Справа № 127/19827/14-а
Суддя: Романчук Р. В.
Дата ухвалення: 2014-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/749/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Вступна та резолютивна частини

05.12.2014 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого - судді Романчук Р. В.

при секретарі Мартинюк Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Вінницького міського суду Вінницької області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про порушення прав власності та на соціальний захист,-

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про порушення прав власності та на соціальний захист задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці в частині ненарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії з підвищенням її розміру на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" за період з 01 квітня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно.

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як дитині війни, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за період з 01 квітня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно з урахуванням проведених виплат.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення через Вінницький міський суд Вінницької області до Вінницького апеляційного адміністративного суду.

СУДДЯ

Справа № 127/19827/14-а

Провадження № 2-а/127/749/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.12.2014 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого - судді Романчук Р. В.

при секретарі Мартинюк Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Вінницького міського суду Вінницької області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про порушення прав власності та на соціальний захист,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про порушення прав власності та на соціальний захист мотивуючи позов тим, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року та відповідно до ст. 1 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" є дитиною війни. Держава встановила державну соціальну підтримку дітям війни, серед іншого, шляхом виплати пенсії, підвищеної на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Підвищена пенсія повинна виплачуватися у встановленому тематичним законом розмірі щомісячно з 1 січня 2006 року по теперішній час. Розмір мінімальної пенсії за віком визначається за правилами ч.1 ст.28 закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та відповідає розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Однак підвищення пенсії як дитині війни ніколи не виплачувалась в повному обсязі, а питання виплати/невиплати/недоплати завжди "вручну" свавільно регулювалось владою: чи то Кабінетом Міністрів України, чи то через закони про бюджет на поточний рік без врахування норм Конституції України та Закону України "Про соціальний захист дітей війни". З листа Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці №10646/06-43-2/02-10 від 30.08.2011 року вона дізналася, що управлінням їй встановлено підвищення пенсії як дитині війни в таких розмірах: з 01.01.2007 р. у сумі 19, 00 грн., з 01.04.2007 р. - 20, 30 грн., з 01.10.2007 р. - 20, 55 грн., з 01.01.2008 р. - 47, 00 грн., з 01.04.2008 р. - 48, 10 грн., з 01.07.2008 р. - 48, 20 грн. та з 01.10.2008 р. - 49,80 грн. При цьому повідомлялось, що при визначенні розміру пенсії управління керувалось постановами Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №530 та від 06.07.2011 року №745, а не базовим законом "Про соціальний захист дітей війни" і вказувалось, що такі рішення та дії управління відповідають Конституції України.

Позивачка вказує, що відповідно до Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 р., ратифікованої законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р., що є частиною українського законодавства з 11.09.1997 р., ст. 1 Протоколу 1, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В позовній заяві позивачка посилається на Рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 у справі №1-17/2005, в якому зокрема зазначено, що згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя).

Також позивачка посилається на Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 у справі №1-29/2007 в якому зокрема зазначено, що права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22). Зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. Даним рішенням визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), такі положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік": пункту 12 статті 71, яким зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", з урахуванням статті 111 цього Закону; статті 111, за якою підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни».

Також позивачка посилається на Рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 у справі №1-28/2008 в якому зокрема зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (частина друга статті 22 Конституції України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина третя статті 22 Конституції України). Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Позивачка зазначає, що ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" є діючою в первинній редакції.

Крім того позивачка зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України у справі №1-42/2011 від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 визнана конституційною норма Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" з наступними змінами, які ставлять розміри виплат підвищеної пенсії дітям війни в залежність від наявності коштів в бюджеті Пенсійного фонду України. Вважає, що дане рішення протирічить усім раніше прийнятим тематичним рішенням Конституційного Суду України та усім правовим позиціям, висловленим раніше Конституційним Судом України з дотичних питань. Вказане рішення Конституційного Суду України, серед інших, потягло прийняття постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді».

Позивачка також зазначає, що в Постанові Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» зокрема зазначено, що Рішенням від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України Конституційний Суд України дозволив Кабінету Міністрів України "вручну" регулювати рівень соціальних виплат, притому що раніше Конституційний Суд України приймав з цього питання прямо протилежні рішення. Тим самим судді Конституційного Суду України фактично порушили право громадян на соціальний захист та достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, які передбачені статтями 46 та 48 Конституції України. Констатуючи, що судді Конституційного Суду України, які приймали вищезазначені Рішення, порушили приписи статей 3, 19, 147-153 Конституції України, що є незабезпеченням верховенства Конституції України, порушенням обов'язку захищати конституційний лад держави, конституційні права та свободи людини і громадянина і протирічить змісту присяги судді Конституційного Суду України, чесному і сумлінному виконанню обов'язків судді Конституційного Суду України. Верховна Рада України постановила відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України достроково припинити повноваження та звільнити з посад суддів Конституційного Суду України у зв'язку з порушенням ними присяги судді. Позивачка зазначає, що даною постановою встановлений факт порушення прав громадян України на соціальний захист шляхом незабезпечення верховенства Конституції України, «ручного», тобто протиправного зменшення рівня цих виплат Кабінетом Міністрів України, «засиленого» протиправним Рішенням Конституційного Суду України. Вказана постанова та встановлені нею факти є підставою для звернення з позовом.

Крім того позивачка вказує, що незважаючи на оприлюднення Постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII "Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді", відповідач не припинив своєї протиправної діяльності, не вжив заходів по відновленню справедливості та системно та багаторічно порушуваних прав українців. Зокрема, відповідач до сьогодні: нараховує їй пенсію в тих самих незаконних розмірах; не вчинив жодного кроку до нарахування їй пенсії в законних розмірах; виплачує пенсію в тих самих незаконних розмірах; не вчинив жодного кроку до з'ясування розміру заборгованості та її нарахування; не вчинив жодного кроку до виплати пенсії в законних розмірах; не вчинив жодного кроку до погашення їй заборгованості з виплати пенсії в законних розмірах.

В позовній заяві позивачка посилається на положення ст. ст. 8, ч. 2 ст. 19, ч.ч. 2, 3 ст. 22, ч. 4 ст. 41, ст. 60, ст. 64, ч. 1 ст. 68, ст. 92, ст. 152 Конституції України, ст. ст. 4, 10, 11, 16, 21, 22, 177, 190, 256, 261, 268, 386, 623 Цивільного кодексу України та ст. ст. 8, 9, 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачка також зазначає, що відповідно до п.п. 3 п. 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року №4176-VI, опублікованого в газеті «Голос України» від 14.01.2012 № 6, який набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом зокрема про визнання незаконним правового акта органу державної влади, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Позивачка вважає, що відповідачем порушені та продовжують до сьогодні порушуватись її права на пенсію як соціальний захист та власність. Порушення права на пенсію та інші бюджетні соціальні виплати одночасно є порушенням права власності в розумінні Конвенції, що означає, що до даної справи застосовні норми Конвенції та рішення Європейського Суду з прав людини як джерела українського права. Релевантними в цій справі є ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції. За національним цивільним правом, виплата та недоплата належних людині за законом бюджетних коштів у вигляді пенсії є актами цивільного права, вчиненого органами державної влади. Недоплачені бюджетні кошти є майновими правами. Пенсія є також страховим відшкодуванням, а питання страхування регулюються цивільним правом. Майно та майнові права є об'єктами цивільного права в розумінні національного законодавства. Повернення недоплачених бюджетних коштів також регулюється цивільним правом як виплата страхового відшкодування; як стягнення боргу та/чи відшкодування шкоди. Тому до спірних стосунків застосовуються як норми публічного права соціального захисту, так і норми про захист цивільних прав власності, а також норми міжнародного українського права - в даній справі це норми Конвенції. Зазначає, що Цивільний кодекс України в цій справі застосовується як норма вищої дії, що має перевагу перед іншими національними правовими нормами.

Зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист, а тому відповідно до ч.2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. На підставі статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Позивачка вважає, що постійне багаторічне ігнорування відповідачем щодо неї ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», та «ручне» застосування норм законів України про Державний бюджет України, тематичних постанов Кабінету Міністрів України та Рішення Конституційного Суду України у справі №1-42/2011 від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 порушує її право на соціальний захист та на власність. Зазначає, що Постанова Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» встановила факт порушення соціальних прав українців шляхом «ручного» зменшення рівня соціальних виплат, дана постанова стосується також її.

Позивачка також вважає, що недоплачена пенсія складає завдану їй цивільно-правову майнову шкоду, яка відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003, № 1058-IV мінімальна пенсія - це державна соціальна гарантія, розмір якої визначається цим Законом. Причому виключно Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначається мінімальний розмір пенсії за віком (ч.2 ст.5 цього Закону). Так, відповідно до ч.1 ст.28 зазначеного Закону мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Прожитковий мінімум визначається виключно Законом України про Державний бюджет. У відповідності із зазначеними нормами саме Законами України про державний бюджет на відповідні роки визначено прожитковий мінімум, в тому числі для осіб, які втратили працездатність. Унормований мінімальний розмір пенсії за віком за 2014 р. складає 949 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачена компенсація громадян втрати їх доходів внаслідок порушення строків їх виплати, яка визначається шляхом множення суми заборгованості на індекс інфляції за час прострочки. Таким чином, відшкодовується реальна, а не номінальна шкода. Реальна вартість несплачених своєчасно коштів складає їх купівельну спроможність на день стягнення боргу. За правилами публічного права, для приведення купівельної спроможності коштів до реального часу, на день обрахунку достатньо борг підвищити на індекс інфляції за час прострочки платежу.

В заявах про уточнення розміру позовних вимог від 18.11.2014 року та від 05.12.2014 року позивачка зазначає, що з травня 2014 року Міністерство соціальної політики провело індексацію доходів громадян, і мінімальні зарплати і пенсії проіндексовані на показник інфляції, який з 1 травня становить 3%. Однак, відповідно до поданої відповідачем довідки, їй індексація не проведена, тому при визначенні розміру недоплати нею застосований розрахунковий розмір мінімальної пенсії, проіндексований на 3% інфляції, що, починаючи з травня 2014 року, складає 977,47 грн. Розмір недоплати за період з квітня по грудень 2014 року склав 2 032,76 грн.; збитків від недоплати, без урахування неотриманих доходів та упущеної вигоди, з урахуванням виплат в грудні 2014 року, склав 2 041,30 грн.

Позивачка просить: визнати протиправними та незаконними щодо неї дії відповідача з нарахування їй як дитині війни в період з 01.04.2014 року по день прийняття судом рішення підвищеної пенсії в розмірі 7 чи 6,8 відсотків мінімальної пенсії за віком щомісяця (недонарахування 23 чи 23,2 відсотків мінімальної пенсії за віком) щомісяця, що не відповідає встановленому законом розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком щомісяця;

визнати протиправними та незаконними щодо неї дії відповідача з недоплати їй як дитині війни в період з 01.04.2014 року по день прийняття судом рішення підвищеної пенсії в розмірі 23 чи 23,2 відсотків мінімальної пенсії за віком (при фактичній виплаті доплати в розмірі 7 чи 6,8 відсотків мінімальної пенсії за віком), що не відповідає встановленому законом розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком;

визнати протиправними та незаконними щодо неї дії відповідача після оприлюднення постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» за період з 01.03.2014 р. по день прийняття судом рішення щодо продовження виплат пенсії в незаконних розмірах та бездіяльність щодо відновлення її порушених прав;

визнати протиправною та незаконною щодо неї бездіяльність відповідача після оприлюднення постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» за період з 01.03.2014 р. по день прийняття судом рішення щодо відновлення її порушених прав, що спричинило їй значну матеріальну шкоду в розмірі 1 814,49 грн. за півроку;

визнати порушення відповідачем щодо неї ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод;

зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці нарахувати їй заборгованість з невиплаченого підвищення пенсії відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" в розмірі, що обчислюється з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, з 01.04.2014 року по дату прийняття судом рішення, з урахуванням проведених виплат. Станом на грудень 2014 року, з урахуванням виплат в грудні 2014 року, розмір недоплати (заборгованості) за період з квітня по грудень 2014 року склав 2 032,76 грн.;

стягнути на її користь з Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці невиплачене їй підвищення пенсії відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" в розмірі, що обчислюється з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, з 01.04.2014 року по дату прийняття судом рішення, з урахуванням проведених виплат, що по грудень 2014 року включно складає 2 032,76 грн.

Крім того позивачка зазначає, що оскільки оскаржувані порушення здійснюються системно і систематично, носять масштабний характер, вона має фактажні підстави передбачати, що вони будуть продовжуватися і надалі. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України просить суд:

заборонити відповідачу здійснювати їй нарахування та виплату пенсії як дитині війни з недоплатою всупереч ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»;

зобов'язати відповідача здійснювати їй нарахування та виплату підвищеної як дитині війни пенсії в розмірі, передбаченому Законом України «Про соціальний захист дітей війни».

Позивачка також просить суд зобов'язати відповідача до негайного виконання постанови по справі в повному обсязі та зобов'язати відповідача подати суду звіт про виконання прийнятого судом рішення в 10-денний строк з дня набуття рішенням чинності.

В судовому засіданні представниця позивачки ОСОБА_5 позов підтримала з наведених у ньому підстав та просить позов задовольнити. Крім того, зазначає, що оскільки допущені посадовими особами відповідача порушення є системним та тривалими, просить винести окрему ухвалу та направити до правоохоронних органів повідомлення про кримінальне правопорушення щодо посадових осіб відповідача.

Представник відповідача Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці Павич О.С. в у письмовому запереченні та в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та суду пояснила, що позивачка перебуває на обліку в управлінні та розмір її пенсії обчислений відповідно до законодавства. Зазначила, що відповідно до ст. 4 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" Кабінет Міністрів України розробляє і включає до загальнодержавних програм відповідні положення щодо соціального захисту дітей війни і здійснює контроль за їх виконанням. Вважає, що позовні вимоги щодо зобов'язання управління здійснювати нарахування та виплату підвищеної як дитині війни пенсії в розмірі, передбаченому Законом України "Про соціальний захист дітей війни" не відповідають змісту законодавства, оскільки відповідно до п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" від 14.06.2011 року за № 3491-VI установлено, що у 2011 році норми і положення ст. ст. 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", ст.ст. 14, 22, 37 та ч. 3 ст. 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік". На виконання Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" прийнята Постанова Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 р. №745 "Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету", якою встановлено нові розміри зазначених виплат. Дана постанова є чинною. Законом України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" від 22.12.2011 року установлено, що у 2012 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статей 5 та 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік. На виконання даного Закону прийнята Постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року № 1381 "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення", якою визначено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" провадиться у розмірі 7 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законом, для осіб, які втратили працездатність. На даний час до постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року №1381 внесені зміни згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 року №112 та підвищення "дітям війни" нараховується у розмірі 66 грн. 43 коп. Відповідно до ст. 7 Закону, фінансове забезпечення державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідно до ч.2 ст.95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України на відповідний рік визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Згідно п.п. 3,4 ст. 22 Бюджетного кодексу України, управління отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у Законі про Державний бюджет України. Статтею 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що управління Пенсійного фонду може здійснювати з бюджету будь-які бюджетні зобов'язання та платежі лише за наявності відповідного бюджетного призначення, які встановлюються Законом України про Державний бюджет України. Правомірність призначених виплат у вищезазначеному розмірі підтверджує рішення Конституційного суду України №20-рп/2011 від 26.12.2011 року, де у п.2.2 зазначається, що Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України. Відповідно до положення про Пенсійний фонд України бюджет Пенсійного фонду України затверджує Уряд України. Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України - органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України. Згідно ст. 117 Конституції України постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України є обов'язковими до виконання, тому виплати продовжують проводитись в порядку та в розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України та визначених постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року №1381. 25 січня 2012 року Конституційним Судом України прийнято рішення у справі №3-рп/2012 резолютивною частиною якого встановлено, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, як фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно Конституції та законів України. Міністерство фінансів України забезпечує фінансування Пенсійного фонду в межах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України №1381. Вважає, що нарахування та виплата пенсії позивачеві управлінням здійснюється відповідно до чинного законодавства, управління діяло правомірно, тому будь-яких прав чи свобод позивачки не порушило. Просить відмовити в задоволені позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, оглянувши в судовому засіданні матеріали пенсійної справи позивачки, суд вважає, що адміністративний позов є частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ст. 95 Конституції України бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами. Виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Як встановлено в судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року та є громадянкою України.

Отже відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року №2195-ІV позивачка має правовий статус дитини війни та має право на державні соціальні гарантії, встановлені Законом України "Про соціальний захист дітей війни".

Частиною першою статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» встановлено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 17 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом було зупинено на 2006 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Законом України від 19 січня 2006 року №3367-IV «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» пункт 17 статті 77 виключено та статтею 110 (викладеною цим Законом у новій редакції) установлено, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», запроваджуються з 1 січня 2006 року, а статтею 6, - у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням із Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету. Цей Закон був опублікований 22 березня 2006 року та набрав чинності 2 квітня 2006 року.

Отже з 2 квітня 2006 року стаття 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» знову почала діяти. Але підвищення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, як визначив законодавець, могло здійснюватись лише за певних умов, зокрема: поетапно, за результатами виконання бюджету в першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету.

Однак зазначені у Законі України «Про соціальний захист дітей війни» умови в 2006 році не настали, а отже підстав для проведення виплат не було.

Законом України від 19 грудня 2006 року №489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік», зокрема пунктом 12 статті 71, було зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та статтею 111 встановлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону №2195-ІV виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50 відсотків від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року №6-рн/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) визнані неконституційними положення пункту 12 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» щодо зупинення дії на 2007 рік статті 6 Закону.

Після прийняття Конституційним Судом України даного рішення знову почали діяти положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Законом України від 28 грудня 2007 року №107-VІ «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», зокрема підпунктом 2 пунктом 41 Розділу ІІ, були внесені зміни у статтю 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», відповідно до яких, дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) визнані неконституційними положення підпункту 2 пункту 41 Розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо змін, внесених до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Після прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення знову почали діяти положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в їх первинній редакції.

Статтями 71 Закону України від 26 грудня 2008 р. №835-VI "Про Державний бюджет України на 2009 рік" та 70 Закону України від 27 квітня 2010 року № 2154-VI "Про Державний бюджет України на 2010 рік" Кабінету Міністрів України було надано право у 2009 та 2010 роках встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Оскільки дані норми передбачають встановлення в абсолютних сумах розмірів лише тих виплат, вихідним критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати, то відповідно їхня дія не поширюється на спірні відносини, оскільки розмір зазначених соціальних виплат згідно із Законом про соціальний захист дітей війни залежить від розміру мінімальної пенсії за віком, а не від розміру мінімальної заробітної плати. Отже, нарахування та виплата у 2009 та 2010 роках дітям війни підвищення до пенсії повинні були здійснюватися в розмірі, встановленому відповідно до статті 6 Закону про соціальний захист дітей війни.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" від 14 червня 2011 року №3491-VI, який набрав чинності 19 червня 2011 року, доповнено прикінцеві положення пунктом 4, згідно якого в 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік. При цьому на виконання вимог вказаного Закону Кабінетом Міністрів України 06 липня 2011 року прийнято постанову №745 «Про встановлення деяких виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» (набула чинності 23 липня 2011 року), якою врегульовано, зокрема, виплати у 2011 році особам, віднесеним до категорії "дітей війни".

Законом України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" установлено, що у 2012 році норми і положення ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" встановлено, що у 2013 році норми і положення, зокрема, ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік. Тобто визначення порядку та розмірів виплат указаним категоріям громадян на 2013 рік делеговано Кабінету Міністрів України.

В 2013 році порядок та розмір виплат "дітям війни" визначалися постановою Кабінету Міністрів України № 1381 від 28 грудня 2011 року, якою визначено розмір підвищення "дітям війни" 7 % прожиткового мінімуму, встановлено законом для осіб, які втратили працездатність.

Згідно ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже положення п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" діяли протягом бюджетного року та закінчилися 31.12.2013 року.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (в редакції Закону до 03.08.2014 р.) не було встановлено жодних обмежень, щодо виплат підвищення до пенсії дітям війни відповідно до Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в редакції від 1 січня 2006 року, а тому з 01.01.2014 року діяли положення ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", з урахуванням частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Разом з тим, ст. 67 Закону України від 31 липня 2014 року № 1622-VІІ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (який набрав чинності 3 серпня 2014 року) встановлено, що у 2014 році положення статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

В роз'ясненнях, що містяться в п. 11 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 19.12.2011 року №8 «Про судову практику вирішення адміністративними судами спорів, що виникають у зв'язку із застосуванням статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» вказано, що вирішуючи питання про те, яка з однопредметних законодавчих норм однакової юридичної сили, що не визнані неконституційними в установленому порядку, підлягає застосуванню для вирішення спорів зазначеної категорії, судам необхідно надавати перевагу тій із них, що прийнята пізніше.

У даних правовідносинах така норма міститься у Законі України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік".

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що нарахування та виплата дітям війни підвищення до пенсії у розмірі, встановленому ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", повинні були здійснюватися з 1 січня 2014 року до моменту прийняття змін в законодавстві, яке регулює ці правовідносини, тобто до 02 серпня 2014 року включно, а з 3 серпня 2014 року - у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2014 рік.

При цьому суд зазначає, що вихідним критерієм обрахунку підвищення до пенсії дітям війни визначено мінімальну пенсію за віком.

Мінімальний розмір пенсії за віком згідно статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Будь-яких інших нормативно-правових актів, які б визначали механізм вирахування мінімальної пенсії за віком або встановлювали її розмір, немає.

За таких обставин положення частини 3 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо застосування розміру мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною 1 цієї статті, тільки стосовно визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, не є перешкодою для застосування даної величини мінімального розміру пенсії за віком до обрахування інших пенсій чи доплат, пов'язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною 1 цієї статті мінімального розміру пенсії за віком.

Таким чином, особи зі статусом дітей війни мають право на підвищення пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, на 30 % мінімальної пенсії за віком, що передбачено ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" з урахуванням мінімального розміру пенсії для осіб, які втратили працездатність, передбаченої у законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року № 1381 "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верст населення" встановлено, що дітям війни (крім тих, на кого розповсюджується дія Законів України «Про статус ветеранів війн, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання або державної соціальної допомоги, які виплачуються замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", проводиться в розмірі 7 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законом для осіб, які втратили працездатність.

До постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року №1381 були внесені зміни згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення» від 25.03.2014 року №112 (набрала чинності 24.04.2014 р.) та вказано, що підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", проводиться в розмірі 66 грн. 43 коп.

Згідно довідки Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці від 09.10.2014 року №5054 про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії, в тому числі підвищення до пенсії як дитині війни, позивачка перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у м. Вінниці і отримує пенсію а також підвищення до пенсії як дитині війни, розмір якого з квітня по вересень 2014 року становить 66 грн. 43 коп.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачці за період з квітня 2014 року по грудень 2014 року включно проводилася виплата підвищення до пенсії як дитині війни відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року №1381 із врахуванням внесених змін згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 року №112.

Суд критично оцінює твердження представника відповідача про те, що відповідач здійснював нарахування та виплату підвищення до пенсії позивачці відповідно до норм законодавства, а саме відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року № 1381 "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення", з урахуванням змін внесених постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 року № 112 «Про внесення змін до деяких Постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення».

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Враховуючи положення ч.2 ст.19 Конституції України, ч. 2 ст. 3 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", ч.4 ст.9 КАС України, відповідач за період з 01 квітня 2014 року 2014 року по 02 серпня 2014 року не мав підстав застосовувати постанову Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 р. за № 1381 та був зобов'язаний діяти у відповідності з приписами діючої норми ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", який має вищу юридичну силу ніж зазначена постанова. Суд зазначає, що враховуючи загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами, Закон України "Про соціальний захист дітей війни" має вищу юридичну силу, ніж постанова Кабінету Міністрів України, що дає підстави зробити висновок про неправомірність нарахування та виплати відповідачем щомісячного підвищення до пенсії в меншому розмірі, ніж це передбачено ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці як орган, якому делеговано повноваження щодо призначення і виплати пенсії та доплат до них, в даний період повинен був діяти відповідно до вимог Закону України "Про соціальний захист дітей війни" і здійснити відповідне підвищення пенсії позивачці. Однак, відповідач, у порушення зазначених положень Закону, таких нарахувань не проводив.

Крім того, суд зазначає, що відсутність бюджетного фінансування не може бути причиною невиконання покладених на відповідача зобов'язань, оскільки реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Крім того суд зазначає, що статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Основним міжнародним договором, що стосується адміністративного судочинства, є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема її стаття 6, яка гарантує право на судовий захист.

В статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено таке: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.».

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пунктах 74 рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10) від 26 червня 2014 року (набуло статусу остаточного 26.09.2014 року) зокрема зазначив: «31. Що стосується соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату в якості права на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (Stec and Others v. the United Kingdom) [ВП], заяви № 65731/01 та № 65900/01, п. 54, ECHR 2005-X); про важливість такого інтересу також має свідчити застосування статті 1 Першого протоколу (див. рішення від 15 вересня 2009 року у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 39).

35. Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І).

36. Перш за все слід відмітити, що у цих справах сама суть права заявників на пенсійне забезпечення не ставиться під сумнів. Що стосується конкретного розміру пенсійних виплат, Суд не погоджується з тим, що вимоги заявників стосовно отримання надбавки до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії становили «законне сподівання» у значенні практики Суду з цього питання. Зокрема, такі вимоги не мали достатнього підґрунтя у національному законодавстві. Також немає жодних доказів усталеної практики національних судів на підтримку скарг заявників. Хоча стан національного законодавства у цій сфері був незадовільним, як про це наголошувалося у рішеннях Конституційного Суду України за 2007 та 2008 роки, національні суди розглядали скарги кожного заявника та наводили підстави для своїх рішень, що не могли вважатися свавільними або необґрунтованими (див, a contrario, рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та № 37943/06).

37. Дійсно, як стверджували заявники, у 2007 та 2008 роках Конституційний Суд України дійшов висновку, що зміни та доповнення до основного законодавства не могли вноситися за допомогою відповідних законів про Державний бюджет України, оскільки ці закони стосувалися радше фінансування, ніж матеріальних прав. Суд не погоджується із твердженнями заявників про те, що згідно з рішеннями Конституційного Суду України до відповідних нормативно-правових актів не можна вносити зміни. Конституційний Суд України розкритикував юридичну техніку, що використовувалася Парламентом для внесення таких конкретних змін та доповнень, проте демократично обраний Парламент зберігає право щодо виконання своїх законодавчих функцій відповідно до Конституції та зміни встановлених розмірів виплат на певний період часу. Заявники також не довели, що внаслідок ухвалення рішень Конституційного Суду України виникають сумніви щодо законності рішень національних судів.

52. Суд зазначає, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (див. рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, п. 72, від 19 червня 2012 року).

53. Суд повторює, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).».

Отже з даного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що Європейський суд з прав людини дотримується думки, що у справах щодо здійснення державою соціальних виплат такі виплати можуть бути зменшені в залежності від наявних фінансових ресурсів держави. Така практика Європейського суду з прав людини вбачається також з ухвал у справах «В.Н. Великода проти України» (заява №43331/12) та «І.М. Серебрянський проти України» (заява №54704/10).

Суд також враховує позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 28 жовтня 2008 року, прийнятій у справі за позовом до Управління Пенсійного фонду України в Овруцькому районі Житомирської області, Управління праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації, Обласного центру з нарахування та виплати пенсій та допомоги Головного управління праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації про стягнення сум виплат, передбачених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". У даній постанові Верховний Суд України, серед іншого, зазначив, що відповідно до статей 21, 105, 162 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов'язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю. Установивши, що відповідачі порушили норми права, які регулюють спірні відносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними і зобов'язати відповідачів здійснити нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум.

Стаття 162 КАС України визначає повноваження адміністративного суду при вирішенні справи. Правила цієї статті є загальними, а визначений у ній перелік способів захисту не є вичерпним. Так, дана стаття передбачає, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Таким чином, враховуючи положення ч. 2 ст. 99 КАС України та зміст позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та незаконними щодо позивачки дії відповідача з нарахування їй як дитині війни в період з 01.04.2014 року по день прийняття судом рішення підвищеної пенсії в розмірі 7 чи 6,8 відсотків мінімальної пенсії за віком щомісяця (недонарахування 23 чи 23,2 відсотків мінімальної пенсії за віком) щомісяця, що не відповідає встановленому законом розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком щомісяця та про визнання протиправними та незаконними щодо позивачки дії відповідача з недоплати їй як дитині війни в період з 01.04.2014 року по день прийняття судом рішення підвищеної пенсії в розмірі 23 чи 23,2 відсотків мінімальної пенсії за віком (при фактичній виплаті доплати в розмірі 7 чи 6,8 відсотків мінімальної пенсії за віком), що не відповідає встановленому законом розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи протиправність бездіяльності відповідача, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку суб'єкта владних повноважень, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та приходить до висновку про необхідність захисту прав та інтересів позивача шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині ненарахування та невиплати позивачці пенсії з підвищенням її розміру на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" за період з 01 квітня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно та зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату позивачці підвищення до пенсії як дитині війни, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за період з 01 квітня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно з урахуванням проведених виплат.

При цьому суд враховує, що як вбачається з наданої до суду постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 01.09.2014 року на даній постанові міститься відмітка про те, що дана постанова законної сили не набрала. Будь-яких інших доказів щодо того чи набрала дана постанова законної сили до суду надано не було.

Що стосується посилань позивачки на Постанову Верховної Ради України від 24.02.2014 року №775-18 «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги суддів» суд зазначає наступне.

Конституційний Суд України прийняв рішення від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України в резолютивній частині якого вказав: «1. В аспекті конституційного подання положення статті 1, частин першої, третьої статті 95 Конституції України у системному зв'язку з положеннями статті 3, частини першої статті 17, частини третьої статті 22, статей 46, 48 Основного Закону України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

2. В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

3. В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.».

Відповідно до ч. 4 ст. 63 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України є остаточними і не підлягають оскарженню.

Відповідно до ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

24.02.2014 року Верховною Радою України була прийнята постанова №775-18 «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги суддів», в якій зокрема зазначено: «Рішенням від 25.01.2012 року №3-рп/2012 у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень ст. 1, ч.ч. 1,2,3 ст. 95, ч.2 ст. 96, п. п. 2,3,6 ст. 116, ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 129 Конституції України, п. 5 ч.1 ст.4 Бюджетного кодексу України, п. 2 ч.1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України Конституційний Суд України дозволив Кабінету Міністрів України «вручну» регулювати рівень соціальних виплат, притому що раніше Конституційний Суд України приймав з цього питання прямо протилежні рішення. Тим самим судді Конституційного Суду України фактично порушили право громадян на соціальний захист та достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, які передбачені статтями 46 та 48 Конституції України», та «Констатуючи, що судді Конституційного Суду України, які приймали вищезазначені Рішення, порушили приписи статей3, 19, 147-153 Конституції України, що є незабезпеченням верховенства Конституції України, порушенням обов'язку захищати конституційний лад держави, конституційні права та свободи людини і громадянина і протирічить змісту присяги судді Конституційного Суду України, чесному і сумлінному виконанню обов'язків судді Конституційного Суду України, Верховна Рада України постановляє: 1.Відповідно до п.5 ч.5 ст.126 Конституції України достроково припинити повноваження та звільнити з посади суддів Конституційного суду України у зв'язку з порушенням ними присяги судді …».

Як вбачається з даної Постанови №775-VII Верховною Радою України відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 126 Конституції України було постановлено достроково припинити повноваження та звільнити конкретних осіб з посад суддів Конституційного Суду України у зв'язку з порушенням присяги судді.

Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, КАС України визначає рішення суб'єкта владних повноважень як нормативно-правові акти та правові акти індивідуальної дії.

Абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року у справі №3/35-313 (справа про акти органів Верховної Ради України) передбачає, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи.

Як вбачається з Постанови Верховної Ради України від 24.02.2014 року №775-18 «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги суддів» дана постанова не встановлює загальні правила поведінки, а містить конкретні приписи, звернені до окремих індивідів, а отже породжує правові наслідки для конкретних осіб, які в ній зазначені.

Враховуючи викладене, суд критично оцінює твердження позивачки в позовній заяві про те, що Постанова Верховної Ради України від 24.02.2014 року №775-18 «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги суддів» стосується також і її та є підставою для задоволення позовних вимог.

Суд зазначає, що Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 року №3-рп/2012 та Закон України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» в частині повноважень Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок соціальних виплат на даний час є чинними.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та незаконними щодо позивачки дій відповідача після оприлюднення постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» за період з 01.03.2014 р. по день прийняття судом рішення щодо продовження виплат пенсії в незаконних розмірах та бездіяльність щодо відновлення її порушених прав та про визнання протиправною та незаконною щодо позивачки бездіяльності відповідача після оприлюднення постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року №775-VII «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» за період з 01.03.2014 р. по день прийняття судом рішення щодо відновлення її порушених прав, що спричинило їй значну матеріальну шкоду в розмірі 1 814,49 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці нарахувати позивачці заборгованість з невиплаченого підвищення пенсії відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" в розмірі, що обчислюється з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, з 01.04.2014 року по дату прийняття судом рішення, з урахуванням проведених виплат. Станом на грудень 2014 року, з урахуванням виплат в грудні 2014 року, розмір недоплати (заборгованості) за період з квітня по грудень 2014 року склав 2 032,76 грн. та про стягнення на користь позивачки з Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці невиплачене їй підвищення пенсії відповідно до ст. 6 Закону України „Про соціальний захист дітей війни" в розмірі, що обчислюється з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, з 01.04.2014 року по дату прийняття судом рішення, з урахуванням проведених виплат, що по грудень 2014 року включно складає 2 032,76 грн., суд вважає, що дані позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається із ст. 1 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Отже зазначеною нормою Закону передбачено виконання судових рішень і зобов'язального характеру. В даному Законі не міститься заборони виконання судових рішень зобов'язального характеру, боржником за якими є державний орган.

Крім того, відповідно до п.п. 1.2., 2.1., 2.2. Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 квітня 2002 р. № 8-2 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 25.02.2008 р. № 5-5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 травня 2002 р. за №442/6730, Управління у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України, актами та дорученнями Президента України, актами Кабінету Міністрів України, дорученнями Прем'єр-міністра України, наказами Міністерства соціальної політики України, дорученнями Міністра соціальної політики України, його першого заступника та заступника, наказами Фонду та постановами правління Фонду, дорученнями Голови правління Фонду, актами Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та наказами регіональних управлінь. Основними завданнями Управління зокрема є призначення (перерахунок) пенсій та забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій. Управління відповідно до покладених на нього завдань зокрема призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до чинного законодавства.

Таким чином, обов'язок по нарахуванню та виплаті підвищення до пенсії позивачки, передбаченого ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" покладено саме на відповідача, а тому суд не може підміняти собою даний орган та підраховувати розмір підвищення до пенсії, яку слід нарахувати та виплатити позивачці.

Враховуючи дані положення законодавства суд може визнати дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень протиправними і зобов'язати провести нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум.

Що стосується позовної вимоги визнати порушення відповідачем щодо позивачки ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги про: 1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; ) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; 5) виконання зупиненої чи невчиненої дії; 6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 5 КАС України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Перевіряючи відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень на дотримання вимог ч. 3 ст. 2 КАС України, адміністративний суд може прийти до висновку про те, що дії не відповідають положенням Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. Висновок про це повинен міститися в мотивувальній частині рішення, а в резолютивній частині, суд повинен констатувати яким способом підлягає захисту порушене право, з врахуванням повноважень суду при вирішенні справи передбачених ст. 162 КАС України.

Враховуючи що відповідач за період з 01 квітня 2014 року по 02 серпня 2014 року не мав підстав застосовувати постанову Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 р. за № 1381 та був зобов'язаний діяти у відповідності з приписами діючої норми ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" і здійснити відповідне підвищення пенсії позивачці, однак, у порушення зазначених положень Закону, таких нарахувань не проводив, суд приходить до висновку, що в даному випадку відповідачем було порушено права позивачки, передбачені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за період з 01 квітня 2014 року по 02 серпня 2014 року.

Що стосується позовних вимог про заборону відповідачу здійснювати позивачці нарахування та виплату пенсії як дитині війни з недоплатою всупереч ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та про зобов'язання відповідача здійснювати позивачці нарахування та виплату підвищеної як дитині війни пенсії в розмірі, передбаченому Законом України «Про соціальний захист дітей війни» суд вважає дані позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання та не може обмежувати волю законодавчого органу в майбутньому змінювати правове регулювання суспільних відносин.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 256 КАС України суд, який прийняв постанову, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в постанові звернути до негайного виконання постанову у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Враховуючи викладене а також те, що в постанові суду не йдеться про стягнення суми боргу при присудженні платежів, визначених п. п. 1 і 2 ч. 1 ст. 256 КАС України, суд приходить до висновку, що постанову суду слід допустити до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць. Підстав для зобов'язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 267 КАС України суд не вбачає.

Що стосується клопотання представниці позивачки про винесення окремих ухвал та направлення судом повідомлення про кримінальне правопорушення щодо посадових осіб відповідача, суд при розгляді справи не вбачає підстав для постановлення окремих ухвал та для направлення судом повідомлення про кримінальне правопорушення.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно положень ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши за правилами, встановленими ст. 86 КАС України наявні у справі докази, з урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин справи та вищезазначених положень законодавства України, суд вважає, що заявлений адміністративний позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що позов задоволено частково, позивачку звільнено від сплати судового збору відповідно до Закону України "Про судовий збір", а тому приходить до висновку, що судові витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 9, 11, 70, 71, 79, 86, 94, 158-163, 167, 256 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про порушення прав власності та на соціальний захист задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці в частині ненарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії з підвищенням її розміру на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" за період з 01 квітня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно.

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії як дитині війни, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за період з 01 квітня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно з урахуванням проведених виплат.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення через Вінницький міський суд Вінницької області до Вінницького апеляційного адміністративного суду.

СУДДЯ