Справа № 804/16667/14
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

24 березня 2015 рокусправа № 804/16667/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дадим Ю.М.

суддів: Богданенка І.Ю. Уханенка С.А.

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа: Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа: Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах оскарження та доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 серпня 2014 року Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра" було подано до відповідача заяву про примусове виконання виконавчого документу - виконавчого напису нотаріуса №559 від 17 лютого 2014 року.

Згідно даного виконавчого напису нотаріуса №559 від 17 лютого 2014 року, запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно, що належить позивачу на праві власності, а саме: квартиру АДРЕСА_1, для погашення боргу у розмірі 1 181 102,45 грн. перед третьою особою.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1, знаходиться у іпотеці згідно договору іпотеки від 26 вересня 2005 року для забезпечення виконання зобов'язання позивача перед третьою особою згідно укладеного кредитного договору.

11 серпня 2014 року відповідач відкрив виконавче провадження ВП №44344086 та наклав арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить позивачу, у межах суми звернення стягнення 1 181 102,45 грн. та заборонив здійснювати відчуження позивачу будь-якого майна, яке належить позивачу, у межах суми звернення стягнення 1 181 102,45 грн..

18 вересня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання. Заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1, та на яку звернуто стягнення, є постійним та єдиним місцем проживання позивача. Згідно Закону України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на зазначене вище нерухоме майно позивача не може бути звернуто примусове стягнення.

Листом від 01 жовтня 2014 року №45997 відповідач повідомив позивача по відсутність підстав для повернення виконавчого документу стягувачу згідно п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погодившись з вказаними діями відповідача, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів до адміністративного суду з відповідним позовом.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем як суб'єктом владних повноважень, під час розгляду заяви позивача від 18 вересня 2014 року про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання, вчинено дії відповідно до вимог чинного законодавства, підстав щодо визнання неправомірності вказаних дій державного виконавця не існує.

Дослідивши дані обставини справи та правовідносини, що їм відповідають, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У відповідності до положень п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

У п. 3.15 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, вказано, що при поверненні виконавчого документа стягувачу необхідно враховувати, що підставою для повернення виконавчого документа згідно з п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» є встановлення безпосередньо у Законі заборони звертати стягнення на окреме майно чи кошти боржника. Якщо заборона випливає із норми закону, наприклад така заборона встановлена судом, який відповідно до закону має право заборонити звернення стягнення на майно боржника, необхідно керуватися п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону.

Слід зазначити, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у відповідності до якого протягом його дії:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Так, як свідчать матеріали справи, квартира АДРЕСА_1, яка належить позивачу на праві власності, знаходиться у іпотеці для забезпечення виконання зобов'язань позивача за споживчим кредитом у іноземній валюті, наданим йому третьою особою, що підтверджується копією договору іпотеки, що знаходиться у матеріалах справи.

Судом встановлено, що позивач до 11 вересня 2014 року мав на праві власності інше нерухоме майно, а саме: 1/3 квартири АДРЕСА_2, яку відчужив (подарував) своїй матері - ОСОБА_2, згідно договору дарування від 11 вересня 2014 року, який посвідчений нотаріально та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим, судом встановлено, що позивач 16 вересня 2014 року змінив місце постійного проживання, а саме: змінив місце реєстрації постійного проживання з квартири АДРЕСА_2, на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Матеріалами справи підтверджено, що на момент початку примусового виконання виконавчого документу, тобто станом на 19 серпня 2014 року та на момент звернення стягнення на заставлене майно позивача (накладення на майно арешту) у останнього у власності знаходилось інше житлове нерухоме майно, а саме: 1/3 квартири АДРЕСА_2, у якому позивач мав зареєстроване місце проживання.

Отже, виходячи зі встановлених судом обставин та досліджених матеріалів справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що позивач фактично штучно створив ситуацію, за наявності якої на нього може розповсюджуватися Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України передбачається, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За таких обставин, колегія суддів робить висновок щодо відсутності порушень вимог чинного законодавства з боку відповідача під час розгляду заяви позивача від 18 вересня 2014 року про повернення виконавчого документу стягувачу без виконання.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, а доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її постановлення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ю.М. Дадим

Суддя: І.Ю. Богданенко

Суддя: С.А. Уханенко