Справа № 815/964/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/964/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

суддів - Вовченко О.А., Стефанова С.О.,

за участю секретаря - Грабової Я.О.,

перекладача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 19.12.2014 р. № 751-14, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в 2012 р. він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Згідно повідомлення від 06.01.2015 р. № 119 позивачу відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, на підстав пп.1 та пп.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон). Позивач зазначив, що є громадянином Ємену, проте не може та не бажає користуватися захистом своєї країни у зв'язку з політичними переконаннями. До втечі з Ємену позивач проживав в м. Лахідж та брав активну участь в опозиційних рухав в 2010-2011 рр., коли в країні відбувались кровопролитні демонстрації. Неефективне керівництво перетворило Ємен в одну з найбідніших країн Сходу. Народ виступав за зміну влади та демократичні цінності. Позивач активно брав участь в акціях протесту, за що його двічі було заарештовано. Під арештом позивач зазнав катувань та нелюдського поводження. Позивач з друзями організували випуск опозиційного журналу «Ашаг», кореспондентом якого позивач залишається й досі. На теперішній час позивач не може повернутися до Ємену, оскільки там тривають акції протесту, через що зберігається загроза його життю, тобто існує ситуація загальнопоширеного насильства. Зважаючи на викладені обставини, позивач звернувся до влади України за захистом.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, в задоволенні позову просила відмовити, зважаючи на правомірність оскаржуваного рішення при необґрунтованій заяві позивача щодо надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Ємену, за віросповіданням - мусульманин-суніт, одружений на громадянці України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з якою має дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 Має вищу освіту, яку здобув в Україні. В Ємені позивач навчався в школі «Неджі» протягом 1995-2006 рр. У 2004 р. вступив на підготовчий факультет Одеського національного політехнічного університету, де провчився 1 рік. В періоді 2005-2010 рр. навчався в Одеському національному політехнічному університеті на хімічному факультеті, а в 2011-2012 рр. в фармацевтичній академії Харкова.

В Україну позивач потрапив легально в 2004 р. на підставі національного паспорту та студентської візи. В 2009 р. позивач повернувся до Ємену, але 20.11.2011 р. знову виїхав в Україну легально (на підставі національного паспорту та візи типу «Д»). В м. Одесі позивач працює на оптовому ринку.

19 жовтня 2012 р. ОСОБА_2 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 19.12.2014 р. № 751-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_2 (ODS12/415), в основу оскаржуваного рішення покладений висновок від 24.11.2014 року «Про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв'язку з наступним.

Зі змісту покладеного в основу спірного рішення висновку вбачається, що співробітник міграційної служби вважав, що у позивача немає ознак особи, що може вважатися біженцем через відсутність побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, заявник не може довести існування загрози життю, безпеці чи свободі, передбачених п.13 ст.1 Закону, для надання додаткової форми захисту. У зв'язку із цим та через відсутність умов, передбачених абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», співробітник міграційної служби дійшов висновку про доцільність відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Судом встановлено, що позивач мешкав у Ємені до 2004 р., після чого приїхав в Україну на навчання, яке інтервалами (2004 р., 2005-2010 рр., 2011-2012 рр.) тривало до 2012 р. В Україні позивач одружився із громадянкою України та влаштував побут.

В основу заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2 поклав наступні обставини. Так, після закінчення навчання в Україні в 2009 р. він повернувся у Ємен, де прямо в аеропорту його затримали представники служби безпеки Ємену та відправили до тюрми. Підставою для цього було членство у партії «Єль-Хирак Єль-Жанубі Лельінфісал», яка в 2007 р. розпочала революцію. Позивач пробув у в'язниці в м. Сана 2 місяці, де його допитували щодо діяльності, складу, фінансування політичної партії. Після цього позивач повернувся до м. Лехадж, де його протягом трьох років постійно забирали та допитували (всього 6 разів). При цьому позивач продовжував брати участь у мітингах, за що його карали. Згодом позивач зрозумів, що залишатися в країні для нього небезпечно, бо арешти продовжуються, тому він скопив гроші та вилетів в Україну.

Отже причиною неможливості повернутися в Ємен позивач зазначив особисту небезпеку через переслідування з боку служби безпеки Ємену за активну громадянську та політичну діяльність.

Оцінюючи обставини в'їзду позивача до України, відповідач надав перевагу тому, що ОСОБА_2 звернувся за захистом в Україні після закінчення терміну студентської візи, тобто після виникнення необхідності легалізувати своє перебування на території України. При цьому відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_2 ніколи не займався політичною діяльністю, а покладені в основу його історії обставини не заслуговують на увагу, оскільки є надуманими та недостовірними.

Так, під час проведення протоколу співбесіди (08.11.2012 р.) іноземець вказав, що причиною виїзду з Ємену стало бажання отримати вищу освіту в Україні. В інтерв'ю 19.10.2012 р. заявник стверджував, що вступив на навчання у 2006 р., проте під час протоколу співбесіди 08.11.2012 р. заявник вказав, що навчання в Україні розпочав з 2004 р. В 2009 р. позивач повернувся до Ємену та відразу в аеропорту його заарештували представники служби безпеки Ємену, пояснюючи це тим, що він був членом об'єднання «Єль-Хирак Єль-Жанубі Лельінфісал», яке виступало за революцію в країні. Зі слів позивача, після виходу з в'язниці він продовжив свою діяльність.

20 листопада 2011 р. заявник востаннє покинув Ємен офіційно, на підставі національного паспорту та візи. Під час перетину кордону заявник не мав жодних проблем, як вказав сам під час протоколу від 08.11.2012 р., що викликає сумніви у переслідуванні з боку влади.

Суд також враховує, що позивач в адміністративному позові вказав зовсім інші обставини його переслідувань, зокрема через діяльність в опозиційному журналі «Ашаг». При цьому в обґрунтуванні позову ОСОБА_2 жодного разу не зазначає про свою діяльність в організації «Єль-Хирак Єль-Жанубі Лельінфісал». Крім того, позивач плутається в кількості своїх арештів: у позові він зазначає, що його двічі заарештовували, а в заяві до міграційного органу вказав про шість випадків арешту. Під час співбесіди позивач також пояснив співробітнику міграційної служби, що на території Ємену він ніякою діяльністю, окрім навчання, не займався.

Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було. Разом із тим, як під час співбесід в міграційній службі, так і в ході судового розгляду справи, позивач підтвердив, що особисто йому ніхто не погрожував.

Твердження позивача про наявність підстав для надання додаткового захисту, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Ємені. Надана ним інформація при викладені причин неможливості повернутися до Палестини є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заявах щодо небезпеки, яка йому загрожує в ДР Конго особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Вирішуючи справу, суд враховує, що позивач не володіє інформацією про повідомлені ним випадки переслідування, у зв'язку із чим суд погоджується із висновками міграційної служби щодо неправдоподібності покладених в основу заяви фактів. Суд не знаходить обґрунтованими твердження позивача про причини, які вимушують його шукати притулок, оскільки в судовому засіданні позивач пояснив, що після закінчення навчання в Україні він вирішив тут залишитися, оскільки його все влаштовує.

При цьому суд враховує, що покладена в основу заяви та позову історія є достатньо поширеною, що з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В свою чергу, відповідач згідно ч.2 ст.71 КАС України, довів правомірність прийнятих ним рішень та необґрунтованість позовних вимог.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірне рішення від 19.12.2014 р. № 751-14 прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 20 березня 2015 року.

Головуючий суддя І.В. Завальнюк

Суддя О.А. Вовченко

Суддя С.О. Стефанов