Справа № 802/458/14-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 р. м. Вінниця

Справа № 802/458/14-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Слишинської Н.С.,

представника позивача: Бондар О.І.,

представників відповідача: Ладуби А.Ю., Басенка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 до Державної фінансової інспекції у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та скасування вимоги,

в с т а н о в и в :

В лютому 2014 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернулась військова частина НОМЕР_1 ( далі ВЧ НОМЕР_1 , позивач ) з адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції у Вінницькій області ( далі ДФІ у Вінницькій області, відповідач ) про визнання дій неправомірними та скасування вимоги.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що за результатами проведеної ревізії фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.07.2011 року по 01.09.2013 року відповідачем складено акт №08-07/23 від 12.12.2013 року та сформовано лист - вимогу №02-08-28-14/335 від 17.01.2014 року, де визначено ряд виявлених порушень зі сторони позивача. Позивач не погоджується з частиною порушень, зазначених в листі - вимозі, а саме: в пунктах 1, 2, 3, 4, 5, 6. Вказані пункти листа - вимоги позивач вважає необґрунтованими та протиправними, а тому просить їх скасувати.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 06.03.2014 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу на вищезазначену постанову.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22.05.2014 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 06.03.2014 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову про визнання неправомірними та скасування п. 2, 3, 4, 5, 6 вимоги Державної фінансової інспекції у Вінницькій області від 17.01.2014 року №02-08-28-14/335. В цій частині прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Державної фінансової інспекції у Вінницькій області щодо складання п. 2, 3, 4, 5, 6 вимоги від 17.01.2014 року №02-08-28-14/335. Скасовано п. 2, 3, 4, 5, 6 вимоги Державної фінансової інспекції у Вінницькій області від 17.01.2014 року №02-08-28-14/335 щодо усунення порушень. В іншій частині постанову залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27.11.2014 року постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 22.05.2014 року та постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 06.03.2014 року стосовно пунктів 2, 3, 4, 5, 6 вимоги Державної фінансової інспекції у Вінницькій області від 17.01.2014 року №02-08-28-14/335 скасовано. В цій частині вимог справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи судові рішення першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції, зокрема, вказав, що при прийнятті вищезазначених рішень судам необхідно було дослідити наявність надпланових обсягів власних надходжень ВЧ НОМЕР_1 , перевірити наявність у кошторисі ВЧ НОМЕР_1 витрат на придбання будівельних матеріалів, а у разі підтвердження перелічених обставин - дослідити правильність перерозподілу обсягів узятих бюджетних зобов`язань із загального до спеціального фонду, а також витребувати щорічні кошториси ВЧ НОМЕР_1 , які можуть підтвердити, або спростувати наведені доводи позивача, щодо зазначення у відповідних кошторисах витрат на харчування військової комендатури ВЧ НОМЕР_2 . Окремому дослідженню підлягають обставини щодо правильності обраного Інспекцією способу усунення порушення, про яке йдеться у пункті 4 оскаржуваної вимоги.

Також, колегія суддів в ухвалі від 27.11.2014 року звертає увагу, що при повторному розгляді справи, надаючи оцінку законності пункту 6 оскаржуваної вимоги, судам необхідно врахувати правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 20 травня 2014 року № 21-93а14, в якій ВСУ дійшов висновку про наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов`язкова до виконання, лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Ухвалою від 11 грудня 2014 року справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та пояснення надані в судовому засіданні, просила адміністративний позов задовольнити, за виключенням п. 1 вимоги, оскільки попередні судові рішення щодо зазначеної вимоги залишені в силі.

Представники відповідача позовні вимоги не визнали, зазначивши, що позапланова ревізія окремих питань фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.07.2011 року по 01.09.2013 року проводилась відповідно та на підставі норм чинного законодавства, результати якої викладено в акті ревізії, який відповідає вимогам чинного законодавства України. Також додатково зазначили, що за наслідком проведеної ревізії винесено вимогу, в якій визначені порушення фінансової дисципліни, допущені позивачем, які підлягають усуненню.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання п.1.1.6.3 Плану контрольно-ревізійної роботи ДФІ у Вінницькій області на ІІІ квартал 2013 року та на підставі направлень, виданих начальником ДФІ у Вінницькій області №1036, №1037 від 23.09.2013 року та №1054, №1055 від 25.09.2013 року, працівниками ДФІ у Вінницькій області проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 за період з 01.07.2011 року по 01.09.2013 року.

В ході ревізії виявлено ряд порушень та недоліків, викладених в акті ревізії № 08-07/23 від 12.12.2013 року (т.1 а.с.40 - 115).

Не погоджуючись з висновками акту ревізії військовою частиною НОМЕР_1 надано до ДФІ у Вінницькій області заперечення за №1328 від 20.12.2013 року на акт ревізії № 08-07/23 від 12.12.2013 року (т.1 а.с.240 - 249).

Розглянувши заперечення військової частини НОМЕР_1 на акт ревізії, ДФІ у Вінницькій області надіслано висновки на заперечення від 15.01.2014 року, згідно яких, висновки, що викладені в акті ревізії №08-07/23 від 12.12.2013 року, відповідають нормам чинного законодавства та встановленим обставинам (т.1 а.с. 250, т. 2 а.с. 1 - 19).

Визначаючись щодо заявлених вимог суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні врегульовані Законом України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" (надалі - Закон).

Відповідно до статті 2 цього Закону головним завданням органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Статтею 4 Закону передбачено, що інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

У відповідності до пункту 7 частини 1 статті 10 Закону органу державного фінансового контролю надається право: пред`являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів.

Вирішуючи справу по суті спору суд також керується вимогами ч. 5 ст. 227 КАС України, відповідно до якої висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Щодо п.1 вимоги №02-08-28-14/335 від 17.01.2014 року суд зауважує, що прийняті судові рішення в цій частині залишені в силі.

Щодо пункту 2 вимоги, а саме зобов`язання позивача відобразити по бухгалтерському обліку дебіторську заборгованість за військовою частиною 2269 К в сумі 787286,27 грн. за спожиті комунальні послуги і продукти харчування та забезпечити її погашення з подальшим перерахуванням коштів до загального фонду державного бюджету, судом встановлено наступне.

З даною вимогою позивач не погоджується і наголошує, що відповідно до п.п. 2.8, 2.9 Положення про військове господарство внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 19.05.1992 №72, передбачено, що у військових частинах, які знаходяться на забезпеченні інших військових частин, господарська діяльність організується відповідно до господарства, яке ведеться в підрозділах забезпечуючих частин. Норми та особливості забезпечення військових частин визначаються відповідними наказами, розпорядженнями, положеннями, посібниками і керівництвами МВС України та командуючого внутрішніми військами МВС України по відповідних службах. Відповідно до наказу КВВ МВС України від 22.12.2000 №621 передбачено, що 01.01.2001 року продовольче забезпечення військової частини 2269 К організувати на базі військової частини НОМЕР_1 . Крім того, щороку головним розпорядником коштів передбачалися кошти на харчування військової частини 2269 К, так як згідно розпорядження КВВ МВС України від 30.05.2003 року №3/24/1-2115 інженерно-технічний склад військової частини 2269 К переданий атестатами на продовольче забезпечення військової частини НОМЕР_1 з 05.06.2003 року.

Положеннями ст.1 Бюджетного кодексу України визначено, що останнім регулюються відносини, які виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу.

Одночасно п.30 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України визначено, що кошторис є основним плановим фінансовим документом бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень, розподіл бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Пунктом 1 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.02р. №228 (надалі постанова №228) передбачено, що кошторис бюджетної установи - основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Пунктом 20 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.02р. № 228, визначено, що під час визначення обсягів видатків бюджету та/або надання кредитів з бюджету розпорядників нижчого рівня головні розпорядники повинні враховувати об`єктивну потребу в коштах кожної установи, виходячи з її основних виробничих показників і контингентів, які встановлюються для установ (кількість класів, учнів у школах, ліжок у лікарнях, дітей у дошкільних закладах тощо), обсягу виконуваної роботи, штатної чисельності, необхідності погашення дебіторської і кредиторської заборгованості та реалізації окремих програм і намічених заходів щодо скорочення витрат у плановому періоді.

Суд зауважує, що обов`язок по виконанню даного пункту Постанови виникає лише у головного розпорядника бюджетних коштів, тобто МВС України, тоді як військова частина НОМЕР_1 являється лише розпорядником III ступеня.

Як встановлено судом, військові частини НОМЕР_1 та 2269 К являються структурними підрозділами Міністерства внутрішніх справ, безпосереднє управління якими здійснює командувач цими військами (ст.6 Закону України Про внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України), та в своїй діяльності керуються Конституцією, законами України, постановами Верховної Ради, Кабінету Міністрів України, а також нормативно - правовими актами, що стосуються діяльності внутрішніх військ МВС України. Отже, враховуючи специфіку військової частини НОМЕР_1 , виконання наказів та розпоряджень безпосередньо командувача внутрішніми військами МВС України є обов`язковим для підлеглих, про що визначено у статутах Збройних Сил України, які поширені на внутрішні війська МВС України.

Суд приймає до уваги, що Міністерство внутрішніх справ України, відповідно до ст.22 Бюджетного кодексу України, є головним розпорядником бюджетних коштів, що фінансуються з державного бюджету України, та має право: використовувати бюджетні кошти на утримання апарату тієї установи, які вони очолюють, на централізовані заходи, а також розподіляти надані їм бюджетні кошти між нижчими розпорядниками асигнувань. Ним же затверджується кошторис окремо на кожну вищевказану військову частину, згідно з п.20 Порядку, враховуючи при цьому об`єктивну потребу кожної установи та здійснюється перерозподіл кошторисних призначень протягом року між ними.

Так згідно п.1.2 наказу КВВ МВС України від 22.12.2000 №621 Про організацію службово-бойової діяльності змішаної авіаційної ескадрильї (м. Київ) і військової комендатури аеродромного обслуговування та забезпечення польотів (смт. Калинівка, Вінницької області) військової частини 2269 К зобов`язано начальників управлінь Північного та Західного територіальних КВВ МВС України організувати до 01 січня 2001 року фінансове, речове, продовольче забезпечення особового складу в/ч 2269 К у військових частинах 3027 та 3028.

Пунктом 6 наказу встановлено, що з 1 січня 2001 року медичне забезпечення військової комендатури аеродромного обслуговування та забезпечення польотів ВЧ НОМЕР_2 покладено на ВЧ НОМЕР_1 .

Таким чином, аналізуючи вищенаведені пункти наказу від 22.12.2000 року №621, суд приходить до висновку, що кінцевою дату строку, за який необхідно організувати подальше забезпечення ВЧ НОМЕР_2 , визначено 01 січня 2001 року.

Крім того, п. 4 наказу КВВ МВС України від 22.12.2000 №621 визначено, що будівлі і споруди залишаються на балансовому та комунальному обслуговуванні військової частини НОМЕР_1 .

З пояснень представника позивача вбачається, що головним розпорядником коштів (Головним управлінням ВВ МВС України) у кошторисі в/ч НОМЕР_1 щороку передбачались витрати на харчування військової комендатури в/ч НОМЕР_2 .

На підтвердження вищезазначеного твердження представником позивача в судовому засіданні був наданий для дослідження та приєднання до матеріалів справи витяг з наказу від 26.12.2012 року №626 "Про організацію харчування інженерно-технічного складу в/ч 2269"К" в їдальні в/ч 3028", пунктом 1 якого приписано з 25.06.2003 року, згідно розпорядження КВВ МВС України від 30.05.2003 року №3/24/1-2115, організувати харчування інженерно-технічного складу частини 2269 "К" в солдатській їдальні за загальновійськовою нормою харчування №1 під час служби (крім вихідних, святкових днів та часу перебування у відпустці) ( том 2 а.с. 148 ). Як пояснила представник позивача, аналогічні накази за 2010 та 2011 роки на теперішній час відсутні у позивача, оскільки здані до Центрального архіву, про що свідчать відповідні матеріали.

Крім того, на підтвердження вищезазначених обставин та зважаючи на вказівки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 27 листопада 2014 року, щодо необхідності дослідження кошторисів в/ч 3028, позивачем були надані та досліджені в судовому засіданні за участю сторін кошториси в/ч 3028 за 2011 та 2012 роки (т. 2 а.с. 150-151, 157-158).

Так, згідно кошторису в/ч 3028 на 2011 рік загальна сума видатків склала 21854473,00 грн., в тому числі: кошти загального фонду державного бюджету - 21355673,00 грн., кошти спеціального фонду державного бюджету - 498800,00 грн. Видатки спрямовані Головним управлінням ВВ МВС України, як головним розпорядником коштів, на продукти харчування ( за кодом економічної класифікації видатків 1133) становлять 541781,00 грн. та перераховуються з коштів загального фонду державного бюджету.

Загальна сума видатків зазначена у кошторисі в/ч 3028 на 2012 рік склала 22296556,00 грн., в тому числі: кошти загального фонду державного бюджету - 21813256,00 грн., кошти спеціального фонду державного бюджету - 483300,00 грн. Видатки спрямовані Головним управлінням ВВ МВС України, як головним розпорядником коштів, на продукти харчування ( за кодом економічної класифікації видатків 1133 ) становлять 395056,00 грн. та перераховуються з коштів загального фонду державного бюджету.

Також, вищезазначені суми видатків підтверджуються наданими представником позивача в судовому засіданні та долученими судом до матеріалів справи накопичувальними відомостями з витрачення продуктів харчування за 2011, 2012 та 2013 роки (том 2 а.с. ).

Крім того, суд зауважує, що факт врахування ( закладення ) у кошторисах в/ч 3028 на 2011 та 2012 роки видатків на харчування військової комендатури в/ч НОМЕР_2 не заперечувався і представниками відповідача в судовому засіданні, проте, на думку останніх, визначення такого обсягу видатків було неправомірним.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем безпідставно зроблено висновок про нанесення в/ч 3028 збитків в сумі 274,77 тис. грн. та в сумі 512,51 тис. грн., а тому позовні вимоги в частині скасування п.2 вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо пункту 3 оскаржуваної вимоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3 вимоги Держфінінспекція вимагала забезпечити перерахування до загального фонду державного бюджету 614031,20 грн., за рахунок доходів спеціального фонду, отриманих понад суми, що покривають видатки на надання платних послуг та проводити покриття витрат, пов`язаних з наданням послуг по забезпеченню безпеки суб`єктами господарювання, в тому числі утримання військовослужбовців, виключно за рахунок спеціального фонду.

Однак, позивач з даною вимогою не погоджується, посилаючись на положення Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України, якою, зокрема, передбачено, що господарська діяльність у Збройних Силах України здійснюється з метою одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності. Також позивач зазначає, що видатки на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, які задіяні до виконання договорів щодо надання послуг по забезпеченню безпеки, за спеціальним фондом не проводилися, у зв`язку з тим, що дані військовослужбовці знаходяться на штатних посадах у військовій частині і виплата їм грошового забезпечення передбачена за загальним фондом та профінансована в повному обсязі, а інші потреби для функціонування військової частини, які не забезпечені або лише частково забезпечені коштами загального фонду, проводяться за рахунок коштів спеціального фонду від надання платних послуг. Крім виконання договорів про надання послуг по забезпеченню безпеки військовослужбовці виконують також і інші службові обов`язки. Оскільки табелювання (погодинний облік) військової служби не передбачено нормативними документами, проводити нарахування грошового забезпечення військовослужбовців частково по загальному, а частково по спеціальному фонду неможливо.

З вищенаведеними твердженнями позивача суд погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до статті 13 Бюджетного кодексу України бюджет може складатися із загального та спеціального фондів. Складовою частиною спеціального фонду бюджету є доходи бюджету (включаючи власні надходження бюджетних установ), які мають цільове спрямування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2000 року № 1171 затверджений перелік видів господарської діяльності, здійснення якої дозволяється військовим частинам Збройних Сил. Серед інших видів цим переліком передбачена діяльність з охорони громадського порядку та безпеки.

Спір у цій частині вимог зводиться до визначення джерела коштів, з яких здійснюється виплата грошового забезпечення та покриття витрат на транспортування військовослужбовців залучених до надання платних послуг з охорони громадського порядку.

Частиною 4 статті 13 Бюджетного кодексу передбачено, що власні надходження бюджетних установ використовуються (з урахуванням частини дев`ятої статті 51 Кодексу) на: покриття витрат, пов`язаних з організацією та наданням послуг, що надаються бюджетними установами згідно з їх основною діяльністю (за рахунок надходжень підгрупи 1 першої групи).

Також, пунктом 23 постанови №228 визначено, що видатки спеціального фонду кошторису за рахунок власних надходжень плануються у такій послідовності: за встановленими напрямами використання, на погашення заборгованості установи з бюджетних зобов`язань за спеціальним та загальним фондом кошторису та на проведення заходів, пов`язаних з виконанням основних функцій, які не забезпечені (або частково забезпечені) видатками загального фонду. При цьому, розпорядник бюджетних коштів здійснює коригування обсягів узятих бюджетних зобов`язань за загальним фондом кошторису для проведення видатків з цих зобов`язань із спеціального фонду кошторису відповідно до бюджетного законодавства.

Крім того, абз.2 ст.4 Закону України Про оплату праці визначено, що джерелом коштів на оплату праці для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Відповідно до ст.8 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України кошти, одержані від здійснення військовими частинами господарської діяльності, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на національну оборону відповідно до кошторису Міністерства оборони України.

Відповідно до положень ст.13 Закону України Про внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України Держава забезпечує соціальні і правові гарантії військовослужбовцям внутрішніх військ і членам їх сімей відповідно до Законів України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Зі змісту акта ревізії вбачається, що Інспекція встановила факт покриття відповідних витрат за рахунок загального фонду бюджету. Оскільки, на думку останньої, таке покриття має здійснюватись за рахунок спеціального фонду, відповідач дійшов висновку про необхідність перерахування до загального фонду бюджету 614031,20 грн.

Оскільки, як зазначено в ухвалі ВАСУ, акт ревізії не містить розрахунку наведеної суми, що унеможливлює перевірку правильності застосованої методики обчислення, судом були витребувані документи, з яких було б можливо встановити чи включено Інспекцією до цієї суми повний розмір грошового забезпечення військовослужбовців, чи вказана сума пропорційна кількості часу, який витратили військовослужбовці на надання послуг охорони.

На вимогу суду представниками відповідача були надані та досліджені в судовому засіданні розрахунок очікуваних доходів військової частини НОМЕР_1 на 2011 рік по спеціальному фонду від надання платних послуг по забезпеченню безпеки, згідно господарських договорів, укладених з ПП "Продкомпанія", Вінницьким медичним коледжом, КУП "Еко-Він", ЗАТ "Киїівстар Дж.Ес.Ем", а також за рахунок погашення існуючої станом на 01.01.2011 року дебіторської заборгованості за надані послуги ( том 2 а.с. 162 ), та довідки про нарахуване грошове забезпечення військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 , які були залучені для надання платних послуг по угодам з ТОВ "Магігранд", ПП "Продкомпанія", КУП "ЕкоВін", ВМК ім. Д.К. Заболотного, ВОКЛ ім. М.І.Пирогова, ПП "Промінь" (том 2 а.с. 170-191 ). Суд зауважує, що зазначені документи були предметом дослідження або складені в ході проведеної ревізії і є додатками до акта ревізії.

Проаналізувавши надані документи та інші матеріали справи, судом встановлено, що до суми 614031,20 грн. відповідачем не включено повний розмір грошового забезпечення військовослужбовців, а вказана сума визначена пропорційно кількості часу, який витратили військовослужбовці на надання послуг охорони.

Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність та обгрунтованість пунку 3 вимоги Держфінінспекції, згідно якої остання зобовязувала в/ч НОМЕР_1 забезпечити перерахування до загального фонду державного бюджету коштів в сумі 614031,20 грн., за рахунок доходів спеціального фонду.

З приводу п.4 вимоги, а саме щодо ініціювання зменшення бюджетних асигнувань за КПКВ 1003020 Участь внутрішніх військ в охороні громадського порядку та боротьбі зі злочинністю, охоронна арештованих, засуджених та охорона особливо важливих об`єктів на суму 281368,8 грн., що були використанні на придбання будівельних матеріалів, а не спрямовані на покриття витрат, пов`язаних з організацією і наданням послуг, що надаються бюджетними установами згідно з їх основною діяльністю, що відповідно до ст.119 БК України кваліфікується як нецільове використання, суд зазначає наступне.

Кошти від виконання господарських договорів по забезпеченню безпеки, що регламентується Законом України Про господарську діяльність у Збройних Силах України, відносяться до власних надходжень спеціального фонду, обліковуються як надходження бюджетних установ від додаткової господарської діяльності та використовуються на господарські потреби і організацію додаткової діяльності бюджетної установи (ст.13 БК України). Зазначене узгоджується з розпорядженням КВВ МВС України від 14.02.2014 №Р-2, яке надійшло на адресу військової частини НОМЕР_1 17.02.2014 року.

Частиною першою статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що витрати спеціального фонду бюджету мають постійне бюджетне призначення, яке дає право провадити їх виключно в межах і за рахунок фактичних надходжень спеціального фонду бюджету (з дотриманням вимог частини другої статті 57 цього Кодексу), якщо цим Кодексом та/або законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) не встановлено інше.

Частиною дев`ятою статті 51 Бюджетного кодексу України встановлено, що якщо обсяги власних надходжень бюджетних установ перевищують відповідні витрати, затверджені законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), розпорядник бюджетних коштів передбачає спрямування таких надпланових обсягів у першу чергу на погашення заборгованості з оплати праці, нарахувань на заробітну плату, стипендій, комунальних послуг та енергоносіїв.

Якщо такої заборгованості немає, розпорядник бюджетних коштів спрямовує 50 відсотків коштів на заходи, що здійснюються за рахунок відповідних надходжень, і 50 відсотків коштів - на заходи, необхідні для виконання основних функцій, але не забезпечені коштами загального фонду бюджету за відповідною бюджетною програмою.

У такому разі розпорядник бюджетних коштів здійснює перерозподіл обсягів узятих бюджетних зобов`язань за загальним фондом бюджету для проведення видатків за цими зобов`язаннями із спеціального фонду бюджету.

Відповідно до пункту 6 частини п`ятої статті 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів розробляє та затверджує паспорти бюджетних програм і складає звіти про їх виконання, здійснює аналіз показників виконання бюджетних програм (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі).

З досліджених в судовому засіданні кошторисів в/ч 3028 на 2011, 2012 роки судом встановлено, що кошти за КЕКВ 2120, 2130, 2140 ( капітальне будівництво (придбання), капітальний ремонт, реконструкція та реставрація ) в/ч НОМЕР_1 не виділялись, що свідчить про не забезпечення позивача коштами загального фонду бюджету за відповідною бюджетною програмою ( зокрема, щодо придбання будівельних матеріалів ).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач правомірно спрямував кошти, отримані від виконання в/ч 3028 господарських договорів по забезпеченню безпеки, на придбання будівельних матеріалів.

Крім того, суд зауважує, що спосіб усунення порушень, викладений відповідачем у вимозі, є необґрунтованим, оскільки посилаючись на незаконність використання позивачем коштів спеціального фонду, відповідач вимагає ініціювати зменшення бюджетних асигнувань по загальному фонду за іншим КПКВ - 1003020 Участь внутрішніх військ в охороні громадського порядку та боротьбі зі злочинністю, охоронна арештованих, засуджених та охорона особливо важливих об`єктів.

Таким чином, суд вважає вимоги відповідача, викладені в пункті 4 вимоги, необґрунтованими.

Щодо п. 5 вказаної вимоги, а саме ініціювання перед Головним управлінням Внутрішніх військ МВС України (далі - ГУВВ) питання про повернення коштів спеціального фонду в сумі 166075,31 грн., які перераховувалися у вигляді 15% від суми надходжень коштів від господарської діяльності на рахунок ГУВВ, тобто проводилося спрямування коштів спеціального фонду кошторису бюджетної установи вищестоящій організації, суд зауважує наступне.

Відповідно до ст.8 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України передбачено, що порядок обліку коштів, одержаних від господарської діяльності у Збройних Силах України, визначається Міністерством фінансів України та Міністерством оборони України.

Так, відповідно до п.10.5 наказу Міністерства фінансів України від 24.12.2012 року №1407 "Про затвердження Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами" обсяги власних надходжень, які перевищують відповідні витрати, за умови забезпечення ресурсами заходів з виконання основних функцій бюджетних установ розпорядники бюджетних коштів перераховують вищим та підвідомчим установам і організаціям у разі, якщо їм такі повноваження надано відповідними нормативно-правовими актами. Розпорядники бюджетних коштів відповідальні за прийняте рішення.

Наказом Командуючого ВВ МВС України від 14 березня 2011 року № 115 затверджено Інструкцію про порядок укладення та погодження договорів, обліку та використання коштів, отриманих від господарської діяльності військових частин.

Згідно з пунктом 8.4 цієї Інструкції, з метою проведення централізованих видатків для забезпечення життєдіяльності військ, військові частини на наступний день після отримання витягу з органу Держказначейства про надходження коштів за надані послуги перераховують Головному управлінню ВВ МВС України 15 відсотків від загальної суми надходжень.

Суд зауважує, що зазначене не суперечить вимогам ст.13 Бюджетного кодексу України та Постанови №228.

Отже, беручи до уваги специфіку військ, для підтримання постійної бойової готовності ГУ ВВ МВС України здійснює централізовану закупівлю матеріальних цінностей для подальшого перерозподілу їх між з`єднаннями та частинами в межах територіального командування.

Перерахування таких коштів здійснюється з рахунків для зарахування до спеціального фонду власних надходжень бюджетних установ лише в межах однієї програми та однієї групи власних надходжень.

Розпорядниками бюджетних коштів, які перераховують кошти, отримані в поточному році, такі операції відображаються як зменшення доходів, а тими, які отримують, - відповідно як надходження доходів.

У разі перерахування коштів, що обліковувались як залишки власних надходжень на початок року, зазначені операції відображаються як зменшення та збільшення залишків.

Тому операції по перерахуванню військовими частинами коштів до ГУ ВВ в цілому по внутрішнім військам не призводить до завищення (заниження) доходів у межах однієї бюджетної програми.

Дане відрахування передбачає акумулювання коштів з метою направлення на виконання першочергових заходів в межах всіх підпорядкованих підрозділів ВВ МВС України.

Згідно ст.22 БК України головний розпорядник бюджетних коштів має право на призначення, затвердження та перерозподіл асигнувань між розпорядниками нижчого рівня.

Крім того, як встановлено судом, військова частина НОМЕР_1 неодноразово отримувала кошти від ГУ ВВ з даного перерозподілу для покриття витрат на відрядження, термінового ремонту даху казарми та інші невідкладні цілі.

Виходячи з викладеного, суд вважає вимогу, викладену в п.5, безпідставною.

Стосовно п. 6 вимоги, а саме проведення претензійно-позовної роботи щодо відшкодування коштів за наданні послуги з охорони в сумі 112600,08 грн. та забезпечення їх надходження від КУП ЕкоВін, суд зазначає наступне.

Згідно з Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011, зазначена інспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення про Держфінінспекцію).

Відповідно до пункту 6 Положення про Держфінінспекцію, держфінінспекція для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням установлено, що у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, Держфінінспекція має право звернутися до суду в інтересах держави.

Відповідно до пункту 7 статті 10 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право пред`являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов`язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Таким чином, зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряється судом, який розглядає такий позов, а не шляхом звернення до суду підконтрольної установи з позовом про скасування вимоги.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 травня 2014 року № 21-93а14, яка, відповідно до ст.244-2 КАС України, є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, а також усіх судів України, які застосовують у своїй практиці витлумачену Верховним Судом України норму права.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про скасування пункту 6 вимоги ДФІ у Вінницькій області задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС України), а суд, відповідно до ст. 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень, суд приходить до висновку, що заявлений адміністративний позов підлягає задоволенню частково, відповідно до вищенаведених мотивів.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується частиною 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державної фінансової інспекції у Вінницькій області щодо визначення фінансових порушень з боку військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання їх усунути, які викладені в пунктах 2, 4, 5 листа - вимоги від 17.01.2014 № 02-08-28-14/335.

Скасувати п. 2, 4, 5 листа - вимоги Державної фінансової інспекції у Вінницькій області № 00-08-28-14/335 від 17.01.2014 року щодо усунення порушень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) понесені судові витрати ( судовий збір ) в сумі 36,54 грн.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна