Справа № 826/20379/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 березня 2015 року № 826/20379/14

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Келеберда В. І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Київської міської державної адміністрації Київської міської ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2
про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії
Обставини справи:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Київської міської державної адміністрації, Київської міської ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд встановити, що використання земельної ділянки АДРЕСА_1 здійснюється ОСОБА_2 не за цільовим призначенням; припинити право ОСОБА_2 на земельну ділянку АДРЕСА_1 шляхом визнання недійсним Державного акта про право власності на земельну ділянку серія КВ № 135775 у зв'язку з використанням земельної ділянки не за цільовим призначенням; визнати недійсним пункт 74 рішення Київської міської ради від 16.03.2006 року № 245/3336 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд»; встановити, що ділянка АДРЕСА_1 та є територією, що забезпечує встановлені законодавством між будинкові розриви між садибним будинком НОМЕР_1 переходить (повертається) у власність територіальної громади м. Києва та багатоповерховим багатоквартирним будинком АДРЕСА_2 та не підлягає забудові; зобов'язати Київську міську раду відновити поверхню зазначеної земельної ділянки шляхом засипання та утрамбування котловану; зобов'язати Київську міську державну адміністрацію здійснити підготовчі дії, спрямовані на перехід права власності, а саме: розробити та затвердити у зв'язку зі зміною власника та обмеженнями використання земельної ділянки АДРЕСА_1, нову необхідну технічну документацію, що є підставою для внесення змін до Державного земельного кадастру, як відомості про зміну власника та відомості про обмеження у використанні цієї земельної ділянки; подати документацію із землеустрою до адміністратора Державного земельного кадастру державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», для внесення відомостей до Державного земельного кадастру; зобов'язати Київську міську раду як власника земельної ділянки АДРЕСА_1 або уповноважений нею орган після державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі звернутись до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно для проведення реєстрації речових прав на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що земельна ділянка АДРЕСА_1 використовується не за цільовим призначенням шляхом будівництва багатоповерхового будинку у загрозливій близькості до одноповерхового будинку позивача. Також ОСОБА_1 вказує про порушення порядку ведення будівельних робіт, оскільки забудова здійснюється без дозвільних документів, що підтверджується листами Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю. Крім того, позивач зазначає, що використання ОСОБА_2 земельної ділянки здійснюється не за цільовим призначенням, чим позивач вважає порушено статті 20, 21, 40, 103, 152 Земельного кодексу України, статті 5, 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Державні будівельні норми «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92**).

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідачі явку своїх уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про дату, місце, та час судового розгляду справи.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи. В якості безпідставності позовних вимог третя особа зазначає про відсутність порушень цільового призначення використання земельної ділянки у зв'язку з відсутністю акту перевірки та протоколу відповідного органу. Також в судовому засіданні представник третьої особи вказував, що позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження факту порушень державних будівельних норм, оскільки будівельні роботи на земельній ділянці по вул. Осінній, 40-а не виконуються.

В судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору просив відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

В судовому засіданні з урахуванням положень ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України судом ухвалено про розгляду справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою суду від 16.03.2015 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про припинення права ОСОБА_2 на земельну ділянку АДРЕСА_1 шляхом визнання недійсним Державного акта про право власності на земельну ділянку серія КВ № 135775 у зв'язку з використанням земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно п. 74.1 Рішення Київської міської ради від 16.03.2006 року № 245/3336 Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд, Київська міська рада вирішила гр. ОСОБА_2 виконувати обов'язки власника земельної ділянки відповідно до вимог ст. 91 Земельного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для визнання недійсним п. 74 вказаного рішення Київської міської ради від 16.03.2006 року № 245/3336 позивач зазначає про порушення цільового призначення використання земельної ділянки, порушення порядку ведення власником зазначеної земельної ділянки будівельних робіт, неправомірне використання земельної ділянки шляхом надання її в оренду та як наслідок просить зобов'язати Київську міську раду вчинити дії.

Суд враховує той факт, що позовна заява з вимогою про скасування вищевказаного пункту рішення Київської міської ради від 16.03.2006 року № 245/3336 подана з пропуском строку звернення до адміністративного суду.

Разом з тим з аналізу наявних в матеріалах справи документів вбачається, що позивачем оскаржується пункт рішення Київської міської ради від 16.03.2006 року № 245/3336 у зв'язку з наявністю на думку позивача порушень третьою особою - ОСОБА_2 положень земельного законодавства, вчинені в 2014 році. А тому зазначене, вище дає суду підстави вважати позовну заяву подану позивачем в межах визначених Кодексом адміністративного судочинства України строку.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 40 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Згідно з частиною першою статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Відповідно до частин другої, третьої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, поряд з іншим, у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Згідно зі статтями 22, 23 ЗУ України (що діяв під час прийняття розпорядження) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як вказувалось вище, Рішенням Київської міської ради від 16.03.2006 року № 245/3336 Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,0800 га, яка розташована по АДРЕСА_1

На підставі зазначеного рішення було виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 35775, копія якого наявна в матеріалах справи.

Частиною першою статті 78 Земельного кодексу передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно з частиною першою статті 90 Кодексу власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі, споруджувати житлові будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Суд вважає за необхідне наголосити, що відповідно до частини четвертої статті 373 Цивільного кодексу власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Статтею 20 Земельного кодексу України встановлено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Також судом враховано, що відповідно до позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в інформаційному листі від 01.06.2010 № 781/11/13-10 суди повинні надавати правову оцінку оскаржуваним рішенням та перевіряти правомірність дій органу державної влади при прийняті цього рішення відповідно до вимог чинного законодавства, а саме: з'ясовувати, чи були перевірені суб'єктом владних повноважень, який приймав рішення в межах його компетенції правова природа правовстановлюючих документів, договорів купівлі-продажу земельних часток (паїв) та їх відповідність земельному законодавству.

У відповідності до ст. 140 ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання недійсним пункт 74 рішення Київської міської ради від 16.03.2006 року № 245/3336 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» позивачем не зазначено в чому саме полягає протиправність дій відповідача при прийнятті оскаржуваного рішення, які саме та яким чином порушуються права позивача. Крім того, в матеріалах справи відсутні та позивачем не наведені докази протиправності прийнятого Київською міською радою рішення в частині передачі ОСОБА_2 земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) даного рішення з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, на думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги про визнання нечинним пункт рішення Київської міської ради від 16.03.2006 року № 245/3336 Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд.

Твердження позивача про неправомірне використання земельної ділянки шляхом надання її в оренду згідно договору оренди від 01.07.2014 року як на підставу скасування оскаржуваного пункту рішення Київської міської ради, суд вважає необґрунтованим, оскільки кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). Позивачем не зазначено та не доведено в чому саме полягає протиправність дій відповідачів - суб'єктів владних повноважень з урахуванням надання в оренду належної на праві приватної власності ОСОБА_2 земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Щодо посилань позивача про порушення третьою особою - ОСОБА_2 будівельних норм при використанні належної земельної ділянки, а саме п. 3.13 Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92**, які затверджені наказом Держкомістобудування від 17.04.1992 року № 44 шляхом вириття котловану для фундаментальних робіт на відстані 4 метрів від стіни одноповерхового мансардного приватного житлового будинку позивача суд вказує про наступне.

Відповідно до положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 7 лютого 2011 року № 3038-VI та Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю» від 23 травня 2011 р. № 553 здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, а також заходів спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання будівельних робіт на території м. Києва, а також питання стосовно надання дозволу на виконання будівельних робіт, відмова у видачі таких дозволів, їх анулювання, реєстрація декларацій про початок будівельних робіт, приймання в експлуатацію закінченим будівництвом об'єктів тощо відноситься до компетенції Державної архітектурно-будівельної інспекції України та її територіальних органів.

При цьому суд наголошує, що об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

А тому, суд вважає за необхідне зазначити, що у разі виявлення порушень законодавства при здійсненні юридичною або фізичною особою будівельних робіт, з огляду якщо такі дії порушують права та інтереси ОСОБА_1, позивач не позбавлений права звернення з позовною заявою до суду за захистом таких прав та законних інтересів з вимогами про визнання протиправними дії чи бездіяльність відповідного органу, який здійснює державний архітектурно-будівельний контроль із застосуванням відповідних правових наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Враховуючи, що позивачем не наведено належних обґрунтувань незаконності оскаржуваного пункту 74 рішення Київської місткої ради від 16.03.2006 року № 245/3336 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» відповідно суд приходить до висновку, що правомірність такого рішення Київської міської ради вказує на відсутність підстав для задоволення іншої частини вимог, які є похідними.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. ст. 69 - 71, ст. 94, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В. І. Келеберда