Справа № 825/3854/14
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2015-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/3854/14 Головуючий у 1-й інстанції: Непочатих В.О. Суддя-доповідач: Кузьменко В. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменко В. В.,

суддів Василенка Я. М., Степанюка А. Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.12.2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України, про визнання неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.11.2014 № 617-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнання дій Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства; зобов'язання Державну міграційну службу України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.12.2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судове засідання учасники процесу не з'явились, повідомлені належним чином про час та місце апеляційного розгляду, що не перешкоджає вирішенню спірного питання відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Відповідно до ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що постанову суду слід залишити без змін з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача є правомірним та прийняте з урахуванням всіх обставин справи, що впливають на можливість надання позивачу статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, 01.03.2014 року нелегально прибув до України, де 28.04.2014 року звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що причинами виїзду з країни громадської належності є побоювання за своє життя у зв'язку з переслідуванням за роботу на компанію, яка співпрацює з американською армією та погрози вбивства.

Рішенням № 617-14 від 10.11.2014 Державна міграційна служба України відмовила позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 56).

21.11.2014 позивачу поштою було відправлено повідомлення від 20.11.2014 № 38 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вищезазначеним рішенням підтримано висновок Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 11.09.2014, яким встановлено відсутність обґрунтованих побоювань, які змусили позивача прибути та залишитись в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 10.11.2014 року №617-14 позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи колегія суддів виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.

Положеннями Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) передбачено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Зазначені вимоги у судочинстві кореспондуються з правилами доказування, визначеними ч. 1 ст. 71 КАС України, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

З досліджених судовою колегією матеріалів справи встановлено, що причиною залишення позивачем країни громадянської належності стали погрози з боку Талібан через його роботу водієм в компанії, яка возила продукти харчування для американських закладів швидкого харчування та мала контракт з американською армією, а тому в разі повернення позивач може стати жертвою переслідування або буде вбитий.

При проходженні співбесіди та анкетування особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту, позивач зазначив, що він не був членом жодної релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознаками не зазнавав.

Крім цього, в ході співбесіди, що зафіксовано в протоколі співбесіди від 27.06.2014 року ОСОБА_1 зазначив, що мав намір прямувати до Німеччини, де він планував навчатись та працювати.

З матеріалів справи вбачається, що перебуваючи в Україні з 01.03.2014 позивач звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тільки 28.04.2014 року та лише після затримання прикордонним нарядом «Група реагування» від відділу прикордонної служби «Ужгород» за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Словаччину поза межами пункту пропуску, що підтверджується постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.03.2014 у справі № 308/3461/14-а та ставить під сумнів реальність побоювань переслідування та намір позивача отримати в Україні статус біженця.

Тобто, позивачем не була доведена поважність причин неподання заяви про міжнародний захист відразу після прибуття.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що наведені твердження апелянта щодо існування загрози його життю на батьківщині не є обґрунтованими.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження позивача свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме заявнику буде спричинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Частиною 11 ст. 9 Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

В матеріалах справи міститься висновок від 11.09.2014 (а.с. 48-50), яким рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог статті 6 Закону.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону).

Частиною 13 ст. 10 Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення № 617-14 від 10.11.2014 отримано Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області 17.11.2014.

20.11.2014 Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області було сформовано повідомлення № 38 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому вказано причин відмови і роз'яснено порядок оскарження рішення, та наступного дня 21.11.2014 направлено поштовим зв'язком за місцем перебування позивача до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Тобто, відповідачем дотримано строк та вимоги щодо складання повідомлення визначені ч. 13 ст. 10 Закону.

За змістом ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегією суддів встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято рішення про відмову у визнанні біженцям або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, відповідач виконав передбачені законодавством вимоги для підтвердження правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, викладеного не спростовують, а тому колегією суддів відхиляються.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно відмови у задоволенні позовних вимог, через що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 8, 12, 41, 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7 колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.12.2014 року, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.12.2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я.М. Василенко

А. Г. Степанюк

Повний текст ухвали виготовлено 24.03.2015 року.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.