Справа № 2а-1970/1772/11
Суддя: Заверуха О.Б.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 р. Справа № 122702/11/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Заверухи О.Б.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 липня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Зборівському районі Тернопільської області про скасування вимоги про сплату боргу,-

В С Т А Н О В И В:

24.06.2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Зборівському районі Тернопільської області, в якому просив скасувати вимогу відповідача про сплату боргу від 26.04.2011 року № Ф-49У.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач як фізична особа - підприємець являвся платником єдиного податку, з якого у відповідності до п.7 ст.2 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" відділеннями Державного казначейства наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку до Пенсійного фонду України в розмірі 42%. Таким чином, на думку позивача він як суб'єкт підприємницької діяльності не є платником страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування і тому формування відповідачем вимоги про сплату боргу за № Ф-49У від 26 квітня 2011 року за період 2010 року є неправомірним та таким, що не грунтується на нормах чинного законодавства.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 липня 2011 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що позивач в установлені строки не сплатив в повному обсязі страхових внесків, а сума своєчасно не сплачених страхових внесків страхувальниками у встановлені строки вважається простроченою заборгованістю.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги позивач обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, і суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець Зборівською районною державною адміністрацією Тернопільської області 04.07.2005 року, про що свідчить Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії НОМЕР_1(а.с.11).

УПФУ в Зборівському районі Тернопільської області 26.04.2011 року винесло вимогу про сплату боргу № Ф-49У, відповідно до якої станом на 26.04.2011 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати страхових внесків становила 673,14 грн.(а.с.6). У відповідності до п. 8.2 п. 8 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України № 21-1 від 19.12.2003р., позивачу направлено вимогу про сплату недоїмки.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

До членів сімей фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, належать: дружина (чоловік), батьки, діти та інші утриманці, які досягли 15 років, не перебувають у трудових або цивільно-правових відносинах з такою фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності, але разом з ним здійснюють підприємницьку діяльність і отримують частину доходу від заняття цією діяльністю.

Пунктом 6 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страхувальник зобов'язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Згідно із ч. 6 ст. 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом для таких страхувальників, як позивач, є квартал.

Законом України «Про внесення змін до Законів України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» та «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 08.07.2010 року № 2461-VI були внесені зміни до підпункт 4 пункту 8 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме: «Фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом.

Сума страхового внеску встановлюється зазначеними особами самостійно для себе та членів їх сімей, які беруть участь у провадженні такими особами підприємницької діяльності та не перебувають з ними у трудових відносинах. При цьому сума страхового внеску з урахуванням частини фіксованого або єдиного податку, що перерахована до Пенсійного фонду України, повинна становити не менше мінімального розміру страхового внеску за кожну особу та не більше розміру страхового внеску, обчисленого від максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, оподатковуваного доходу (прибутку), загального оподатковуваного доходу, з якої сплачуються страхові внески». Зазначений Закон набрав чинності 17.07.2010 року.

Як вбачається зі спірної вимоги, вона прийнята, у тому числі, на підставі ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Пункт 3 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який передбачав право Пенсійного фонду щодо складання вимоги, виключений згідно із Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності з 01.01.2011 року.

Разом з тим, абз. 5 п. 7 розділу Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 01.01.2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 01.01.2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

Отже, Пенсійним фондом було правомірно прийнято спірну вимогу на підставі статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Частиною 2 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що суми страхових внесків, своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі, обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

Згідно із ч. 3 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Протягом десяти робочих днів із дня одержання вимоги про сплату недоїмки страхувальник зобов'язаний сплатити суми недоїмки та суми фінансових санкцій.

Порядок формування вимоги визначено Інструкцією про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 року №21-1.

Згідно із підпунктом 8.2 пункту 8 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, органи Пенсійного фонду надсилають страхувальникам вимогу про сплату недоїмки у випадку, зокрема, якщо страхувальник має на кінець звітного базового періоду недоїмку зі сплати страхових внесків.

У цьому випадку вимога надсилається щомісяця протягом п'яти робочих днів, наступних за звітним базовим періодом. Вимога формується на підставі даних особових рахунків платників на всю суму боргу.

Колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованим посилання апелянта на те, що він не зобов'язаний сплачувати внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, оскільки знаходиться на спрощеній системі оподаткування. Аналізуючи положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд дійшов висновку про те, що в силу своєї правової природи страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не належать до сфери дії податкового законодавства, а іншим законодавством не встановлені пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Отже, обов'язок сплачувати страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не зумовлюється статусом суб'єкта підприємницької діяльності як платника податку.

Згідно із пунктом 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить йому.

Положення статті 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1998 року № 727/98, яким звільнено суб'єктів малого підприємництва, які сплачують єдиний податок, від збору на обов'язкове державне пенсійне страхування Закону суперечать і застосуванню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога про сплату боргу Управління Пенсійного фонду України в Зборівському районі Тернопільської області є правомірною, оскільки позивач зобов'язаний був сплачувати страхові внески.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постановах від 07.05.2012 року по справі № 21-300а11 та від 05.12.2013 року по справі № 21-427а13.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 липня 2011 року у справі № 2а/1970/1772/11 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: О.М. Гінда

В.В. Ніколін