Справа № 539/893/15-а
Суддя: Матвієнко В. М.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 539/893/15-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2015 Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Матвієнка В. М.

при секретарі - Павличенко О.А.

за участю відповідача Управління Пенсійного фонду України в м. Лубнах та Лубенському районі - Кока Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Лубни адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до УПФ України в м. Лубнах та Лубенському районі про визнання дій неправомірними та зобов'язання поновити виплату призначеної судом пенсії,

В С Т А Н О В И В :

11.03.2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до УПФ України в м. Лубни та Лубенському районі в якому просив, визнати неправомірними дій щодо припинення виплати пенсії та зобов'язання поновити виплату пенсії в розмірі ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з листопада 2011 року.

Позивач зазначив, що постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23.07.2007 року зобов'язано УПФ України в м. Лубни та Лубенському районі призначити позивачу пенсію відповідно до ч. 4 ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком. З січня 2011 року відповідач припинив виплату пенсії в зазначеному розмірі, пославшись на те, що законами про Державний бюджет на 2011, 2012 роки були внесені зміни в законодавство, якими зменшено розмір пенсії.

Позивач не погоджується з такими висновками відповідача, а тому звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, прохав їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача УПФУ в м. Лубнах та Лубенському районі позов не визнав, вважаючи його безпідставним і тому задоволенню не підлягає.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 1, інвалід 1 групи, одержує пенсію відповідно до ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Статтею 49 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції закону на час призначення пенсії) передбачено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 54 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно з законодавством.

В усіх випадках розміри пенсій для інвалідів І групи, щодо яких встановлено зв'язок із Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими 10 мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23.07.2007 року зобов'язано УПФ України в м. Лубни та Лубенському районі призначити позивачу пенсію відповідно до ч. 4 ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком.

З січня 2011 року відповідач припинив виплату пенсії в зазначеному розмірі, пославшись на те, що законами про Державний бюджет на 2011, 2012 роки були внесені зміни в законодавство, якими зменшено розмір пенсії.

З цього приводу суд зазначає, що за період виплати пенсії, яка є предметом цього розгляду - зменшення розміру пенсії обумовлено необхідністю реалізації з 01.11.2011 року ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2011 рік» та постанови КМ України від 06.07.2011 року № 745, а з 01.01.2012 року ЗУ «Про Державний бюджет України на 2012 рік» та постанови КМ України від 23.11.2011 року № 1210, якими, в тому рахунку, змінено мінімальний розмір пенсії.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, відмовляючи позивачу у виплаті пенсії УПФ в розмірі, визначеному рішенням суду, відповідач, як державний орган діяв з дотриманням вимог діючого законодавства.

Оцінюючи законність зменшення пенсії позивача, суд також звертається до норми ч. 2 ст. 8 КАС України, за якою суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У справі «Великоди В. Н. проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що у цій справі заявниця отримувала свою пенсію у сумі, визначеній рішенням суду від 19 січня 2010 року, до тих пір, поки механізм нарахування її пенсії, встановлений вищезазначеним судовим рішенням на підставі закону, чинного на час подій, не було змінено, внаслідок розмір її пенсії був зменшений.

Суд вже зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (див. рішення у справах «Аррас та інші проти Італії» (Arras and Others v. Italy), заява № 17972/07, п. 42, від 14 лютого 2012 року, та «Сухобоков проти Росії» (Sukhobokov v. Russia), заява № 75470/01, п. 26, від 13 квітня 2006 року). У цій справі національні суди розглянули скаргу заявниці щодо зменшення розміру її пенсії та дійшли висновку, що сума пенсійних виплат була зменшена після внесення змін до відповідних законодавчих актів. Щодо частин скарг заявниці стосовно невиконання рішення суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавства, Суд констатує, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав.

Суд нагадує, що стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі (див., наприклад, ухвалу від 15 березня 2001 року у справі «Амола проти Фінляндії» (Aunola v. Finland), заява № 30517/96). «Вимога» може становити «майно» у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню (див. рішення від 9 грудня 1994 року у справі ««Stran Greek Refineries» та Стратіс Андреадіс проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece), п. 59, Series A № 301 B). Отже, зменшення або припинення достатньою мірою встановлених пільг може становити втручання у мирне володіння майном (див. рішення від 19 червня 2012 року у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), заява № 17767/08, п. 72).

У цій справі, з огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою. Більше того, навіть припускаючи, що зміни та доповнення до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» становили втручання у право заявниці на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу, Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мине володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.

У цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції.

Суд також зазначає, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю (див. ухвалу щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі «Да Консесау Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії» (Da Conceicaao Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви № 62235/12 та № 57725/12).

Таким чином в цьому рішенні ЄС з прав людини підтвердив законність зменшення пенсії державою, яка виплачується позивачу.

Суд також зазначає, що позивач помилково вважає, що його право на пільгу у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком було встановлено «достатньою мірою», оскільки вказана величина є лише мінімальним розміром пенсії, яка не є сталою та може змінюватися.

Доводи позовної заяви зводяться до того, що виплата пенсії не може обмежуватися будь-яким нормативно-правовим актом. При цьому посилається на правовий висновок ВС України в постанові від 28.10.2014 року, за яким положення Закону № 3491-VI та абзац перший пункту 5 постанови № 745 могли поширювати свою дію виключно на ті події, факти, які виникли після набрання чинності зазначеними нормативно-правовими актами, а отже, стосуються тих осіб, у яких право на призначення пенсії з'явилося після набрання згаданими актами чинності.

З цього приводу суд зазначає, що вказана справа стосувалася не осіб, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС, а військовослужбовців.

Крім того, цей висновок не протирічить висновку ЄС з прав людини, оскільки спір у зазначеній справі виник щодо призначення пенсії особі, яка вийшла на пенсію в грудні 2010 року, а пенсія йому була призначена з обмеженнями, встановленими Закону № 3491-VI та абзац перший пункту 5 постанови № 745.

В межах цієї справи спору щодо призначення пенсії не існує, а існує лише спір щодо її виплати з урахуванням обмежень мінімального розміру пенсії, законність зміни якої підтверджено вищевикладеним.

З цього приводу суд також звертає увагу на правовий висновок ВС України в постанові від 03.11.2014 року.

Так, під час розгляду справи ВС України встановив, що в рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 липня 2007 року виконане, оскільки перерахунок пенсії особі відповідно до цього рішення здійснено.

З 31 жовтня 2011 року відповідач зменшив розмір виплат призначеної пенсії у зв'язку з набранням з 19 червня 2011 року чинності Законом України від 14 червня 2011 року № 3491-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» (далі - Закон № 3491-VI) та постанови Кабінету Міністрів України від 6 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» (далі - постанова № 745).

Зменшення розміру виплат пенсії відбулося не у зв'язку зі зменшенням розміру пенсії, а у зв'язку зі встановленими законодавством обмеженнями у її виплатах, вони не є наслідком невиконання чи неналежного виконання рішення суду.

Законність дій відповідача також підтверджено в рішенні Конституційного Суду України від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 у справі № 1-11/2012, в якому зазначено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

За таких підстав, цей позов не підлягає задоволенню.

Також судом встановлено, що про рішення та мотиви зменшення пенсії позивач дізнався в жовтні 2014 року, а тому строк на звернення до адміністративного суду, передбачений ст. 99 КАС України не пропущено.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 99, 100, 160-163 КАС України , суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до УПФ України в м. Лубнах та Лубенському районі про визнання дій неправомірними та зобов'язання поновити виплату призначеної судом пенсії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду Матвієнко В. М.