Справа № 2а-323/12/0370
Суддя: Пліш М.А.
Дата ухвалення: 2015-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року Справа № 9104/75927/12

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 12 березня 2012 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Нововолинської об'єднаної державної податкової інспекції про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Нововолинської об'єднаної державної податкової інспекції в якому просила скасувати рішення відповідача №987/17-03 від 30.01.2012 року про відмову у видачі свідоцтва платника єдиного податку та зобов'язати Нововолинську ОДПІ видати свідоцтва платника єдиного податку згідно поданої заяви про застосування спрощеної системи оподаткування.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 12 березня 2012 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції фізична особа-підприємець ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, вважає постанову незаконною.

В апеляційній скарзі зазначає, що відмовляючи їй у праві бути платником єдиного податку Нововолинська ОДПІ спирається на поняття «дорогоцінні метали», «дорогоцінне каміння», визначені у ст.1 Закону України «Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними». Таким чином, Нововолинська ОДПІ вважає, що обмеження на застосування спрощеної системи оподаткування можуть бути встановлені відповідно до виду продукції.

Проте, відповідно до п.п. 291.5.1 п. 291.5 ст. 291 Податкового Кодексу України не можуть бути платниками єдиного податку суб'єкти господарювання, які здійснюють видобуток, виробництво, реалізацію дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, у тому числі дорогоцінного каміння органогенного утворення. А отже, не вид продукції, а обраний суб'єктом господарювання вид господарської діяльності визначає право бути платником єдиного податку.

У ДСТУ 3375-96 «Вироби золотарські. Терміни та визначення» дано визначення ювелірних виробів: це вироби культурно-побутового призначення з коштовних металів, із застосуванням коштовних металів, вироби з не коштовних у разі застосування різних видів художньої обробки, наприклад скань, зернь, чернь, фініфть, цитування, карбування, кування, алмазне гранування; вироби із матеріалів, що імітують коштовні метали, за умови високохудожнього його в поєднанні з коштовними, напівкоштовними та кольоровими каменями чи штучного походження, перлинами, коралами, бурштином, перламутром, склом, кришталем, рогом, костю; високохудожні вироби з каменю, вдалину, рогу, кості.

Тобто, ювелірні вироби-це не обов'язково вироби з дорогоцінних металів або дорогоцінного каміння, але й біжутерія.

Відповідно Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі УКТ ЗЕД) ювелірні вироби (гр. 71 р. XIV) входять до таких товарних позицій: особисті прикраси і вироби особистого користування, призначені для носіння в кишенях, жіночих сумочках або на тілі (код 7113.УКТ ЗЕД); вироби майстрів золотих та срібних справ (код 7114 УКТ ЗЕД); вироби з перлів, дорогоцінного або напівдорогоцінного каміння (код 7116 УКТ ЗЕД).

При цьому хірургічні інструменти, годинники, зброя та інші предмети, перелічені в п. 3Приміток до товарної групи 71 УКТ ЗЕД, хоча формально й відповідають визначенню із ДСТУ 3375-96 (наприклад, якщо вони виготовлені з дорогоцінних металів), ювелірними виробами не вважаються.

Відповідно до пункту 298.3 статті 298 та пункту 299.11 ст. 299 ПК України, вид господарської діяльності згідно з КВЕД ДК 009:2005 безпосередньо зазначається у заяві та свідоцтві платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, тобто ПК України в питаннях визначення видів діяльності для права застосування спрощеної системи оподаткування спирається саме на КВЕД ДК 009:2005.

Відповідно до п. 4, 27 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» підлягають ліцензуванню: видобуток дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення, напівдорогоцінного каміння; збирання, первинна обробка відходів і брухту дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення, напівдорогоцінного каміння, які є складовими поняття виробництва дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» визначені поняття, які застосовуються у цьому законі: виробництво (виготовлення) - діяльність, пов'язана з випуском продукції, яка включає всі стадії технологічного процесу, а також реалізацію продукції власного виробництва; торгівля - будь-які операції, що здійснюються за договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на товари.

Тому апелянт вважає, що поняття «видобуток, виробництво, реалізація дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння» визначені у законах України «Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними» та «Про ліцензування певних видів господарської діяльності».

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обмеження державного регулювання господарської діяльності» (введений у дію з 16.11.2010 р.) виключено з переліку видів діяльності, що підлягають ліцензуванню виготовлення виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення, напівдорогоцінного каміння; торгівлю виробами з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення, напівдорогоцінного каміння. А отже, виробництво ювелірних виробів і торгівля ювелірними виробами не підлягають ліцензуванню на відміну від видобутку, виробництва і реалізації дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, при здійсненні яких суб'єкти господарювання не можуть бути платниками єдиного податку.

Таким чином, діяльність з виробництва ювелірних виробів, торгівлі ювелірними виробами не входить до визначених законами України понять видобутку, виробництва, реалізації дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, у тому числі дорогоцінного каміння органогенного утворення, щодо яких встановлені обмеження на застосування спрощеної системи оподаткування.

Визначення виробів з дорогоцінного металу, наведене в Інструкції про здійснення державного експертно-пробірного контролю за якістю ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, затвердженої наказом Мінфіну України від 20.10.1999 р. №244, не має підстав для використання при застосуванні норм ПК України, оскільки наказ Мінфіну не має статусу і сили закону. Крім того, зазначена Інструкція не може застосовуватися для визначення права суб'єктів господарювання бути платниками єдиного податку, оскільки за змістом стосується лише питань здійснення державного експертно-пробірного контролю за якістю ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, матеріалів, що містять дорогоцінні метали відповідності їх державним стандартам, а також відповідності вставок з дорогоцінного каміння (природного та штучного), дорогоцінного каміння органогенного утворення, напівдорогоцінного каміння (природного та штучного) найменуванню, ваговим та технічним характеристикам зазначеним на етикетці (бірці) виробу.

Крім того апелянт зазначає, що в постанові суду є деякі неточності при викладенні статей ПК України та норм Закону України «Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними», бо суд вказує, що суб'єкти господарювання які здійснюють видобуток, виробництво та реалізацію дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, у тому числі ювелірних виробів ( а стаття закону закінчується словами органогенного утворення), не можуть застосовувати спрощену систему оподаткування, також пунктами 28,29, пункту 291.5.8 статті 291 ПК України визначено, коли суб'єкти господарювання,які займаються діяльністю пов'язаною із ювелірними виробами мають право застосовувати спрощену систему. У ПК України зазначено п.291.5. Не можуть бути платниками єдиного податку: 291.5.8. суб'єкти господарювання, які на день подання заяви про реєстрацію платником єдиного податку мають податковий борг, крім безнадійного податкового боргу, що виник внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). 291.7. Для цілей цієї глави під побутовими послугами населенню, які надаються першою та другою групами платників єдиного податку, розуміються такі види послуг: 28) виготовлення ювелірних виробів за індивідуальним замовленням;29) послуги з ремонту ювелірних виробів.

На підставі викладеного просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Особи, що беруть участь у справі, в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступало, а тому колегія суддів, у відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю доповідача, вививши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 16.10.2000 року зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності виконавчим комітетом Нововолинської міської ради Волинської області, про що видано свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_1. 10.01.2012 року вона звернулась із заявою до Нововолинської ОДПІ про застосування спрощеної системи оподаткування з 01.01.2012 року з обраною ставкою єдиного податку 20 % до розміру мінімальної заробітної плати та за 2 групою платників єдиного податку. У заяві про застосування спрощеної системи оподаткування, позивачем зазначений обраний вид діяльності згідно КВЕД ДК 009:2005 52.48.2 «роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами». При цьому, зазначено обсяг доходу за попередній календарний рік в розмірі 222111 грн. та відсутність податкового боргу. Сума доходу в розмірі 222111 грн., підтверджується розрахунком доходу за попередній календарний рік, що передує року переходу на спрощену систему оподаткування від 10.01.2012 року. Листом Нововолинської ОДПІ №987/17-03 від 30.01.2012 року позивачу було відмовлено в застосуванні спрощеної системи оподаткування та реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 платником єдиного податку з 01.01.2012 року. Підставою відмови стало те, що абзацом четвертим підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України встановлено, що суб'єкти господарювання, які здійснюють видобуток, виробництво, реалізацію дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, у тому числі органогенного утворення, не можуть бути платниками єдиного податку, виходячи із понять Закону України «Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними» згідно якого продаж ювелірних виробів підпадає під норми ПК України, які забороняють суб'єктам господарювання працювати на спрощеній системі оподаткування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 5.3 ст.5 ПК України встановлено, що інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами. ПК України не визначено поняття «видобуток, виробництво, реалізація дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння».

Законом, який визначає правові основи і принципи державного регулювання видобутку, виробництва, використання, зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контролю за операціями з ними, є Закон України «Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними». Пунктом 1 статті 1 вказаного Закону встановлено, що дорогоцінні метали - це золото, срібло, платина і метали платинової групи (паладій, іридій, родій, осмій, рутеній) у будь-якому вигляді та стані (сировина, сплави, напівфабрикати, промислові продукти, хімічні сполуки, вироби, відходи, брухт тощо). Дорогоцінне каміння - це природні та штучні (синтетичні) мінерали у сировині, необробленому та обробленому вигляді (виробах). Поняття «вироби з дорогоцінного металу» визначено в Інструкції про здійснення державного експертно-пробірного контролю за якістю ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, затвердженій наказом Міністерства фінансів України від 20.10.99 № 244 та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 25.03.2004 року за № 369/8968 згідно якої виріб з дорогоцінного металу - це будь-який ювелірний (побутовий) виріб, виготовлений зі сплавів дорогоцінних металів (золота, срібла, платини, паладію), який використовується як прикраса або предмет побуту.

З огляду на це суд першої інстанції вважав, що ці визначення в повній мірі розкривають поняття «ювелірного виробу», і подальші відносини, які склалися між сторонами щодо переходу на спрощену систему оподаткування регламентуються нормами ПК України.

Відповідно абзацом четвертим підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України встановлено, що суб'єкти господарювання, які здійснюють видобуток, виробництво, реалізацію дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, у тому числі органогенного утворення, не можуть бути платниками єдиного податку. Тому на думку суду першої інстанції, виходячи із змісту понять «дорогоцінні метали» та «дорогоцінне каміння», визначених Законом України «Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними» та обмежень встановлених ПК України, щодо неможливості переходу на спрощену систему оподаткування осіб які займаються продажем дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння, та виду господарської діяльності яким займається позивач - роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами, цей вид діяльності підпадає під дію вказаної статті. Оскільки, стаття 291 ПК України не містить розмежувань по виду діяльності та немає посилки на Національний класифікатор України ДК 009:2005, затверджених наказом Держспоживстандарту України від 26 грудня 2005 року №375, то дана норма повинна застосовуватись до суб'єктів господарювання незалежно від того чи підпадають вони під дію Закону України «Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними» чи здійснюють торгівлю ювелірними виробами.

З огляду на це суд першої інстанції дійшов висновку, що суб'єкти господарювання, які здійснюють видобуток, виробництво та реалізацію дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, у тому числі ювелірних виробів, не можуть застосовувати спрощену систему оподаткування.

Проте колегія суддів з такими доводами суду першої інстанції не погоджується з наступних міркувань.

Як уже зазначалось вище правовідносини, які склалися між сторонами щодо переходу на спрощену систему оподаткування регламентуються нормами ПК України, а саме статтею 291 цього кодексу. Абзацом четвертим підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України (чинним на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що суб'єкти господарювання, які здійснюють видобуток, виробництво, реалізацію дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, у тому числі органогенного утворення, не можуть бути платниками єдиного податку. Зі змісту даної статті вбачається, що законодавцем чітко не розмежовується поняття діяльності з виробництва ювелірних виробів, торгівлі ювелірними виробами та видобутку, виробництва, реалізації дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, у тому числі дорогоцінного каміння органогенного утворення щодо яких встановлені обмеження на застосування спрощеної системи оподаткування.

У подальшому, законодавцем Законом № 4834-ІV від 24.05.2012 року конкретизовано положення абзацу четвертого підпункту 291.5.1 пункту 291.5 статті 291 ПК України, згідно до якого не можуть бути платниками єдиного податку суб'єкти господарювання, які здійснюють видобуток, виробництво, реалізацію дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, у тому числі органогенного утворення (крім виробництва, постачання, продажу (реалізації) ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).

Колегія суддів звертає увагу на те, що із даної правової норми вбачається, що діяльність з виробництва ювелірних виробів, торгівлі ювелірними виробами не входить до визначених законами України понять видобутку, виробництва, реалізації дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, у тому числі дорогоцінного каміння органогенного утворення щодо яких встановлені обмеження на застосування спрощеної системи оподаткування. Тому, обмеження на застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності поширюється тільки на суб'єктів господарювання, які здійснюють операції з дорогоцінними металами та дорогоцінним камінням як сировиною, а не з готовою продукцією споживчого призначення.

За таких обставин, суб'єкти господарювання, які здійснюють торгівлю ювелірними виробами мають право обирати і застосовувати спрощену систему оподаткування та відповідно бути платниками єдиного податку.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і належить до задоволення.

Враховуючи зазначене суд апеляційної інстанції вважає, що постанову суду першої інстанції слід скасувати, бо така прийнята з порушенням норм матеріального права, а позовні вимоги - задовольнити.

При цьому колегія суддів зазначає, що клопотання апелянта про залишення її позову без розгляду з підстав передбачених ст. 155 КАС України, оскільки вона отримала свідоцтво платника єдиного податку не може бути задоволене, оскільки таке може бути задоволене лише під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Керуючись ст. 160, ст. 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ст.205, ст.207, ст. 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 12 березня 2012 року у справі № 2а/0370/323/12 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Нововолинської об'єднаної державної податкової інспекції про відмову у видачі свідоцтва платника єдиного податку від 30.01.2012 року № 987/17-03.

Зобов'язати Нововолинську об'єднану державну податкову інспекцію видати фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 свідоцтво платника єдиного податку згідно поданої заяви про застосування спрощеної системи оподаткування.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин