Справа № 826/2110/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 березня 2015 року № 826/2110/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів Гарника К.Ю., Катющенка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доНаціональної ради України з питань телебачення і радіомовлення
провизнання протиправним та скасування рішення №67 від 22 січня 2015 року,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до суду з позовом до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення (далі по тексту - відповідач, Національна рада) про визнання протиправним та скасування рішення №67 від 22 січня 2015 року «Про звіт представників Національної ради за 2014 рік».

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 22 січня 2015 року на черговому засіданні Національної ради відповідачем прийнято рішення, в якому, крім іншого, діяльність представника Національної ради у Луганській області ОСОБА_1 за 2014 рік визнана незадовільною. Посилаючись на перевищення відповідачем повноважень, порушення вимог Закону України «Про Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення» та Регламенту Національної ради, затвердженого рішенням Національної ради від 18 лютого 2009 року №281, позивач вважає оскаржуване рішення протиправним, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з тих підстав, що оскаржуваним рішенням жодних прав, свобод чи інтересів позивача не порушено.

З огляду на висловлену у даній справі позицію учасників процесу щодо розгляду даної справи в порядку письмового провадження, суд на підставі частини 6 статті 71 та частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу у порядку письмового провадження на основі наявних у справі доказів.

Оцінивши повідомлені позивачем обставини та ознайомившись із викладеними відповідачем доводами в обґрунтування наданих ним заперечень, розглянувши наявні у справі документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на нього, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд при вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення вимог позивачів виходить з наступного.

Основним нормативно-правовим актом, що врегульовує спірні правовідносини є Закон України «Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення» від 23.09.1997р. №538/97-ВР з наступними змінами та доповненнями у відповідній редакції (далі по тексту - Закон України від 23.09.1997р. №538/97-ВР).

Відповідно до преамбули Закону України від 23.09.1997р. №538/97-ВР він визначає правові засади діяльності Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення (далі - Національна рада) як конституційного, постійно діючого, колегіального, наглядового та регулюючого державного органу в галузі телерадіомовлення.

Статтею 1 названого Закону закріплено, що Національна рада є конституційним, постійно діючим колегіальним органом, метою діяльності якого є нагляд за дотриманням законів України у сфері телерадіомовлення, а також здійснення регуляторних повноважень, передбачених цими законами.

Для забезпечення виконання повноважень Національної ради в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі призначаються представники Національної ради.

У частині 2 статті 11 Закону України від 23.09.1997р. №538/97-ВР зазначено, що представник Національної ради призначається на посаду Національною радою на конкурсній основі строком на чотири роки. Умови конкурсу затверджуються рішенням Національної ради. Представник Національної ради є працівником апарату Національної ради і виконує службові функції відповідно до штатного розпису апарату Національної ради.

До обов'язків представника Національної ради частиною 7 названої статті віднесено:

- нагляд за дотриманням ліцензіатами умов ліцензії;

- нагляд за виконанням ліцензіатами ліцензійних умов та умов ліцензії;

- моніторинг телерадіопрограм;

- нагляд за дотриманням ліцензіатами визначеного законодавством порядку мовлення під час проведення виборчих кампаній та референдумів, інформування Центральної виборчої комісії, відповідних територіальних виборчих комісій, Національної ради про виявлені порушення;

- надсилати до Національної ради подання про факти порушень законодавства у галузі телерадіомовлення.

Крім того, Представник Національної ради зобов'язаний виконувати рішення Національної ради, розпорядження голови Національної ради, його заступників та керівника апарату Національної ради, а також надсилати ліцензіатам повідомлення про порушення ними законодавства та/або ліцензійних умов і умов ліцензії не пізніше 10 днів після їх виявлення.

Частиною 11 статті 11 Закону України від 23.09.1997р. №538/97-ВР також закріплено, що Представник Національної ради подає щорічний звіт про свою роботу до Національної ради та оприлюднює його на відповідній території.

На виконання наведеної правової норми, позивачем було подано звіт про свою роботу у 2014 році.

За результатами розгляду 22 січня 2015 року звітів представників та інформації управління представників Національна рада прийняла рішення №67 «Про звіти представників Національної ради за 2014 рік», яким частину звітів представників (за виключенням звіту позивача) взяла до відома, а діяльність представника Національної ради у Луганській області - позивача за 2014 рік визнала незадовільною.

Посилаючись на відсутність у відповідача повноважень на прийняття такого рішення, також його безпідставність та необґрунтованість, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

За загальними положеннями Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

З аналізу наведеної правової норми вбачається, що об'єктом захисту в адміністративному судочинстві є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Отже захист прав, свобод та інтересів осіб є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Таким чином, обов'язковими умовами для постановлення рішення про задоволення позову є наявність у позивача права звернення до суду, а також порушення прав, свобод або інтересів позивача, з метою захисту або відновлення яких подано адміністративний позов.

Однак, ані в адміністративному позові, ані під час розгляду справи позивачем не зазначено які саме його права, свободи або інтереси порушені оскаржуваним рішенням відповідача.

Посилання ОСОБА_1 на те, що згадане рішення у майбутньому може стати підставою для його звільнення суд до уваги не приймає, оскільки як зазначено вище, захист прав, свобод та інтересів є наступним, тобто їх порушення повинно мати місце на момент звернення до суду.

Крім того, аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що прийняття рішення за результатами оцінки роботи Представників та поданих ними звітів, віднесено до повноважень Національної ради, які в розумінні Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року (надалі - також «Рекомендація R (80)2») є дискреційними повноваженнями.

Відповідно до названих Рекомендацій суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Таким чином, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діє відповідно до покладених на нього функцій і завдань, у межах власної дискреції, що визначається завданнями та функціями, покладеними на даний орган.

За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження Національної ради щодо оцінки звітів та діяльності її представників.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, на підставі встановлених фактичних обставин справи, суті позовних вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку про те, що в даній адміністративній справі позивачем не доведено існування станом на момент розгляду справи факту порушення його законних прав та інтересів саме оскаржуваним рішенням Національної ради, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення про визнання протиправним та скасування рішення №67 від 22 січня 2015 року - відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська

Судді: К.Ю. Гарника

В.П. Катющенко