Справа № 826/19176/14
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М. розглянувши у письмовому провадження адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Сушия»

до

1. Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві

2. Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві

про

визнання протиправними дій та стягнення коштів, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Сушия» (далі – ТОВ «Сушия», позивач) з адміністративним позовом про:

- стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сушия» (код ЄДРПОУ 35266336) грошових коштів в розмірі 10 000,00 (десять тисяч) гривень.

14 січня 2015 року протокольною ухвалою до участі у справі в якості відповідача 2 залучено Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві (далі – ГУ Держказначейської служби України у м. Києві, відповідач 2).

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що звернувшись з заявою про анулювання ліцензій на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями (серії АЕ № 518130) та на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами (серії АЕ № 518131), які розпорядженнями про анулювання ліцензій були анульовані, має право на повернення внесених в якості сплати за вказані ліцензії грошових коштів або зарахування їх в рахунок сплати за нові ліцензії: на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями (серії АЕ № 518694) та на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами (серії АЕ № 518695).

На думку позивача, відповідач 1 ухиляється від повернення йому надмірно сплачених коштів за користування ліцензіями серії АЕ № 518130 та серії АЕ № 518131, а тому, дії відповідача 1 є протиправними, а надмірно сплачені кошти за ліцензії, якими неможливо було користуватись і які у зв'язку із цим були анульовані, підлягають стягненню на його користь з Державного бюджету України.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач 1 адміністративний позов не визнав, у письмових запереченнях на позовну заяву від 13.01.2015 р. посилається на те, що ліцензія це спеціальний дозвіл, який засвідчує право суб'єкта господарювання на провадження одного із зазначених у Законі України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» видів діяльності протягом визначеного строку.

Таким чином, кошти, які сплачені за ліцензію, яка є достроково припиненою, не є грошовими зобов'язаннями в розумінні Податкового кодексу України.

А тому, в разі їх помилкової сплати до процедури повернення не можуть застосовуватись приписи статті 43 Податкового кодексу України (умови повернення помилково сплачених грошових зобов'язань).

Відповідач 1 звертає увагу на те, що ні Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», ні постановою Кабінету Міністрів України «Про тимчасовий порядок видачі ліцензій на право імпорту, експорту спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами» від 13 травня 1996 року № 493 не передбачено повернення коштів, що були внесені як оплата за ліцензію, яка була отримана суб’єктом господарювання на підставі заяви, якщо він здійснює дострокове анулювання такої ліцензії.

За вказаних обставин, на переконання відповідача 1, підстави для повернення коштів, що були внесені як оплата за ліцензію, відсутні.

В наданих запереченнях, відповідач 1 просив в задоволенні адміністративного позову повністю відмовити, в судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову представник відповідача 1 заперечував.

Відповідач 2 на адресу суду направив письмові пояснення від 28.01.2015 р. вих. № 05-12/113-1173, в яких вказує на те, органи, що контролюють справляння надходжень бюджету забезпечують відповідно до законодавства здійснення постійного контролю за правильністю та своєчасністю надходження до державного та місцевих бюджетів податків та зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету згідно з переліком, а також ведення обліку таких платежів у розрізі платників з метою забезпечення повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів.

Відповідач 2 вказує на те, що оскільки позивачем не було подано всіх необхідних документів для повернення спірних коштів, ГУ Держказначейської служби України у м. Києві не мало можливості здійснити перерахування даних коштів на поточний рахунок позивача.

В наданих письмових поясненнях, відповідач 2 просив справу слухати за відсутності представника ГУ Держказначейської служби України у м. Києві.

У зв’язку з неявкою представника відповідача 2 в судове засідання, призначене на 04.02.2015 р., суд, відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив подальший розгляд справи проводити в письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Для забезпечення можливості здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами у закладі громадського харчування «Сушия», розміщеному у приміщенні, орендованому позивачем за Договором оренди № 2021 від 14 липня 2014 року, 27 серпня 2014 року позивачем були подані до Головного управління Міністерства доходів і зборів України у м. Києві заяви на одержання ліцензій на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами.

Згідно відміток про поточне (щоквартальне) внесення сплати за ліцензії, які проставляються на їх зворотному боці, позивачем річні суми сплат за ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями в сумі 8 000,00 грн. та на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами в сумі 2 000,00 грн. були внесені шляхом перерахування згідно платіжних доручень, відповідно № 397580 та № 397581 від 07 серпня 2014 року на рахунок Управління державної казначейської служби України у Деснянському районі м. Києва.

Згодом, позивачем відповідачу (Управлінню контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів) були подані заяви про переоформлення ліцензій серії АЕ № 518130 та серії АЕ № 518131, шляхом зміни в графах «Місце здійснення торговельної діяльності» записів адреси місця роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами.

Отримавши від спеціалістів Управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Головного управління Міндоходів у м. Києві відмову про неможливість переоформлення вказаних вище ліцензій, позивач звернувся до відповідача з новими заявами на одержання ліцензій на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами.

22 жовтня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про анулювання ліцензій серії АЕ № 518130 та серії АЕ № 518131 та повернення внесених в якості сплати за вказані ліцензії грошових коштів або зарахування їх в рахунок сплати за нові ліцензії серії АЕ № 518694 та серії АЕ № 518695.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд не погоджується з доводами Товариства з обмеженою відповідальністю «Сушия», виходячи з наступного.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст. 1 Закону № 1775-III визначено, що ліцензія – це документ державного зразка, який засвідчує право ліцензіата на провадження зазначеного в ньому виду господарської діяльності протягом визначеного строку у разі його встановлення Кабінетом Міністрів України за умови виконання ліцензійних умов; плата за ліцензію – це разовий платіж, що вноситься суб'єктом господарювання за одержання ліцензії.

Пунктом дев’ятим частини першої статті 9 Закону № 1775-III визначено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, як виробництво і торгівля спиртом етиловим, коньячним і плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами.

Згідно з ст. 15 Закону № 1775-III за видачу ліцензії справляється плата, розмір та порядок зарахування якої до Державного бюджету України встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Плата за видачу ліцензії вноситься після прийняття рішення про видачу ліцензії.

У відповідності до абзацу другого ч. 1 ст. 21 Закону № 1775-III підставами для анулювання ліцензії є, зокрема, заява ліцензіата про анулювання ліцензії.

Рішення про анулювання ліцензії може бути оскаржено у судовому порядку (ч. 8 ст. ст. 21 Закону № 1775-III).

Також, суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 15 Закону № 481/95-ВР (в редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин) плата за ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями, крім сидру та перрі (без додання спирту), становить 8000 гривень на кожний окремий, зазначений в ліцензії електронний контрольно-касовий апарат (книгу обліку розрахункових операцій), що знаходиться у місці торгівлі; на роздрібну торгівлю тютюновими виробами на кожне місце торгівлі - 2000 гривень.

Приписами п. п. 34 та 38 Тимчасового порядку № 493 визначено, що видача ліцензій здійснюється тільки за умови фактичного надходження 1/4 частини встановленої річної плати за ліцензію до відповідного бюджету, яке перевіряється уповноваженою на видачу ліцензій особою на підставі поданої заявником копії платіжного доручення (з відміткою банку про сплату) та довідки відповідного фінансового органу про фактичне надходження коштів до бюджету.

З наближенням терміну поточної щоквартальної плати за ліцензію суб'єкт підприємницької діяльності зобов'язаний зробити наступний внесок до відповідного бюджету в розмірі 1/4 річної суми та подати документи, перелічені в пункті 34 цього Порядку, органу, яким зареєстровано ліцензію, для внесення чергової відмітки до ліцензії та журналу обліку видачі ліцензій про дату початку і закінчення наступного граничного терміну дії ліцензії.

З аналізу вказаних вище норм права вбачається, що повернення плати за ліцензію, яка є разовим платежем, що вноситься суб'єктом господарювання за її одержання, у випадку анулювання ліцензії, нормами чинного законодавства не передбачено.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 43 Податкового кодексу України визначено, що помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Підпунктом 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що грошове зобов'язання платника податків – це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

У відповідності до пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податкове зобов'язання – це сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Статтею 6 Податкового кодексу України визначені поняття податку та збору.

Так, податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Збором (платою, внеском) є обов'язковий платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій.

Сукупність загальнодержавних та місцевих податків та зборів, що справляються в установленому цим Кодексом порядку, становить податкову систему України.

Згідно з ст. 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов'язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Статтею 9 Податкового кодексу України визначені види загальнодержавних податків, статтею 10 Податкового кодексу України – види місцевих податків.

З аналізу вказаних норм вбачається, що плата за ліцензію не відноситься ані до загальнодержавних податків та зборів, ані до місцевих податків.

Згідно з п. 5 Порядку № 787 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Беручи до уваги вказані вище норми чинного законодавства та те, що під терміном ліцензія (спеціальний дозвіл) розуміється документ державного зразка, який засвідчує право суб'єкта господарювання на провадження одного із зазначених у Законі № 481/95-ВР видів діяльності протягом визначеного строку (ст. 1 Закону № 481/95-ВР), кошти, які сплачені за ліцензію, яка є достроково припиненою, не є грошовими зобов'язаннями в розумінні Податкового кодексу України, а тому у разі їх помилкової сплати до процедури повернення не можуть застосовуватись приписи статті 43 Податкового кодексу України.

Втім, системний аналіз норм Закону № 481/95-ВР, який безпосередньо регулює спірні правовідносини, та системний аналіз норм Тимчасового порядку № 493 дає суду підстави стверджувати, що вищевказаними нормативно-правовими актами не передбачено повернення коштів, що були внесені як оплата за ліцензію, яка була отримана суб’єктом господарювання на підставі заяви, якщо він здійснює дострокове анулювання такої ліцензії.

З підстав викладеного, суд вважає, що підстави для повернення коштів, що були внесені як оплата за ліцензію, відсутні.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об’єктивно, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін по справі, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, в зв’язку із чим, в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України та ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суд вирішив стягнути з позивача 1 644,30 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Сушия» відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко