Справа № 815/2587/14
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2015 року м. Київ К/800/59006/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Голубєвої Г.К., Сіроша М.В., розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуСпеціалізованої державної податкової інспекції обслуговування великих платників у місті Одесі Міжрегіонального Головного управління Міндоходів
на постановуОдеського окружного адміністративного суду від 26.06.2014
та ухвалуОдеського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2014
у справі №815/2587/14
за позовомПриватного акціонерного товариства «Виробниче об'єднання «Стальканат-Сілур»
доСпеціалізованої державної податкової інспекції обслуговування великих платників у місті Одесі Міжрегіонального Головного управління Міндоходів
провизнання недійсною податкової консультації та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Виробниче об'єднання «Стальканат-Сілур» звернулося до суду із адміністративним позовом, у якому просило визнати недійсною податкову консультацію Спеціалізованої державної податкової інспекції обслуговування великих платників у місті Одесі Міжрегіонального Головного управління Міндоходів та зобов'язати надати податкову консультацію у відповідності до вимог чинного податкового законодавства.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2014 у даній справі, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2014, вказаний позов задоволено, визнано недійсною податкову консультацію Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у місті Одесі Міжрегіонального головного управління Міндоходів від 02.04.2014 №1071/10/41-039 та зобов'язано надати податкову консультацію з питань, викладених у зверненні від 05.03.2014 №02/97, з урахуванням висновків суду.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для відхилення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач діє на підставі статуту та є платником податку на прибуток на загальних підставах, відповідно сплачує авансові внески з податку на прибуток. У зв'язку із здійсненням господарської діяльності у позивача виникло питання щодо фактичного зменшення авансових внесків з податку на прибуток згідно із Податковим кодексом України.

05.03.2014 позивач звернувся до податкового органу з запитом щодо надання податкової консультації з питання практичної реалізації суми перевищення, яка зараховується у зменшення сплати авансових внесків у наступних звітних місяцях до повного її погашення, у відповідь на який відповідач листом від 02.04.2014 зазначив про те, що у разі, якщо сума авансового внеску, попередньо сплаченого протягом звітного періоду, перевищує суму податкових зобов'язань підприємства-емітента корпоративних прав за податком на прибуток такого звітного періоду, сума такого перевищення переноситься у зменшення податкових зобов'язань наступного податкового періоду - на зменшення податкових зобов'язань майбутніх податкових періодів.

З огляду на викладене суди прийшли до висновку, що фактично, відповідачем було зазначено про неможливість зменшення суми авансових внесків з податку на прибуток, що мають сплачуватись у поточному році, на суми авансових внесків з податку на прибуток при виплаті дивідендів у цьому ж періоді.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з чим погодився апеляційний суд, виходив з того, що надана контролюючим органом податкова консультація суперечить положенням статті 153 Податкового кодексу України, оскільки виплата дивідендів та, відповідно, сплата авансового внеску до або під час їх виплати, може мати місце у будь-якому місяці календарного року, відповідно, платник податку при сплаті до бюджету авансового внеску кожного місяця при обчисленні його розміру має обов'язково враховувати факт виплати дивідендів, у разі, якщо він мав місце у цьому ж календарному місяці.

Судова колегія касаційної інстанції погоджується з позицією судів першої та апеляційної інстанцій, які виходячи із вірного застосування норм матеріального та процесуального права, дійшли висновку, що, по-перше, в силу підпунктів 153.3.1, 153.3.2, 153.3.3, 153.3.4, 153.3.8 пункту 153.3 статті 153 Податкового кодексу України емітент у випадку прийняття рішення про виплату дивідендів своїм акціонерам (засновникам), яке приймається щорічно за результатами діяльності юридичної особи, виплачує їх незалежно від наявності прибутку. При цьому, згідно із підпунктом 153.3.5 названої статті він нараховує та вносить до бюджету авансовий внесок із податку в розмірі встановленої Кодексом ставки. Сума авансового внеску нараховується на суму фактично виплачуваних дивідендів, а сума виплат акціонерам (засновникам) при цьому не зменшується. Нарахований авансовий внесок вноситься до бюджету до/або одночасно з виплатою дивідендів. Сума авансового внеску вноситься до бюджету обов'язково і у випадках перевищення суми податкових зобов'язань чи від'ємного його значення переноситься в рахунок наступних податкових періодів.

Відтак обов'язковість сплати авансових внесків з податку на прибуток при виплаті дивідендів поставлена в залежність до конкретної події, тобто до/або під час їх виплати.

По-друге, Податковий кодекс України передбачає обов'язок платника податку на прибуток сплачувати авансовий внесок щомісяця у розмірі не менше 1/12 нарахованої до сплати суми податку за попередній звітний (податковий) рік. При цьому, абзац 4 пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України не встановлює жодних виключень або іншого порядку сплати авансових внесків в залежності від обставин виплати дивідендів.

У той же час, виплата дивідендів може мати місце у будь-якому місяці календарного року, що покладає на платника податку обов'язок сплатити авансовий внесок саме у місяці, в якому відбулась така виплата дивідендів (виключно у строк до або під час виплати дивідендів).

В свою чергу, оскільки Податковий кодекс України містить, як загальні, так і спеціальні норми, відтак останні як такі, що регулюють відносини у сфері справляння окремого/певного податку чи збору, мають пріоритет по відношенню до загальних.

Аналізуючи вищевикладені норми права в сукупності є підстави для висновку про обґрунтованість висновку судів попередніх інстанцій, що платник податку, сплативши у строк податкові зобов'язання, але сума перевищує 1/12 нарахованої до сплати суми податку, має право зменшити суму авансового внеску з податку на прибуток, що підлягає сплаті кожного місяця протягом календарного року, на суму авансових внесків з податку на прибуток, що сплачуються платником податку при виплаті дивідендів протягом того ж року.

Враховуючи вищенаведене та з урахуванням вимог частини 3 статті 2, частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги, про наявність законних підстав для відмови у задоволенні позову.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного судового рішення судами апеляційної та першої інстанцій були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції обслуговування великих платників у місті Одесі Міжрегіонального Головного управління Міндоходів відхилити.

2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26.06.2014 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2014 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, що беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді Г.К.Голубєва
М.В.Сірош