Справа № 815/1021/15
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1021/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

судді - Андрухіва В.В.

судді - Стеценко О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними матеріалами справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 782-14 від 31.12.2014 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 782-14 від 31.12.2014 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2012 році позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області з заявою про надання статусу захисту в Україні. Однак відповідачем, рішенням № 243-13 від 22.04.2013 року було відмовлено у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке в подальшому було оскаржено до суду. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково, скасовано рішення № 243-13 від 22.04.2013 року та зобов'язано повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача. Проте, за результатами повторного розгляду заяви, відповідачем було прийнято рішення № 782-14 від 31.12.2014 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача таке рішення є неправомірним та необґрунтованим, оскільки позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, проживав в місті Алепо. Навесні 2011 року в Сирії почався внутрішній озброєний конфлікт. Він є військовозобов'язаним і лише в грудні 2010 року закінчив служити в армії, а вже весною 2011 року був знову призваний в армію. Позивач засуджував дії уряду країни походження та чисельні жертви з боку цивільного населення. На день звернення позивача до суду з позовом внутрішній конфлікт в Сирії значно загострився, в країні гуманітарна криза. Жертвами військового конфлікту, як правило стає цивільне населення країни. В разі повернення в країну походження, позивач може стати жертвою свавільного насилля через нестабільну ситуацію в країні та може підлягати примусовому призову до служби в армії країни або примусово рекрутованим з боку повстанців. Проте позивач не бажає приймати участь у бойових діях проти власного народу. З огляду на зазначене, позивач просив адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання прибув представник відповідача.

Позивач та його представник до судового засідання не прибули.

Через канцелярію суду за вхід. № 6104/15 від 12.03.2015 року від представника позивача надійшла заява, в якій представник позивач просив також розглянути справу у порядку письмового провадження та зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі (аркуш справи 146).

Через канцелярію суду за вхід. № 5249/15 від 04.03.2015 року представником відповідача надано письмові заперечення проти позову (аркуші справи 22-27).

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

В судовому засідання було поставлено на обговорення питання щодо наявності необхідності заслухати свідка чи експерта в судовому засіданні, наявності додаткових клопотань, доказів або пояснень та можливості продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судовому засіданні зазначила про відсутність додаткових доказів та відсутність потреби у допиті свідка чи експерта.

З урахуванням вказаних вище обставин та думки представника відповідача, на підставі приписів ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт (аркуш справи 81, 101-104).

До України позивач потрапив 06.07.2011 року літаком, легально на підставі національного паспорту. На момент виїзду з країни походження у позивача проблем в Сирії не було. Однак за час його перебування в Україні, в Сирії трапився переворот і позивач вважає, що в зв'язку з цим, у нього виник ризик для життя через змушування йти до армії служиити.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи заявника, а саме анкетою особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, реєстраційний номер якої №197, дата реєстрації 17.05.2012 року (аркуші справи 97-100).

17.05.2012 року, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 95).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах біженців та іноземців ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області був прийнятий висновок від 29.11.2012 року № ODS 12/187 (а.с.62-66) щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що під час протоколу співбесіди від 11.06.2012 року, заявник не вказав жодних причин, через які він би міг стати жертвою переслідування. Аналізуючи цю інформацію, відповідач дійшов висновку, що саме пошуки кращого життя чи економічна зацікавленість спонукали заявника залишитись на території України, до управління іноземець звернувся саме для легалізації в нашій країні (аркуш справи 140-145).

Рішенням Державної міграційної служби України від 22 квітня 2013 року №243-13 був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено громадянину Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 92).

На підставі вказаного рішення, Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області надано позивачу повідомлення №85 від 10 червня 2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 91).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2013 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної Міграційної Служби України про скасування рішення від 22.04.2013 року №243-13, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту - задоволено частково: скасовано рішення Державної Міграційної Служби України від 22.04.2013 року №243-13; зобов'язано Державну Міграційну Службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідно до ч. 10 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2013 року за позовом громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, про скасування рішення № 243-13 від 22.04.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання вчинити певні дії, ДМС України прийнято рішення № 10-14 від 06.03.2014 року, яким зобов'язано ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення (аркуш справи 59).

Розглянувши справу № ODS12/187 громадянина Сирії на установчі дані ОСОБА_1 (прізвище) ОСОБА_1 (ім'я) ОСОБА_1 (по батькові), ІНФОРМАЦІЯ_1, який вдруге звертається до УМС в Одеській області, на підставі проведеного протоколу співбесіди із зазначеним громадянином та приймаючи до уваги наведені факти, які вимагають подальшої перевірки, головним спеціалістом ВСІ управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області прийнято висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.03.2014 року (аркуш справи 71).

На підставі вказаного висновку, наказом № 44 від 14.03.2014 року було прийнято рішення «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (аркуш справи 72).

Висновком управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області від 24.11.2014 року по справі № ODS 12/187 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через наявність умов, передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року (аркуші справи 82-92).

Державною міграційною службою України, відповідно до ст. 10 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № ODS 12/187 ОСОБА_1, громадянина Сирії, ІНФОРМАЦІЯ_1, було прийнято рішення № 782-14 від 31.12.2014 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону (аркуш справи 36).

Про прийняте рішення позивачу було повідомлено повідомленням № 152 від 20.01.2015 року, яке він отримав 09.02.2015 року (аркуш справи 9).

Позивач зазначає, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в разі повернення в країну походження може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в країні та може підлягати примусовому призову до служби в армії країни або примусово рекрутованим з боку повстанців.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Жодна людина, згідно положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року).

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст.10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року статус біженця не надається особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно абз.1 ст.11 вищевказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Абзацом 2 статті 11 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву та заповнює анкету, де викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відповідно до абз.7 ст. 11 цього Закону до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що позивач намагався мотивувати свою заяву зазначивши, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки та не має можливості повернутись до країни походження в зв'язку із тим, що на батьківщині йому загрожує небезпека, він, можливо, зазнаватиме в подальшому переслідувань.

Суд звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою. Так, пункт 65 Керівництва УВКБ ООН пояснює, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за зазначеною Конвенцією тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Суд вважає, що вищевикладені доводи відповідача не є достатніми доказами для винесення рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки на думку суду, відповідачем зазначені обставини достовірно не перевірені, що не відповідає приписам ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року щодо всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В матеріалах справи відсутнє спростування можливості застосування до позивача нелюдського поводження у разі його повернення на батьківщину, як і відсутнє посилання на можливість спокійного проживання позивача у разі повернення на територію країни громадянського походження у даний час, коли на території Сирії загострився військовий конфлікт.

На думку суду, позиція відповідача стосовно того, що позивач покинув країну походження легально та за декілька років до початку військових дій і тому відповідно він не може вважатись біженцем не відповідає положенням п. А ст. 1 Конвенції про статус біженців, якою закріплено поняття «біженець» та зазначено про побоювання повернення в країну цивільного походження. Міжнародні акти, які регулюють відносини біженців містять посилання на те, що особа може в силу обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, не мати бажання та можливості повернутись в країну походження навіть якщо покинула її легально та обставини неможливості та небажання повернення виникли в країні під час її відсутності. В рекомендаціях УВКБ ООН зазначено, що особа, яка не була біженцем коли покидала свою країну, але стала біженцем пізніше в наслідок подій, які відбулись в країні походження під час її відсутності - вважається біженцем «sur place».

В судовому засіданні позивач зазначив, що побоювання повертатись на батьківщину на даний час є, оскільки ситуація в країні не покращується, крім того його рідне місто бомбардують, що може нанести значної шкоди життю та здоров'ю у разі повернення.

На думку суду, відповідач при розгляді заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, повинен був врахувати, що не зважаючи на факт прибуття позивача в Україну в 2011 році легально на підставі паспорта до загострення конфлікту в Сирії, на теперішній час він має побоювання повернення у Сирію, у зв'язку з військовими подіями, які відбулись під час його знаходження в Україні, а відтак підпадає під категорію біженець «sur place».

На підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту зазначеної норми, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Згідно офіційної позиції УВКБ ООН від лютого 2012 року державам - членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Згідно іншої інформації УВКБ ООН за червень 2012 року з початку безладів в Сирії в березні 2011 року, надійшли повідомлення серйозних, широко розповсюджених та систематичних порушеннях прав людини, свавільних арештах великої кількості людей та поганому поводженні, а загальна кількість загиблих перевищує 9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного Хреста кваліфікував бойові дії в районах Хомса та Ідліба, як локальні громадські війни.

Отже існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

На підставі встановлених обставин, з урахуванням наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що рішення ДМС України № 782-14 від 31.12.2014 року яким підтримано висновок УСБ ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та прийнятим з порушенням ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки не містить належного аналізу ситуації, що склалася в Сирії, з урахуванням, що відповідачем не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, також у висновку відсутні належні дослідження щодо підстав надання особі додаткового захисту.

Таким чином, оскільки відповідачем не в повному обсязі було перевірено та вивчено матеріали, що можуть бути підставами вважати наявними та достатніми умови для визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача, рішення ДМС України № 782-14 від 31.12.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає визнанню його протиправним та скасуванню.

Враховуючи зазначені обставини, керуючись приписами статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, з метою повного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_1 щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням встановлених судом обставин, що стали підставою для скасування рішення Державної міграційної служби України № 782-14 від 31.12.2014 року.

Крім того, на підставі встановлених судом обставин щодо неповного вивчення та дослідження Державною міграційною службою України матеріалів відносно позивача під час розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням прийнятого судом висновку щодо зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з урахуванням інформації щодо країни походження позивача, що виключають можливість прийняття такого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача про зобов'язання прийняти рішення відповідачем про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

На підставі встановлених судом обставин, з урахуванням наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення щодо позивача, а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року, ст. ст. 11, 69, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 782-14 від 31.12.2014 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково.

Рішення Державної міграційної служби України № 782-14 від 31.12.2014 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - скасувати.

Зобов'язати Державну міграційну службу України втретє розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.В. Балан

Суддя В.В. Андрухів

Суддя О.О. Стеценко