Справа № 2а-2734/09
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" березня 2015 р. м. Київ К/9991/6538/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі про перерахунок пенсії, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі на постанову Тернопільського міськрайонного суду від 30 вересня 2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2011 року, -

у с т а н о в и л а :

У травні 2009 ОСОБА_4 звернувся з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі (далі УПФУ) про перерахунок пенсії, призначеної на підставі статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» (далі Закон № 3723-ХІІ), без обмеження її граничного розміру, починаючи з 15 червня 2007 року, а також забезпечити з 3 липня 2007 року щомісячну виплату пенсії за особливі заслуги перед Україною, передбаченої Законом України від 1 червня 2000 року № 1767-ІІІ «Пенсії за особливі заслуги перед Україною» (далі Закон № 1767-ІІІ), у розмірі 25 відсотків прожиткового мінімуму, визначеного для осіб, які втратили працездатність, встановленого у Законі України про державний бюджет України на відповідний рік.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що відповідач здійснюючи призначення і перерахунок його пенсії, діяв всупереч вимог чинного у період спірних правовідносин законодавства, чим порушив його права, а тому ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду від 30 вересня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2011 року, позов задоволено частково, визнано неправомірними дії та зобов'язано відповідача провести перерахунок пенсії позивачу з часу її призначення без встановлення її граничного розміру в установленому Законом № 3723-ХІІ розмірі, виходячи із заробітної плати, без її обмеження, згідно довідки Центральної виборчої комісії.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить судові рішення, в частині задоволених позовних вимог, скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Задовольняючи частково позов, суди виходили з того, що дії відповідача щодо призначення і виплати спірної пенсії не ґрунтуються на вимогах Закону та є такими, що порушують права позивача.

Проте до такого висновку суди частково дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права, з таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Як встановлено судами позивачу, з 15 червня 2007 року призначено пенсію в порядку статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Призначаючи позивачу пенсію відповідач виходив з розміру заробітної плати в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку, а саме 8415 гривень.

Окрім цього визначаючи розмір пенсії, УПФУ застосував статтю 97 Закону України від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік» (далі Закон № 489-V), якою дію частини другої статті 37 Закону № 3723-ХІІ зупинено на 2007 рік (щодо визначення розміру пенсії без обмеження її граничного розміру).

У листопаді 2008 року позивач звернувся до УПФУ з заявою про перерахунок пенсії без застосування обмежень щодо її розміру, встановлених вищезазначеними нормами.

Проте, листом від 25 листопада 2008 року у здійсненні такого перерахунку відповідач відмовив, посилаючись на те, що розрахунок та виплата пенсії здійснено у відповідності до вимог законодавства.

Так, відповідно до частини 2 статті 37 Закону № 3723-ХІІ (в редакції спірного періоду) на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

Водночас, абзацом 3 пункту 13 розділу XV Прикінцевих положень Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-ІV) встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом, при призначенні пенсій відповідно до зазначених в абзацах першому і другому цього пункту законодавчих актів (зокрема і Закону України «Про державну службу»), заробітна плата для обчислення пенсії враховується в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку.

Однак, положення абзацу 3 пункту 13 розділу XV Закон № 1058-ІV визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005.

За правилами частин 1 і 2 статті 152 Конституції України Закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, обчислюючи розмір пенсії при її призначенні, у 2007 році УПФУ слід було керуватись частиною 2 статті 37 Закону № 3723-ХІІ, виходячи з суми заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, про що правильно зазначили суди попередніх інстанцій.

Разом з тим, пунктом 20 статті 71 Закону № 489-V, з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом, зупинено на 2007 рік дію частин другої і п'ятої статті 37 Закону № 3723-XII (щодо визначення розміру пенсії без обмеження її граничного розміру).

Згідно з статтею 97 Закону № 489-V з 1 січня 2007 року максимальний розмір пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги та пенсій за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством), призначених (перерахованих) у 2006-2007 роках відповідно до Митного кодексу України, Законів України «Про державну службу», «Про Національний банк України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року №379/95-ВР «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України» не може перевищувати 12 мінімальних розмірів пенсії за віком, встановленої абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а по інших категоріях пенсіонерів розмір пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги та пенсій за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством), призначених (перерахованих) у 2007 році, не може перевищувати 10 тисяч гривень на місяць.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 36, пунктів 20, 33, 49, 50 статті 71, статей 97, 98, 104, Закону № 489-V (справа про гарантії незалежності суддів) від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення № 489-V, а саме: статті 97, згідно з якою «з 1 січня 2007 року максимальний розмір пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги та пенсій за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством), призначених (перерахованих) у 2006-2007 роках, зокрема, відповідно до Закону України «Про державну службу» не може перевищувати 12 мінімальних розмірів пенсії за віком, встановленої абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а по інших категоріях пенсіонерів розмір пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги та пенсій за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством), призначених (перерахованих) у 2007 році, не може перевищувати 10 тисяч гривень на місяць», в частині, що стосується професійних суддів.

Судами встановлено, що позивач працював на посаді начальника управління - завідувача відділом господарського забезпечення управління господарського та матеріального забезпечення секретаріату Центральної виборчої комісії.

З огляду на викладене та враховуючи те, що положення статті 97 Закону № 489-V були визнані неконституційними лише в частині, що стосується професійних суддів, позивач у 2007 році не мав право на виплату спірної пенсії у розмірі, більшому від 12 мінімальних розмірів пенсії за віком.

Також, Законом України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі Закон № 107-VI) було внесено зміни у статтю 37 Закону № 3723-ХІІ, а саме, у частинах 2 та 5 слова «без обмеження граничного розміру пенсії» виключено; у частині четвертій: слова «у повному розмірі» виключено; доповнено реченням такого змісту: «Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством) не може перевищувати дванадцяти мінімальних розмірів пенсії за віком, встановленої абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 року (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) вказані зміни внесені в статтю 37 Закону № 3723-ХІІ визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Таким чином, дія статті 37 Закону № 3723-ХІІ, в редакції, яка не передбачає обмежень щодо розміру пенсії державного службовця, з 22 травня 2008 року була відновлена.

За таких обставин, відповідач у період до 22 травня 2008 року, здійснюючи позивачу виплату спірної пенсії з застосуванням обмежень, встановлених статтею 97 Закону № 489-V та згідно статті 37 Закону № 3723-ХІІ у редакції зі змінами, внесеними Законом № 107-VI діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В свою чергу, починаючи з 22 травня 2008 року, УПФУ повинно було здійснювати виплату спірної пенсії позивачу без обмеження її граничного розміру, виходячи з суми заробітної плати, на які нараховувались страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, зазначених у довідці, наданої при призначенні пенсії.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у спірний період виплата пенсії за особливі заслуги перед Україною здійснювалась позивачу у відповідності до вимог Закону № 1767-ІІІ, проте такі обставини залишилось поза увагою і дослідження судів, а тому висновки судів, у частині цих вимог не ґрунтуються на законі.

Оскільки судами попередніх інстанцій не враховано вищезазначені обставини справи, а також норми матеріального та процесуального права, їх рішення не відповідають вимогам щодо законності, підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

За приписами частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі задовольнити частково.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 грудня 2011 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало