищної ради Маневицького району Волинської області, третя особа - ОСОБА_6, про визнання незаконними рішень, що переглядається за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Маневицького районного суду Волинської області від 15 листопада 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2014 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2011 року ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся в Маневицький районний суд Волинської області з адміністративним позовом в інтересах ОСОБА_5 до виконавчого комітету Маневицької селищної ради Маневицького району Волинської області (далі - відповідач), третя особа - ОСОБА_6, в якому просив визнати незаконними рішення від 19 червня 2003 року № 146 «Про надання дозволу на будівництво господарської будівлі» та від 20 квітня 2006 року № 92 «Про надання дозволу на будівництво авто гаража».

В обґрунтування позивних вимог позивач зазначав, що оскаржуваними рішеннями було незаконно дозволено ОСОБА_6 здійснювати будівництво, оскільки остання не мала права звертатись до селищної ради з заявами про надання дозволу на будівництво.

На думку позивача, селищна рада при прийнятті оскаржуваних рішень, перевищила свої повноваження, оскільки ОСОБА_4 не була власником (співвласником) квартири по АДРЕСА_1 та не мала права на забудову при будинкової території біля багатоквартирного будинку.

Постановою Маневицького районного суду Волинської області від 15 листопада 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2014 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, позивач просить оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення адміністративного позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши оскаржувані рішення судів та матеріали справи в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, у період з 16 вересня 2000 року до 8 листопада 2010 року син позивача перебував у шлюбі із ОСОБА_6 та з 10 квітня 2001 року проживали за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 у період з 10 квітня 2001 року до 21 січня 2004 року, що підтверджується наявною в матеріалах копією паспорта, а також продовжувала проживати за вищевказаною адресою до вересня 2010 року.

ОСОБА_6 звернулась 18 червня 2003 року із заявою до Маневицької селищної ради про надання дозволу на будівництво господарської будівлі, а 27 березня 2006 року - з заявою про надання дозволу на будівництво гаража.

Повноваження органів місцевого самоврядування в галузі земельних відносні визначено Земельним кодексом України та іншими законодавчими актами.

Стаття 12 Земельного кодексу України зазначає, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом

Згідно із положеннями пункту 12 Перехідних положень Земельного Кодексу України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до статей 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно компетенцією селищних та міських рад є врегулювання земельних правовідносин, зокрема, до яких відноситься надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад.

Згідно із статтею 42 Земельного кодексу України, земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.

Відповідно до статті 125 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207, прибудинковою є територія навколо багатоквартирного буднику, територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, прибудинкова територія будинку за адресою АДРЕСА_1 не визначалась і державний акт на право власності на неї чи право користування нею не видавався.

Оскільки спірна територія відноситься до земельних ділянок комунальної власності, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що виконавчим комітетом Маневицької селищної ради в межах повноважень, згідно з визначеною законом компетенцією, відповідно до вимог чинного законодавства прийнято рішення від 19 червня 2003 року № 146 про надання дозволу на будівництво господарської будівлі та рішення від 20 квітня 20006 року № 92 про надання дозволу на будівництво автогаража.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Маневицького районного суду Волинської області від 15 листопада 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді :