Справа № 2а-5048/10/1570
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року м. Київ К/9991/42938/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання рішення неправомірним та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2012 року,-

у с т а н о в и л а :

У квітні 2011 року ОСОБА_1 звернувся із зазначеним позовом посилаючись на те, що є громадянином Демократичної Республіки Конго і через загострення соціально-політичної ситуації у країні своєї громадянської належності і побоювання стати жертвою переслідування внаслідок віднесення до певної соціально-етнічної групи (утту), був змушений покинути батьківщину та прибути до України. Після чого, у березні 2009 року позивач звернулася з заявою про надання статусу біженця, однак рішенням Управління міграційної служби в Одеській області № 17-9-886 від 22 травня 2009 року відмолено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання такого на підставі абзацу сьомого статті 12 Закону України «Про біженців», оскільки відсутні умови передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону.

Дану відмову позивач вважає протиправною, тому посилаючись на ці обставини і на неправильне застосування Закону України «Про біженців», Женевської Конвенції про статус біженців 1951 року, Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, просив про задоволення позову.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій до Вищого адміністративного суду України касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди, на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що у позивача відсутні обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону України «Про біженців» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Демократичної Республіки Конго, конголезцем, за віросповіданням - католик. Згідно пояснень позивача, він відносить себе до соціально-етнічної групи «утту» і через це вважає, що внаслідок складної соціально-політичної ситуації на батьківщині (сутички між племенами «тутсі» і «утту»), може стати жертвою переслідування.

Судами встановлено, що жодних фактів звернення до правоохоронних органів у країні походження щодо свого переслідування з боку інших етнічних груп або влади, утисків або погроз, позивачем представлено не було, і доказів зазначеного суди не встановили.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є вихідним критерієм для його надання. Така ситуація є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Суди дійшли правильного висновку, що соціально-політична ситуація в країні походження позивача не є підставою для надання йому статусу біженця.

У відповідності з абзацом шостим статті 12 Закону України «Про біженців» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку, що заява позивача є необґрунтованою, фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, належності до певної соціальної групи тощо, немає.

Отже відповідач правомірно відмовив позивачу в оформленні зазначених документів.

Таким чином, рішення судів попередніх інстанцій відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало