Справа № 814/319/13-а
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.03.2015р. м. Київ К/800/40178/13

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І. - головуючий, судді Бухтіярова І.О., Пилипчук Н.Г.,

при секретарі Ігнатенко О.В.,

за участю представників:

позивача - Шевченко О.О.,

відповідача - не з'явились,

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби (далі - Інспекція)

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.03.2013

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2013

у справі №814/319/13-а

за позовом приватного акціонерного товариства "Зангас-НГС" (далі - Товариство)

до Інспекції

про визнання дій протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.03.2013, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2013, позов задоволено; визнано неправомірними дії ДПІ при винесенні податкових повідомлень-рішень від 11.01.2013 № та № , а також визнано протиправними та скасовано ці податкові повідомлення-рішення.

У прийнятті цих судових актів попередні судові інстанції виходили з того, що реальність виконання поставок товарів та підрядних робіт позивачеві у рамках господарських правовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «Інтехліс» (далі - ТОВ «Інтехліс»), приватним підприємством «Екоблоккрим» (далі - ПП «Екоблоккрим») та приватним багатопрофільним підприємством «Український нафтопродукт» (далі - ПБП «Український нафтопродукт») підтверджується документально, тоді як Інспекцією не доведено обставин, з якими чинне законодавство пов'язує необґрунтованість податкової вигоди платника.

Посилаючись на невідповідність висновків судів, покладених в основу прийняття оскаржуваних рішень зі спору, положенням чинного законодавства та дійсним обставинам справи, Інспекція звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та повністю відмовити у позові.

Зокрема, скаржник зазначає, що суди безпідставно підтримали правову позицію позивача у справі, позаяк спірні операції не були опосередковані фактичним виконанням, а Товариством подано формальні документи, що не відповідають реальним фактам господарської діяльності.

Товариством у відповідності до статті 216 Кодексу адміністративного судочинства України подано заперечення на касаційну скаргу, в якому позивач зазначає про правильність та обґрунтованість висновків попередніх судових інстанцій і просить залишити оскаржувані судові акти без змін, а скаргу - без задоволення.

Перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення розглядуваних касаційних вимог Інспекції з урахуванням такого.

Як встановлено судами при розгляді даної справи, Інспекцією було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні правових відносин з ПБП «Український нафтопродукт» за березень 2011 року, ТОВ «Інтехліс» за квітень-травень 2011 року, ПП «Екоблоккрим» за грудень 2011 року.

За наслідками цієї перевірки податковим органом було складено акт від 21.12.2012 № 4111/22-200/20919780 та прийнято:

податкове повідомлення-рішення від 11.01.2013 № , згідно з яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з ПДВ у розмірі 492 883 грн. із застосуванням 145 225,50 грн. штрафних санкцій;

податкове повідомлення-рішення від 11.01.2013 № , за яким Товариству нараховано грошове зобов'язання з податку на прибуток у сумі 587 060 грн. за основним платежем із накладенням 1 грн. штрафу.

Підставою для цих донарахувань став висновок податкового органу про незаконне формування позивачем податкового кредиту та витрат за операціями з придбання товарів та робіт у названих контрагентів з огляду на непідтвердженість реального виконання цих операцій у ході здійснення заходів із зустрічного податкового контролю.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу вимог пункту 198.6 цієї ж статті Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень вбачається, що податкові наслідки у вигляді зменшення бази оподаткування податку на додану вартість на суму понесених (нарахованих) витрат по сплаті ПДВ у ціні придбаних товарів (робіт, послуг) є правомірними за умови реального виконання господарської операції та наявності належним чином оформлених первинних документів (зокрема, податкових накладних), що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

До 01.04.2011 порядок формування валових витрат визначався Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств» (далі - Закон).

Згідно з визначенням, що міститься у пункті 5.1 статті 5 цього Закону, валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

В силу вимог підпункту 5.2.1 пункту 5.2 цієї ж статті Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Абзацом четвертим підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

За правилами пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України до витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, належать, зокрема, витрати операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, та за змістом підпункту 138.1.1 пункту 138.1 включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

В силу вимог пункту 138.2 цієї ж статті Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За змістом пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, та включає як прямі матеріальні витрати, так і вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Таким чином, умовами врахування витрат при зменшенні оподатковуваного доходу платника є, зокрема: факт понесення цих витрат у процесі реальної господарської діяльності платника та документальна підтвердженість цих витрат.

Керуючись наведеними правилами оподаткування при оцінці господарських операцій між позивачем та спірними контрагентами, суди встановили, що ПБП «Український нафтопродукт» (продавець) та Товариством (покупець) було укладено договори купівлі-продажу товарів, згідно з якими названий постачальник зобов'язався поставити в адресу позивача дизельне паливо та бензин. Виконання операцій оформлено складенням податкових накладних, видаткових накладних.

На підставі цього, з огляду на існуючу в податковому праві презумпцію реальності господарської операції та достовірності поданих платником первинних документів (доки вказані факти не спростовано податковим органом в установленому порядку) суди дійшли об'єктивного висновку про реальність виконання цих операцій та їх відображення у податковому обліку Товариства відповідно до їх дійсного економічного змісту на підставі належних документів первинного обліку.

Інспекцією, в свою чергу, не подано належних доказів на підтвердження зворотного. Так, єдиним доводом, покладеним Інспекцією в основу заперечень проти права позивача на відображення у податковому обліку операцій з цим контрагентом, слугував висновок податкового органу про фіктивний характер операцій ПБП «Український нафтопродукт» з його постачальником, а саме - з товариством з обмеженою відповідальністю «СУГ-Восток», яке, в свою чергу придбавало товар за безтоварними операціями у товариства з обмеженою відповідальністю «Вінкап», товариства з обмеженою відповідальністю «Вел Траст» та у приватного підприємства «Домінант Індастріал».

Втім наведені доводи відповідача у даному випадку обґрунтовано відхилені судами. Адже суди встановили, що предметом розглядуваних поставок між Товариством та ПБП «Український нафтопродукт» виступали нафтопродукти - бензин та дизельне паливо, тоді як за вказаними ланцюговими поставками в адресу ПБП «Український нафтопродукт» було поставлено газ скраплений, тобто інший товар.

До того ж, за відсутності доказів, які б свідчили про існування змови Товариства з його постачальниками по ланцюгу, здійснення ними узгоджених, взаємозалежних, не обумовлених ринковими механізмами дій, які керовані єдиним органом або особою з метою досягнення вигідних для одного з суб'єктів результатів у сфері оподаткування, право позивача на формування податкового кредиту та витрат у податковому обліку не може ставитися у залежність від діяльності цих постачальників по ланцюгу, тобто третіх осіб. Правовідносини учасників попередніх поставок не можуть впливати на оцінку реальності операції, вчиненої останнім у ланцюгу постачання платником (позивачем у справі) та його безпосереднім контрагентом (ПБП «Український нафтопродукт»).

Доказів на підтвердження організованої схеми руху грошових коштів по замкнутому ланцюгу, в результаті чого сплачені на користь цього постачальника кошти повертались Товариству, Інспекцією не представлено.

З аналогічних мотивів суди, встановивши факт поставки ТОВ «Інтехліс» товару позивачеві з оформленням податкових накладних, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, цілком об'єктивно відхилили покладені Інспекцією в основу оспорюваних донарахувань посилання на фіктивність господарських правовідносин між ТОВ «Інтехліс» та його постачальниками - товариством з обмеженою відповідальністю «Ен Ве Ка Груп», приватним підприємством «Український центр проблем екології», товариством з обмеженою відповідальністю «ПБП «МТС»; при цьому суди встановили, що доказів того, що товар, поставлений за вказаним ланцюгом, тотожній товару, переданого ТОВ «Інтехліс» позивачеві, матеріали справи не містять.

По епізоду, пов'язаному з формуванням позивачем даних податкового обліку за операціями з придбання у ПП «Екоблоккрим» робіт з проведення рекультивації земель внесення добрив та орання, суди з'ясували, що фактичне виконання цих операцій підтверджується договором підряду, актами здачі-прийняття робіт, податковими накладними.

Установлені податковою перевіркою факти відсутності у ПП «Екоблоккрим» персоналу, основних фондів та транспортних засобів, необхідних для виконання підрядних робіт у задекларованих обсягах, самі по собі, за відсутності інших доказів недобросовісності позивача як платника податків, не є свідченням неможливості виконання цим постачальником поставок в адресу позивача.

Адже у комерційній діяльності виконання поставок товарів, робіт, послуг не завжди вимагає наявності власних основних та транспортних засобів, значної кількості персоналу; звичаями ділового обороту встановлені й інші можливості залучення матеріальних ресурсів без реєстрації в уповноважених органах (як-от - на умовах оренди, найму за цивільними договорами тощо).

З урахуванням викладеного суди попередніх інстанцій цілком об'єктивно зазначили про відсутність підстав для визнання необґрунтованою податкової вигоди, отриманої Товариством за наслідками виконання спірних операцій, та правомірно визнали протиправними оспорювані податкові повідомлення-рішення.

З огляду на відповідність висновків судів по суті спору вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам даного спору, правильність ухвалених у справі судових актів, підстави для скасування оскаржуваних постанови та ухвали судів першої і апеляційної інстанцій та задоволення касаційних вимог відсутні.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

2. Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.03.2013 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2013 у справі №814/319/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку статей 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова
Н.Г. Пилипчук