Справа № 826/20625/14
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 лютого 2015 року 16:30 № 826/20625/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючого судді Шулежка В.П.,

судді Іщука І.О., судді Погрібніченко І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Київської міської ради, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства соціальної політики України про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач 1), Київської міської ради (далі - відповідач 2), Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач 3, МВС України), Міністерства соціальної політики України (далі - відповідач 4) про:

визнання незаконною бездіяльності Кабінету Міністрів України, Міністерства внутрішніх справ України, Київської міської ради, Міністерства соціальної політики України по незабезпеченню правопорядку під час мирних зібрань (мітингів, акцій протесту), які мали місце в місті Києві по вул. Банковій, вул. Грушевського, вул. Богомольця, Європейській площі, Майдані Незалежності, парку «Хрещатий», вул. Інститутській, вул. Михайлівській, вул. Костьольній, вул. Городецького, площі Івана Франка та на інших вулицях і площах середмістя столиці в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року, та бездіяльність, яка виразилася в неподанні до Верховної Ради України проекту закону про державний бюджет України на 2015 рік;

зобов'язання подати до Верховної Ради України проект закону про державний бюджет України на 2015 рік з урахуванням витрат на відшкодування шкоди (збитків) громадянам, постраждалим під час мирних акцій протесту протягом грудня 2013 року - лютого 2014 року;

визнання незаконною бездіяльності, яка виразилась в незабезпеченні прав та свобод громадян на безпеку під час проведення мирних зборів та компенсацію витрат (відшкодування шкоди) під час зазначених подій;

зобов'язання відповідачів усунути вказані порушення, в тому числі, шляхом приведення нормативних актів до вимог законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що шкода громадянам та юридичним особам була завдана саме в результаті бездіяльності органів державної влади, які ухилилися від організації захисту правопорядку та дотримання прав людини під час мирних зібрань, які проходили в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року.

Зокрема, позивач вказує на те, що Кабінет Міністрів України безпосередньо несе відповідальність за негативні наслідки, яких зазнали мирні мітингувальники, оскільки не забезпечив виконання Конституції та законів України, не вжив заходів щодо забезпечення прав і свобод громадян, громадського порядку, боротьби зі злочинністю, не скоординував роботу міністерств та інших органів виконавчої влади (Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, тощо). Також, на думку позивача, очевидна бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо неподачі відповідного законопроекту про державний бюджет на 2015 рік до 15 вересня 2014 року.

Крім того, бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, на думку позивача, полягає у незабезпеченні громадського порядку, а Міністерство соціальної політики України та Київська міська рада не реалізували вимоги законодавства про організацію виплат постраждалим мирних зборів та демонстрацій, налагодження системи обліку розміру заподіяної шкоди.

Допущення відповідачами вказаної бездіяльності призвело до порушення законних прав та інтересів позивача, як громадянина, який реалізував своє конституційне право на мирні зібрання та отримав пошкодження внаслідок проведених демонстрацій.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, подав до суду клопотання, в якому зазначив, зокрема, про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Представник Кабінету Міністрів України проти позову заперечував в повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні.

В матеріалах справи містяться письмові заперечення, в яких відповідач 1 зазначив, що не погоджується із вимогами позивача, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Представники Київської міської ради проти позову заперечували та просили відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості позовних вимог та відсутності доказів порушення відповідачем 2 прав позивача.

Представником МВС України подано до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що позов є безпідставним та необґрунтованим, оскільки позивачем не доведено порушення його прав та свобод в зазначений період, твердження позивача про те, що органи внутрішніх справ не забезпечували охорони громадського порядку в центральній частині міста Києва в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року не відповідають дійсності та спростовуються загальновідомими фактами, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

Відповідач 4 не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, надіслав до суду письмові заперечення та зазначив, що вважає позовну заяву ОСОБА_1 необґрунтованою, заперечує проти її задоволення, оскільки позовні вимоги до Мінсоцполітики не ґрунтуються на вимогах закону.

Міністерство соціальної політики України також просило розглянути справу без участі представника Міністерства.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу в порядку письмового провадження у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене у зв'язку з неприбуттям позивача, представників відповідачів 3 та 4, з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

В місті Києві в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року відбулися мирні зібрання, основні події яких відбувалися по вул. Банковій, вул. Грушевського, вул. Богомольця, Європейській площі, Майдані Незалежності, парку «Хрещатий», вул. Інститутській, вул. Михайлівській, вул. Костьольній, вул. Городецького, площі Івана Франка та на інших вулицях і площах міста Києва.

Позивач зазначає, що він також реалізував своє конституційне право на мирні зібрання, в яких взяв участь та внаслідок масових сутичок отримав пошкодження.

Під час проведення мирних зібрань, в результаті спротиву завдано численної шкоди мирним мітингувальникам, громадяни отримали тілесні ушкодження, каліцтва, значна кількість громадян загинула, було пошкоджено значну кількість рухомого та нерухомого майна.

Позивач, вважаючи, що шкода громадянам та юридичним особам була завдана саме в результаті бездіяльності органів державної влади, які ухилилися від організації захисту правопорядку та дотримання прав людини під час мирних зібрань, звернувся з відповідним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь - якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У контексті з ч. 1 ст. 6 КАС України, передбачено право особи на судовий захист, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті порушених прав та інтересів особи в публічно-правових відносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно правових відносин, має право на звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом.

Отже, згідно з вищенаведеними нормами права, позивач має право звернутись до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вказує на те, що внаслідок реалізації свого права на мирні зібрання та участі його в акціях спротиву злочинному режиму колишнього Президента України - ОСОБА_2 в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року, позивачем разом з іншими мирними мітингувальниками отримані пошкодження та завдана шкода.

На думку позивача, заподіяна шкода громадянам та юридичним особам була завдана в результаті бездіяльності органів державної влади, які ухилялися від організації захисту правопорядку та дотримання прав людини під час мирних зібрань.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 113, 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Кабінет Міністрів України здійснює визначені Конституцією та законами України повноваження, зокрема, здійснює внутрішню політику держави, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, громадського порядку, боротьби зі злочинністю, спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади, розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання.

Також, повноваження Кабінету Міністрів України встановлені статтею 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 року № 794-VII, де зазначено, зокрема, що Кабінет Міністрів України розробляє проекти законів про Державний бюджет України та про внесення змін до Державного бюджету України, забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання; приймає рішення про використання коштів резервного фонду Державного бюджету України, вживає заходів щодо захисту прав і свобод, гідності, життя і здоров'я людини та громадянина від протиправних посягань, охорони власності та громадського порядку, забезпечення пожежної безпеки, боротьби із злочинністю, запобігання і протидії корупції.

Статтею 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Відповідно до пунктів 1, 3 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2014 року № 383/2011, Міністерство внутрішніх справ України (МВС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МВС України входить до системи органів виконавчої влади і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та реалізації державної політики у сфері захисту прав і свобод людини та громадянина, власності, інтересів суспільства і держави від злочинних посягань, боротьби зі злочинністю, розкриття та розслідування злочинів, охорони громадського порядку, забезпечення громадської безпеки, безпеки дорожнього руху, а також з питань формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Основним завданням МВС України є формування та забезпечення реалізації державної політики у сфері захисту прав і свобод людини і громадянина, власності, інтересів суспільства і держави від злочинних посягань, боротьби зі злочинністю, розкриття та розслідування злочинів, охорони громадського порядку, забезпечення громадської безпеки, безпеки дорожнього руху, а також формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

З наведеного вбачається, що саме МВС України безпосередньо реалізує внутрішню політику держави щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, охорони громадського порядку, боротьби зі злочинністю.

Водночас, відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про міліцію» міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Основними завданнями міліції, зокрема, є: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення кримінальних правопорушень; участь у розкритті кримінальних правопорушень та розшуку осіб, які їх вчинили, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

Відповідно до теорії права бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи, або нездійснення суб'єктом владних повноважень дій, які випливають із його повноважень на виконання вимог чинного законодавства та впливають на права, свободи та інтереси фізичної чи юридичної особи.

З аналізу вказаних положень законодавства України вбачається, що Кабінет Міністрів України самостійно не реалізує заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, громадського порядку, боротьби зі злочинністю, не здійснює зобов'язання держави на відшкодування за її рахунок матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, крім випадків встановлених законом.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Твердження позивача щодо відшкодування шкоди в порядку статті 56 Конституції України не підтверджується жодними доказами, що свідчать про наявність такої шкоди, встановлення вини Кабінету Міністрів України в її заподіянні саме за наслідками бездіяльності Уряду.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За нормами Цивільного кодексу України вбачається, що компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Водночас позивач не надав суду належного доказу, яким підтверджував би факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань Кабінетом Міністрів України.

Крім цього, позивач стверджує, що Кабінетом Міністрів України не подано законопроект про Державний бюджет України на 2015 рік та не вчинено дій щодо виплати державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту.

Суд зазначає, що Верховною Радою України прийнято Закон України «Про встановлення державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей» від 21.02.2014 року № 745-VII. Яким визначено порядок призначення та виплати державної допомоги постраждалим учасникам та членам сімей учасників масових акцій громадського протесту, що розпочалися в Україні 21 листопада 2013 року.

Відповідно до ст.1 вказаного Закону, постраждалі учасники масових акцій громадського протесту в Україні, що розпочалися 21 листопада 2013 року, члени сімей загиблих учасників масових акцій громадського протесту в Україні, що розпочалися 21 листопада 2013 року, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом.

Порядок призначення і виплати державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей і перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Роботу щодо призначення та виплати державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей організовує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

Згідно зі ст. 5 зазначеного Закону, покриття витрат на виплату державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей здійснюється із резервного фонду Державного бюджету на відповідний рік.

Так, Кабінетом Міністрів України 12.12.2014 року подано до Верховної Ради України проект Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», який був прийнятий 28.12.2014 року та набрав чинності 01.01.2015 року. Згідно додатку № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» визначено розподіл видатків Державного бюджету України на 2015 рік відповідно до якого Резервний фонд складає 1500000,0 грн.

Крім того п. 2 Розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про встановлення державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей» Кабінету Міністрів України доручено ухвалити порядок призначення і виплати державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей і перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом та інше.

На виконання вказаних норм, відповідачем 1 прийнято постанову від 28.03.2014 року № 76 «Про соціальний захист членів сімей осіб, смерть яких пов'язана з участю в масових акціях громадського протесту, що відбулися у період з 21 листопада 2013 р. по 21 лютого 2014 року».

Таким чином, враховуючи викладені норми законодавства та викладені обставини, судом не встановлено, а позивачем не доведено належними та відповідними доказами допущення Кабінетом Міністрів України протиправної бездіяльності та порушення норм Конституції України, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання незаконною бездіяльність Кабінету Міністрів України по незабезпеченню правопорядку під час мирних зібрань (мітингів, акцій протесту), які мали місце в місті Києві по вул. Банковій, вул. Грушевського, вул. Богомольця, Європейській площі, Майдані Незалежності, парку «Хрещатий», вул. Інститутській, вул. Михайлівській, вул. Костьольній, вул. Городецького, площі Івана Франка та на інших вулицях і площах середмістя столиці в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року, та бездіяльність, яка виразилася в неподанні до Верховної Ради України проекту закону про державний бюджет України на 2015 рік; зобов'язання подати до Верховної Ради України проект закону про державний бюджет України на 2015 рік з урахуванням витрат на відшкодування шкоди (збитків) громадянам, постраждалим під час мирних акцій протесту протягом грудня 2013 року - лютого 2014 року.

Крім того, позивач, зокрема, оскаржує бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо незабезпечення громадського порядку в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року.

Відповідно до ст. 2, 10 Закону України «Про міліцію», до основних функцій та обов'язків міліції належить, зокрема, охорона і забезпечення громадського порядку.

Згідно ст. 7 Закону України «Про міліцію», міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України. Вона складається з підрозділів кримінальної міліції, міліції громадської безпеки, транспортної міліції, державної автомобільної інспекції, міліції охорони, судової міліції, внутрішньої безпеки. Права і обов'язки, організація роботи та структура підрозділів міліції визначаються положеннями, які затверджуються Міністром внутрішніх справ України відповідно до цього Закону.

Як зазначив відповідач 3, діяльність підрозділів міліції по охороні громадського порядку врегульована Статутом патрульно-постової служби міліції України, затвердженого наказом МВС України від 06.07.2001 року № 404, згідно положень якого охорона громадського порядку, забезпечення безпеки і боротьба з правопорушеннями на вулицях, площах, в парках, на транспортних магістралях, та інших громадських місцях при проведенні масових заходів належить компетенції патрульно-постової служби міліції, що є самостійним структурним підрозділом міліції громадської безпеки управлінь МВС України в областях та управлінь МВС України спеціальної та транспортної міліції. Відповідальність за організацію патрульно-постової служби в підлеглих органах внутрішніх справ покладається на начальника територіального органу внутрішніх справ та його заступника - начальник міліції громадської безпеки.

Згідно п. 303 Статуту охорона громадського порядку і безпеки при проведенні масових заходів в залежності від їх значення та масштабу організовується Головними управліннями МВС України в Автономній Республіці Крим, м. Києві та Київської області, управліннями МВС України в областях, м. Севастополі та управліннями (відділами) МВС України спеціальної та транспортної міліції, міськими та районними управліннями та відділами внутрішніх справ.

Згідно п. 313 Статуту керування силами і засобами в період підготовки і проведення масових заходів здійснюється спеціально призначеними працівниками або оперативним штабом.

Отже, з огляду на викладені норми законодавства, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, організація та забезпечення охорони громадського порядку покладається на територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України.

Як пояснив відповідач 3, під час проведення вказаних акцій забезпечення охорони громадського порядку здійснювалося працівниками ГУМВС України в м. Києві та підрозділами ВВ MBС України, загальне керівництво заходами з охорони громадського порядку в центральній частині Києва здійснювалося заступником начальника ГУ МВС України в м. Києві - начальником міліції громадської безпеки. Враховуючи безперервність масових заходів протесту, охорона громадського порядку м. Києві здійснювалося цілодобово, шляхом виставлення кордонів підрозділів міліції навколо значних скупчень людей, посилення нарядів патрульної міліції та постів ДАІ в м. Києві, взяття під охорону громадських та урядових будівель, що знаходилися в епіцентрі акцій протесту тощо.

Факт існування в діях деяких осіб ознак злочину та адміністративних правопорушень під час здійснення акцій протесту у вказаний період визнається та проводяться відносно цього перевірки та у випадку виявлення ознак кримінального правопорушення матеріали передавалися до прокуратури для прийняття рішення про відкриття кримінального провадження.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог щодо визнання незаконною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України по незабезпеченню правопорядку під час мирних зібрань (мітингів, акцій протесту), які мали місце в місті Києві по вул. Банковій, вул. Грушевського, вул. Богомольця, Європейській площі, Майдані Незалежності, парку «Хрещатий», вул. Інститутській, вул. Михайлівській, вул. Костьольній, вул. Городецького, площі Івана Франка та на інших вулицях і площах середмістя столиці в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року, та бездіяльність, яка виразилася в неподанні до Верховної Ради України проекту закону про державний бюджет України на 2015 рік; визнання незаконною бездіяльності, яка виразилась в незабезпеченні прав та свобод громадян на безпеку під час проведення мирних зборів та компенсацію витрат (відшкодування шкоди) під час зазначених подій та відсутність підстав для їх задоволення.

Щодо позовних вимог про визнання незаконної бездіяльності Київської міської ради суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 96 Конституції України - державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період.

Кабінет Міністрів України не пізніше 15 вересня кожного року подає до Верховної Ради України проект закону про Державний бюджет України на наступний рік. Разом із проектом закону подається доповідь про хід виконання Державного бюджету України поточного року.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про міліцію», міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну, виконавчу та охоронну функції.

Окрім того, відповідно до статті 10 Закону України «Про міліцію», міліція відповідно до своїх завдань зобов'язана забезпечувати безпеку громадян і громадський порядок.

Як уже зазначалось, безпосереднє забезпечення громадського порядку, в тому числі і під час проведення мирних зібрань законодавством покладено на органи внутрішніх справ України.

Як зазначив представник Київської міської ради, на підставі поданих повідомлень (їх надійшло близько 150) про проведення масових заходів, Київська міська державна адміністрація повідомляє про них правоохоронні органи, з метою забезпечення громадського порядку.

Щодо компенсації витрат, а також збитків, завданих під час проведення заходів загальнодержавного та міжнародного характеру, а так само шкода, заподіяна в разі виникнення надзвичайних ситуацій з вини суб'єктів, підпорядкованих органам державної влади, законодавчо неврегульоване.

Отже, як підтверджується матеріалами, жодних доказів, якими підтверджувалося б, що Київська міська рада порушила права позивача, зокрема своєю бездіяльністю, не надано, відповідно вказані вимоги позивача не відносяться до компетенції Київської міської ради, викладені твердження є лише припущеннями позивача, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання незаконною бездіяльність Міністерства соціальної політики України по незабезпеченню правопорядку під час мирних зібрань (мітингів, акцій протесту) в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року, та бездіяльність, яка виразилася в неподанні до Верховної Ради України проекту закону про державний бюджет України на 2015 рік; зобов'язання подати до Верховної Ради України проект закону про державний бюджет України на 2015 рік з урахуванням витрат на відшкодування шкоди (збитків) громадянам, постраждалим під час мирних акцій протесту протягом грудня 2013 року - лютого 2014 року; визнання незаконною бездіяльності, яка виразилась в незабезпеченні прав та свобод громадян на безпеку під час проведення мирних зборів та компенсацію витрат (відшкодування шкоди) під час зазначених подій; зобов'язання відповідачів усунути вказані порушення, в тому числі, шляхом приведення нормативних актів до вимог законодавства, суд звертає увагу на наступне.

Як уже зазначалось вище, забезпечення громадського порядку, в тому числі, і під час проведення мирних зібрань, законодавством покладено на органи внутрішніх справ України.

Крім того, згідно приписів статті 37 Бюджетного кодексу України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики, подає Кабінету Міністрів України для розгляду проект закону про Державний бюджет України та вносить пропозиції щодо термінів і порядку розгляду цього проекту в Кабінеті Міністрів України.

В свою чергу, Кабінет Міністрів України приймає постанову про схвалення проекту закону про Державний бюджет України та подає його разом з відповідними матеріалами Верховній Раді України та Президенту України.

З наведеного вбачається, що позовні вимоги до Мінсоцполітики про незабезпечення правопорядку під час мирних зібрань, неподання до Верховної ради України проекту закону про Державний бюджет України на 2015 рік та зобов'язання подати його, незабезпечення прав та свобод громадян на безпеку під час мирних зібрань, є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону.

При цьому слід зазначити, що Верховною Радою України 29.12.2014 року прийнято Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік».

Позовні вимоги про зобов'язання відповідачів усунути порушення, в тому числі, шляхом приведення нормативних актів до вимог законодавства є неконкретизованими, позивачем не зазначені конкретні порушення допущені, зокрема, Мінсоцполітики та нормативно-правові акти, які не відповідають законодавству, у зв'язку з чим позов в цій частині також не підлягає задоволенню.

Отже, суд вважає необґрунтованими та безпідставними вимоги позивача, що свідчить про відсутність підстав для їх задоволення в цій частині.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Частиною 4 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Суд зазначає, що обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачами прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Аналіз адміністративного позову та доданих до нього документів підтверджують, що позивач не надав суду доказів того, що він брав участь в будь-яких акціях громадського протесту в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року та під час яких зазнав утисків з боку працівників органів внутрішніх справ або інших державних органів, його було незаконно притягнуто до адміністративної чи кримінальної відповідальності або внаслідок участі у вказаних акціях, він зазнав розлад здоров'я чи отримав майнову шкоду тощо.

Отже, доказів порушення прав та свобод позивача у вказаний період під час здійснення мирних зібрань в справі відсутні, позивачем не надано доказів, якими підтверджувалися б факти порушення його права відповідачами.

Таким чином позивач не довів факт порушення його прав та свобод в зазначений період.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачі, як суб'єкти владних повноважень, покладений на них обов'язок щодо доказування правомірності прийняття оскаржуваних рішень, вчинення дій та недопущення бездіяльності виконали та довели суду дотримання ними норм, передбачених ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України та ст. 19 Конституції України.

Натомість, позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Враховуючи викладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, оцінивши докази, які наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 11, 94, 158-163 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя В.П.Шулежко

Суддя І.О.Іщук

Суддя І.М.Погрібніченко