Справа № П/811/60/15
Суддя: О.С. Петренко
Дата ухвалення: 2015-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2015 року Справа № П/811/60/15

Кіровоградський окружний адміністративний суд
в складі головуючого: судді Петренко О.С.
за участю секретаря судового засідання : Таранухи Т.М.,

представників сторін:
позивача Шестакова О.І.,
відповідача не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр-плюс"
до відповідача: Знам`янської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області
про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сервіс-Центр-плюс" (далі позивач, ТОВ " Сервіс-Центр-плюс") звернулося до суду з адміністративним позовом до Знам`янської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області (далі відповідач, Знам`янська ОДПІ ), в якому просить скасувати податкове повідомлення рішення відповідача № від 10.11.2014 року.
Позивач не погоджується з висновками акта перевірки та прийнятим на його підставі податковим повідомленням-рішенням й мотивує позовні вимоги тим, що вказане рішення порушує права позивача, суперечить діючому законодавству, прийняте на основі необґрунтованих висновків перевіряючого податкового органу.
Позивач вважає, що висновки акта перевірки є необґрунтованими і незаконними та такими, що не відповідають фактичним обставинам, оскільки ґрунтуються лише на припущеннях, які, в свою чергу, не підтверджені належними документами. Як наслідок, штрафні (фінансові) санкції застосовані згідно спірного податкового повідомлення-рішень, є неправомірними, а тому це рішення підлягає скасуванню.
Відповідачем подано письмові заперечення на позов, в яких вимоги позивача не визнаються в повному обсязі та зазначається, що прийняття оскаржуваного рішення обумовлено порушеннями позивачем податкового законодавства, що виявлені під час перевірки, а тому рішення є правомірним та не підлягає скасуванню.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.
На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України, в судовому засіданні 27.02.2015 р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено. Про що сторонам оголошено в судовому засіданні після проголошення вступної та резолютивної частини постанови, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 167 КАС України.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши у судовому засіданні надані сторонами докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності на підставі наданих доказів, суд дійшов наступних висновків.
ТОВ "Сервіс-Центр-Плюс" зареєстроване в якості юридичної особи 28.03.1996 року виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради (а.с.72).
Основним видом діяльності позивача за КВЕД є будівництво житлових і нежитлових будівель; інші роботи із завершення будівництва; інші роботи із завершення будівництва; інші спеціалізовані будівельні роботи,н.в.і.у.; установлення столярних виробів; організація будівництва будівель (а.с.72).
Досліджуючи спірні правовідносини суд зазначає наступне.
На підставі наказу №371 від 20.10.2014 року посадовою особою Знам`янської ОДПІ проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ "Сервіс-Центр-Плюс" з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині правомірності нарахування податкових зобов`язань та податкового кредиту з податку на додану вартість за період з 01.05.2014 року по 31.05.2014 року щодо взаємовідносин з ТОВ "Софія ЛТД", за результатами якої складено акт перевірки №272/11-22-22/24148960 від 30.10.2014 року (а.с.8-22).
В акті перевірки податковим органом зафіксовано порушення позивачем п.44.1, ст. 44, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, внаслідок чого ним завищено суму податкового кредиту з податку на додану вартість в травні 2014 року на суму 39600,00 грн.
На підставі висновків, викладених в акті перевірки, податковим органом прийнято податкове повідомлення - рішення № від 10.11.2014 р., яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 49500,00 грн., в тому числі за основним платежем 39600,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 9900,00 грн. ( а.с.7).
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.198.1. ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, зокрема, виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Пунктом 198.2. ст. 198 ПК України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно з п.198.3. ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 198.6. ст. 198 цього Кодексу передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до ст.201 ПК України, платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).
Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.
Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов`язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.
Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.
Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Виходячи зі змісту наведених вище норм, право на віднесення до податкового кредиту сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, виникає у суб`єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.
Отже, наявність податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку на додану вартість, не є єдиною умовою формування податкового кредиту. При цьому будь-які документи, складені на підтвердження факту здійснення окремої господарської операції, набувають статусу документа за своїм суттєвим навантаженням лише у разі фактичності здійснення господарської операції, з приводу якої складається відповідний документ. Тобто, зміст господарської операції превалює над її формою.
При цьому, згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Частиною 2 цієї статті визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно з п. 44.1. ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з п. 2.1., 2.2. "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).
Досліджуючи спірні правовідносини, суд встановив, що висновки відповідача, наведені ним в акті перевірки, ґрунтуються на припущеннях відповідача про безтоварність господарських операцій, що здійснювались між позивачем та його контрагентами, на підставі яких був сформований податковий кредит з податку на додану вартість.
В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що одним із основних видів діяльності позивача є оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами.
12.05.2014 року між ТОВ "Сервіс-Центр-плюс" (покупець за договором) та ТОВ "Софія ЛТД" (продавець за договором) укладено договір купівлі-продажу товару. Відповідно до п. 1.1 Договору постачальник зобов`язується поставити товар, а саме, будівельні матеріали (а.с.23-24).
На виконання договірних зобов`язань за вказаним договором, ТОВ "Софія ЛТД" в період, який перевірявся, поставило ТОВ "Сервіс-Центр-плюс" будівельні матеріали.
Факт поставки будівельних матеріалів підтверджується наявними у матеріалах справи рахунками та накладними (а.с.29-32).
Судом встановлено, що позивачем до податкового кредиту в періоді, що перевірявся, віднесено 39600,00 грн. за податковими накладними, виданими ТОВ "Софія ЛТД" з придбання будівельних матеріалів, на підставі договору поставки (а.с.25-28).
Оплату вартості придбаного товару позивачем здійснено в повному обсязі безготівковим шляхом, що підтверджується копіями банківських виписок та копіями платіжних доручень (а.с.33-36).
При цьому, податкові та видаткові накладні, якими оформлювався факт прийняття позивачем придбаних будівельних матеріалів, містить всі обов`язкові реквізити, що передбачені для оформлення первинних документів: назву товару, його вартісне вираження, одиницю виміру, місце та дату складання, підписи уповноважених осіб.
На дату складання податкових накладних, ТОВ "Софія ЛТД" було зареєстроване як юридична особа у встановленому порядку та як платник податку на додану вартість, на підставі свідоцтва.
Закон України "Про автомобільний транспорт" та "Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні", затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, визначають товарно-транспортні накладні обов`язковим документом, що повинен оформлюватися при перевезенні вантажів автомобільним транспортом.
Відповідно до пункту 11.1 Правил, товарно-транспортні накладні та дорожні листи ватажного автомобіля є основними документами на перевезення вантажів.
Товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу - юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їхнього переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи (пункт 1 Правил).
При оформленні товарно-транспортних накладних необхідно дотримуватися загальних вимог щодо змісту первинних документів. Такі вимоги містяться у пункті 2.4 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та частині 2 статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.
На підтвердження факту транспортування придбаного товару до місцезнаходження ТОВ "Сервіс-центр-плюс", позивач надав до суду товарно-транспортні накладні (а.с. 87-90).
При цьому суд зазначає, що будівельні матеріали, придбані у ТОВ "Софія ЛТД", позивач використовував під час виконання капітального ремонту діючих сховищ, відповідно до умов договору №32 від 27.03.2014р., укладеного між позивачем та військовою частиною НОМЕР_1 (а.с.80-86). На підтвердження реальності укладеного договору, позивачем надано до суду копію підсумкової відомості ресурсів (а.с.37-40) та копію акта приймання виконаних будівельних робіт (а.с.41-52).
Судом також враховано, що відповідно до ліцензії, серія АД №040572, виданої Інспекцією ДАБК у м. Києві 08.06.2012 року, ТОВ "Сервіс-Центр-Плюс" має право на провадження господарської діяльності, пов`язаної із створенням об`єктів архітектури, згідно переліку (а.с.65).
Отже, в судовому засіданні доведено фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом ТОВ "Софія ЛТД", суми по яких позивачем включені до складу податкового кредиту.
Дослідивши надані до суду первинні документи, суд встановив, що останні складені відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
За таких обставин, факт здійснення господарських операцій підтверджується позивачем належним чином оформленими первинними та розрахунковими документами, що згідно з вимогами ст.198 Податкового кодексу України, свідчить про належне формування позивачем на підставі цих первинних документів податкового кредиту з податку на додану вартість.
Як вбачається з акта перевірки позивача, відповідачем у ході перевірки використано акт перевірки контрагента позивача ТОВ "Софія ЛТД". За результатами перевірок вказаного контрагента позивача, податковим органом встановлено відсутність поставок товарів та укладення угод без мети настання реальних наслідків. У зв`язку з цим, податковим органом визнано угоди поставки нікчемними, в тому числі ті, які були укладені з позивачем.
Висновки відповідача про порушення позивачем податкового законодавства, які викладені в акті перевірки від 30.10.2014 р., повністю базуються на висновках акта ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 16.10.2014 р. №22936/10/04-039 "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Софія ЛТД" щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за березень, квітень та травень 2014 р.".
З цього приводу суд зазначає, що, виходячи з приписів п.73.5 ст.73 ПК України, "Порядку проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2010 № 1232, акт про неможливість проведення зустрічної звірки суб`єкта господарювання є документом, який фіксує факт неможливості проведення зустрічної звірки, і законодавством України не надано право органам ДПС в акті про неможливість проведення зустрічної звірки співставляти дані первинних бухгалтерських та інших документів суб`єкта господарювання, що здійснюється органами державної податкової служби з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювались між ними, для з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.
Також, згідно чинного податкового законодавства, відсутність платника податків за зареєстрованим місцезнаходженням не передбачає такі юридичні наслідки, як встановлення відсутності об`єктів оподаткування по ланцюгу постачання, зокрема, не є підставою для визначення податкових зобов`язань для контрагента такого платника податків.
Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину.
При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
Суд зауважує, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано доказів про умисність укладення правочину між позивачем та контрагентом з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а саме, рішення суду у цивільній чи господарській справі, вироку суду у кримінальній справі або іншого належного доказу на підтвердження відсутності реального характеру здійснених позивачем господарських операцій.
Податковий кодекс України не ставить право на податковий кредит в залежність від обов`язкового підтвердження декларування відповідної суми податкових зобов`язань контрагентом.
Податок на додану вартість є непрямим податком і сплачується при придбання товару (послуги) не безпосередньо до Бюджету, а постачальнику товарів (послуг). І лише у такого постачальника товару (послуг), який у складі вартості придбаного товару (послуги) отримав податок на додану вартість, виникають зобов`язання стосовно сплати податку до бюджету. При цьому, покупець товарів (послуг) не може нести відповідальність за постачальника.
Дана позиція відповідає практиці Верховного Суду України у подібних правовідносинах (постанова від 11.12.2007 р., справа № 21-137во06), де ВСУ дійшов висновку про те, що у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.
Така позиція також узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини.
Так, у справі "Булвес" проти Болгарії" (2009 рік, заява № 3991/03) визнано, що платник податку на додану вартість не має нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.
Із матеріалів справи вбачається, що зазначені вище договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків та набуття сторонами цивільних прав та обов`язків, що обумовлені ними. А саме, контрагент позивача ТОВ "Софія ЛТД" здійснив поставку товару, а позивач прийняв товар, здійснив його оплату на користь контрагента, відповідно до платіжних документів.
Матеріалами справи доведений факт дійсного виконання позивачем та його контрагентом господарських угод. Позивач не мав підстав вважати діяльність зазначеного контрагента протиправною, так як на час дії угод контрагент позивача був зареєстрований в установленому порядку як платник ПДВ, мав право виписувати та надавати податкові накладні, не був виключений із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Судом встановлено, що господарські операції між позивачем та його контрагентом були спрямовані на настання реальних наслідків та спричинили реальні зміни майнового стану платників податків. Доказів на спростування таких висновків відповідачем до суду не було надано.
Суд вважає безпідставними посилання відповідача на результати перевірки контрагента позивача ТОВ "Софія ЛТД", оскільки, відповідно до ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Тому позивач, який не наділений правом встановлювати ознаки фіктивності операцій своїх контрагентів з іншими контрагентами, не може нести відповідальність за їх можливі протиправні дії.
Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Наявними матеріалами даної адміністративної справи підтверджено реальність господарських операцій позивача з ТОВ "Софія ЛТД", на підставі яких ним було сформовано податковий кредит з податку на додану вартість в період, який перевірявся.
Згідно з ч.2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ч. 6 "Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства", затвердженого наказом ДПА України від 22.12.2010 р. № 984 та зареєстрованого в Мін`юсті України 12 січня 2011 року за № 34/18772, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.
В даному випадку, акт перевірки позивача від 30.10.2014 р. не містить посилань на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку позивача та можуть підтвердити наявність виявлених порушень.
Саме тому суд вважає, що відповідачем, в установленому порядку, не доведені факти невідповідності задекларованих у податковому обліку результатів господарської операції позивача фактичним обставинам здійснення господарських операцій з його контрагентом, внаслідок чого податковий кредит з ПДВ слід вважати таким, що сформований позивачем правомірно.
З урахуванням норм ч.3 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог адміністративного позову. З огляду на те, що оскаржуване податкове повідомлення рішення № від 10.11.2014 року було прийнято відповідачем не на підставі законів України, необґрунтовано, його слід скасувати.
Відповідно до вимог ст. 94 КАС України, суд також вважає за необхідне присудити з Державного бюджету України на користь ТОВ "Сервіс-Центр-плюс" судові витрати у розмірі 182,70 грн.
Керуючись ст.ст. 86, 94, 159-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.
Скасувати податкове повідомлення-рішення Знам`янської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області № від 10.11.2014 року.
Стягнути на користь ТОВ "Сервіс-Центр-плюс" з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 182,70 грн.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Кіровоградський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10- денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України з дня отримання копії постанови у повному обсязі, апеляційної скарги.

Суддя Кіровоградського окружного
адміністративного суду підпис О.С. Петренко

Згідно з оригіналом