Справа № 2а-10396/11/1370
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2011-10-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2011 р. № 2а-10396/11/1370

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого-судді Коморного О.І. розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання протиправними дій та скасування постанови відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області.

Обставини справи.

Позивач, Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, звернувся з позовом до Сихівського районного суду м. Львова про визнання протиправними дій та скасування постанови відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про накладення штрафу.

Посилається на те, що відповідачем безпідставно винесено постанову про накладення штрафу оскільки позивачем вжито всіх залежних від нього заходів по виконанню рішення суду. Зазначає, що рішення суду не виконано в частині виплати допомоги з незалежних від боржника причин, однак відповідачем це безпідставно не взято до уваги.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 09.09.2011 року адміністративну справу передано за предметною підсудністю до Львівського окружного адміністративного суду.

Представник позивача не прибув, до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача не прибув, подав заперечення на позов, просить розглядати справу у його відсутності.

На підставі ст.ст. 122, 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі доказами.

Суд дослідив подані документи, всебічно і повно з'ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

в с т а н о в и в:

Державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-а-74/08, виданого 14.10.2010 року Сихівським районним судом м. Львова про зобов'язання позивача виплатити недоплачені суми допомоги на оздоровлення за 2004-2007 роки на користь ОСОБА_1 -5065 грн.

Вказаною постановою боржнику надано строк до 27.05.2011 року для добровільного виконання рішення суду.

Листом №2605-вих-1513 від 27.05.2011 року позивач звернувся до начальника Головного управління праці та соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації для виділення коштів в сумі 5956 грн. для подальшої виплати ОСОБА_1 та повідомив відповідача листом №2605-вих-1595 від 27.05.2011 року про невиконання рішення в частині виплати допомоги з незалежних від позивача причин у зв'язку з відсутністю необхідних бюджетних призначень.

Оскільки рішення суду позивачем у встановлений строк не виконано, державним виконавцем 31.05.2011 року винесено постанову про накладення на позивача штрафу у розмірі 680 грн.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів згідно з ч.2 цієї ж статті можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно з ч.1 ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Частиною 3 цієї ж статті визначено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Статтею 129 Конституції України та ст. 14 КАС України визначено, що постанови суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на території України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування згідно ст. 19 Конституції України зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження»від 21.04.1999 року №606-XIV (з наступними змінами та доповненнями) (далі -Закон №606-XIV), виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Як передбачено ч.1 і ч.2 ст.25 Закону №606-XIV, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред'явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.

Відповідно до ст.11 Закону №606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на громадян і посадових осіб у випадках, передбачених Законом.

Відповідно до ст.75 Закону №606-XIV, після відкриття виконавчого провадження по виконавчому документу, який зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець відповідно до статті 25 цього Закону визначає йому строк добровільного виконання рішення. У разі невиконання без поважних причин цих вимог державний виконавець застосовує до боржника штрафні санкції чи інші заходи, передбачені законодавством, і призначає новий строк виконання. Якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець застосовує до боржника штрафні санкції та інші заходи, передбачені статтею 89 вищевказаного Закону, після чого, виконавчий документ постановою державного виконавця, затвердженою начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, повертається до суду чи іншого органу, що видав виконавчий документ.

Відповідно до статті 89 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, які можуть бути виконані лише боржником, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу в розмірі від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на боржника - юридичну особу - від сорока до шістесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та призначає новий строк для виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає штраф на боржника у подвійному розмірі.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Закріплений у ч.1 ст.11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Закріплений у ст..8 КАС України принцип Верховенства права полягає у тому, що Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У пункті 26 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кечко проти України»від 08.11.2005 року зазначено, що Суд не приймає аргументи Уряду щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

З урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що відсутність у позивача коштів (боржника у виконавчому провадженні) не є поважною причиною невиконання рішення суду.

Водночас суд звертає увагу позивача, що відповідно до ст.36 Закону №606-XIV за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Питання про відстрочку або розстрочку виконання, встановлення чи зміну способу і порядку виконання розглядається судом у встановлений законом строк. Відповідне рішення може бути оскаржене у встановленому законом порядку.

Аналогічні за змістом положення вміщені у ст..263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином з'ясовувати питання пов'язані з неможливістю виконання рішення суду та приймати відповідне рішення належить виключно суду який видав виконавчий документ.

Однак доказів звернення позивача до суду про надання йому відстрочки для виконання рішення суду у матеріалах немає, як і немає доказів виконання рішення Сихівського районного суду у встановлений державним виконавцем строк.

Згідно із вимогами ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

При цьому, у відповідності до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють не лише чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а й обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та безсторонньо. Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем дотримані.

Суд зазначає, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження при розгляді справи судом, а на підставі доказів, що містяться у матеріалах справи, встановлено відсутність обставин, що обґрунтовують позов.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до ст..94 КАС України, відшкодування витрат позивачеві, якому відмовлено у задоволенні позову не передбачено.

Керуючись ст. ст. 7-14, 50, 71, 86, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

1. В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Судові витрати з сторін не стягуються.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в строк та в порядку, визначеному ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Коморний О.І.