Справа № 826/20492/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 березня 2015 року № 826/20492/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., суддів Амельохіна В.В., Шулежко В.П., вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-Інвестиційна компанія "ПРІОР"
до1) Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві 2) Державної фіскальної служби України
провизнання незаконними дій та зобов'язання вчинити дії
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно-Інвестиційна компанія "ПРІОР" звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва до 1) Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві та 2) Державної фіскальної служби України з позовом, в якому просило: визнати незаконними дії відповідачів по встановленню порушень податкового законодавства позивачем згідно акту перевірки № 743/26-54-22-03-07/35590673 від 09.07.2014 р.; визнати незаконними акт перевірки від 09.07.2014 р. № 743/26-54-22-03-07/35590673 та податкові повідомлення-рішення №, №, № від 22.07.2014 р.; зобов'язати відповідачів їх відкликати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що висновки акту перевірки від 09.07.2014 р. № 743/26-54-22-03-07/35590673, про порушення позивачем вимог податкового законодавства, щодо недоведеності реальності виконання угод, укладених позивачем з ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" і ТОВ "АЛАТАР-ТЕХНО" не відповідають дійсності, оскільки, у позивача наявні документи, що підтверджують виконання зазначених угод, висновки акта перевірки є неправомірними.

Відповідач-1 проти позову заперечує у задоволенні позову просить відмовити з підстав, викладених у запереченнях.

Відповідач-2 позиції щодо позовних вимог суду не висловив, представник до суду для участі у судовому засіданні не з'явився.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з тим, що відсутні перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, а також зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд в судовому засіданні 24.02.2015 року дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Податковим повідомленням-рішенням Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 22.07.2014 р. № позивачу збільшено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 14 080,00 грн.

Податковим повідомленням-рішенням Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві № від 22.07.2014р. позивачу збільшено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 12 243,00 грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі 2 493,50 грн.

Податковим повідомленням-рішенням Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 22.07.2014р. № позивачу зменшено розмір від'ємного значення податкового зобов'язання з податку на додану вартість за червень 2011 р. у 160,00 грн.

Зазначені податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі висновків Акта перевірки від 09.07.2014 р. № 743/26-54-22-03-07/35590673 про результати документальної позапланової невиїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" і ТОВ "АЛАТАР-ТЕХНО" за період з 01.11.2010р. по 31.05.2014 р.

За результатами перевірки було встановлено порушення позивачем вимог: п.5.1 ст.5, пп.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" (в редакції чинній станом на час відображення господарських операцій) (станом на 01.01.2011 року втратив чинність), та п.138.2 ст.138 та 139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, занижено податок на прибуток, що підлягає сплаті до бюджету загалом у сумі 57 360,00 грн.;

пп. 7.2.3 та пп.7.2.6 п.7.2, пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України від 03.04.1997р. №168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції чинній станом на час відображення господарських операцій) із змінами та доповненнями, п.198.1, п.198.3 та п.198.6 ст.198 статті 198 Податкового кодексу України, занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету в загальній сумі 54 548,00 грн.;

п. 198.1, п.198.3 та п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від'ємне значення суми податку на додану вартість у розмірі 160,0 грн., в тому числі за червень 2011 у сумі 160,00 грн.

На підставі Наказу від 24.06.2014 р. № 1256, виданого ДПІ у Оболонському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок з окремих питань управління податкового аудиту ДПІ у Оболонському районі ГУ Міндоходів у м. Києві Бойком Олександром Миколайовичем було здійснено документальну позапланову невиїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно- інвестиційна компанія "ПРІОР" з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" і ТОВ "АЛАТАР-ТЕХНО" за період з 01.11.2010р. по 31.05.2014 р.

Так, перевіркою було встановлено, що ТОВ "Будівельно-інвестиційна компанія "ПРІОР" - позивач мав взаємовідносини з постачальниками: ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" у період з 01.11.2010 р. по 31.03.2011 р. і ТОВ "АЛАТАР-ТЕХНО" у період з 01.03.2011 р. по 30.11.2011р. Перелік договорів та первинних документів, оформлених між позивачем та ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" і ТОВ "АЛАТАР-ТЕХНО" наведено в акті перевірки від 09.07.2014 р. № 743/26-54-22-03-07/35590673, сторінки 13-18.

ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" перебуває на обліку в ДПІ в Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, стан 8 - до ЄДР внесено запис про відсутність за місцезнаходженням, свідоцтво платника ПДВ від 15.09.2005 р. анульовано 25.10.2012 р., остання податкова звітність з ПДВ подана за вересень 2012 без ознак фінансово-господарської діяльності, підприємством віднесено суми ПДВ до складу податкового кредиту.

ТОВ "АЛАТАР-ТЕХНО" перебуває на обліку в ДПІ в Деснянському районі ТУ ДФС у м. Києві, стан 7 - до ЄДР внесено запис про відсутність підтвердження відомостей, свідоцтво платника ПДВ від 15.09.2005р. анульовано 25.10.2012, остання податкова звітність з ПДВ з ознаками фінансово-господарської діяльності подана за серпень 2012 року.

ДПІ в Оболонському районі ТУ ДФС у м. Києві отримані від ГВПМ ДПІ в Голосіївському районі м. Києва ДПС листи від 16.04.2013 №1288/7/07-1/09 (вх. ДПІ №5185/7 від 18.04.2013) та від 16.04.2013 р. №1290/7/07-1/09 (вх. ДПІ №5192/7 від 18.04.2013 р.), якими повідомлено про те, що в ході проведення заходів, було задокументовано та припинено протиправну діяльність «конвертаційного центру» до складу якого входили в тому числі ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" і ТОВ "АЛАТАР-ТЕХНО" та в ході реалізації матеріалів в рамках кримінального провадження №0000014 було зібрано докази щодо «безтоварності» проведених операцій, невідповідність номенклатури придбаних та реалізованих товарів, вищевказаними підприємствами.

Враховуючи вищевикладене, в ході проведення перевірки не встановлено факту передачі товарів від підприємств - постачальників до ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" та ТОВ "АЛАТАР-ТЕХНО", а також в подальшому підприємствам - покупцям. Встановлено невідповідність придбаного товару реалізованому, що свідчить про відсутність реального здійснення господарських операцій по взаємовідносинам між ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" та ТОВ "АЛАТАР-ТЕХНО" з контрагентами-постачальниками і контрагентами-покупцями.

Таким чином, податковий орган дійшов висновку про безтовартість господарських операцій позивача під час їх документального оформлення з ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" та ТОВ "АЛАТАР-ТЕХНО".

Не погоджуючись з висновками акта перевірки позивач, просить суд визнати дії посадових осіб податкового органу щодо встановлення порушень податкового законодавства та складання Акта перевірки від 09.07.2014 р. № 743/26-54-22-03-07/35590673 незаконними, мотивуючи це тим, що висновки перевіряючих, спростовуються наявними у позивача первинними документами, які під час перевірки не враховано.

Суд бере до уваги, що висновки ДПІ щодо фіктивності діяльності контрагентів позивача, не знайшли свого підтвердження, оскільки належні та допустимі докази на підтвердження нікчемності правочинів, укладених між позивачем та ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" і ТОВ "АЛАТАР-ТЕХНО" відповідачами суду не надано. Відповідачами також не надано суду вироку суду щодо контрагентів позивача.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

На підтвердження правомірності віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість при здійсненні господарських операцій з ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" позивачем суду надано договір №203 від 03.02.2011 р.

Відповідно до п.1 умов даного договору позивач замовив у ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" виконати ремонтні роботи приміщення телестудії на 4-му поверсі в будівлі, розташованій за адресою: м. Київ, вул. В. Васильківська, 103.

Згідно п. 2.2, договору вартість робіт складає 59 364,96 грн., в т.ч. ПДВ у сумі 9 894,16 грн. відповідно до кошторису, позивач здійснює попередню оплату у сумі 28 699,38 грн., остаточний розрахунок за виконані роботи на підставі наданого виконавцем Акту приймання-передачі виконаних робіт, після його підписання (п. 2.3, п. 2.4).

П. 4.1 Договору визначено, що матеріально-технічне забезпечення за цим договором покладається на замовника - позивача. Матеріали та устаткування, що використовуються при виконанні робіт за цим договором повинні відповідати державним стандартам, будівельним нормам і правилам.

На підтвердження отримання зазначених робіт позивач надав суду податкові накладні видані ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" , зокрема, податкова накладна від 18.02.2011 р. № 35 на суму 28 699,00 грн., в т.ч. ПДВ у сумі 4 783,23 грн., від 09.03.2011 р. № 24 на суму 30 665,58 грн., в т.ч. ПДВ у сумі 5 110,93 грн.

Натомість, документального підтвердження, доказів того, що приміщення телестудії на 4-му поверсі в будівлі, розташованій за адресою: м. Київ, вул. В. Васильківська, 103 належить, або використовується позивачем при здійсненні господарської діяльності, суду не надано.

Крім того, позивачем не надано суду доказів на підтвердження реальності здійснення господарської операції, зокрема, що позивачем було забезпечено/передано ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" технічні засоби та будівельні матеріали, тощо на виконання п. 4.1 договору. Натомість, сам договір спростовує, що такі дії позивачем вчинялися, зокрема, не надано жодного акту з переліком матеріалів, що передавалися позивачем ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД".

Відповідно до п.7.2 Договору додатки, що є невід'ємною частиною договору: Додаток № 1 - Кошторис. Жодного іншого додатку чи то додаткової угоди до договору суду не надано.

В Акті приймання виконаних робіт з поточного ремонту в приміщенні телестудії за березень 2011 р. не зазначено посадових осіб, які приймали та відповідно передавали виконані роботи за договором.

Позивачем також не надано суду доказів того, що працівники від ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" з метою виконання робіт за договором взагалі заходили на територію телестудії в приміщення на 4-му поверсі в будівлі, розташованій за адресою: м. Київ, вул. В. Васильківська, 103, зокрема, не надано відміток у журналі пропуску осіб, оформлення перепусток, тощо.

Таким чином, позивачем не доведено, що договір №203 від 03.02.2011 р. укладений з ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" реально виконувався сторонами.

При цьому, доказів на підтвердження здійснення позивачем господарських операцій з ТОВ "АЛАТАР-ТЕХНО", та відповідно правомірності формування податкових зобов'язань у період з 01.03.2011р. по 30.11.2011 р., суду взагалі не надано.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п. п. 139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).

У п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби, та враховується при визначенні загальних податкових зобов'язань».

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно п.19 ст. 2 та ст.9 Бюджетного кодексу України доходи бюджету - усі податкові, неподаткові та інші надходження на безповоротній основі, справляння яких передбачено законодавством України (включаючи трансферти, дарунки, гранти); доходи бюджету класифікуються за такими розділами: податкові надходження, неподаткові надходження, доходи від операцій з капіталом, трансферти; податковими надходженнями визнаються передбачені податковими законами України загальнодержавні і місцеві податки, збори та інші обов'язкові платежі.

Законом України "Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Таким чином, враховуючи викладені законодавчі норми, для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум ПДВ, сплачених у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги), необхідні первинні документи (податкові накладні, видаткові накладні, акти здачі-прийняття товару тощо), оформлені відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні".

Закон України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон) поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (ст. 2).

Частиною 2 ст. 3 Закону визначено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку

Відповідно до ст. 1 Закону, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст. 9 Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 р. за № 168/704, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, первинні документи, які складені суб'єктами господарської діяльності на операції, що суперечать законодавчим і нормативним актам, та такі що не відповідають сутності і не несуть доказовості відносно змісту здійсненої операції не є документами, які можуть бути підставою для відображення в облікових регістрах бухгалтерського та податкового обліку.

Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 07.02.2012 № 21-425во10, наявність у позивача податкових накладних, виданих контрагентом, за умови встановлення судом факту нездійснення самої господарської операції, не є підставою для віднесення зазначених у цих накладних сум до податкового кредиту

Та обставина, що контрагенти позивача на момент господарських взаємовідносин з позивачем були зареєстровані в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України і Реєстрі платників податку на додану вартість, не дає підстав вважати, що вони мали на меті настання реальних правових наслідків, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту суд вважає безпідставним.

Аналізуючи обставини даної справи та наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що укладені позивачем договори не мали на меті настання реальних правових наслідків, що відповідно свідчить про безтоварність господарських операцій позивача упродовж періоду за який проводилася перевірка.

У зв'язку з цим, дії платника податку позивача вказують на його недобросовісність, а вчинені ним господарські операції викликають сумнів у їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту.

Відповідно до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України №742/11/13-11 від 02.06.2011 судам необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-то: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

Згідно постанови Верховного суду України від 08.09.2009 у справі № 21-737во09 про необґрунтованість податкової вигоди може свідчити відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, а також письмові заперечення посадових осіб контрагентів, що будь-яких документів, угод, платіжних доручень, банківських та господарських документів вони не підписували.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм в сукупності, Податковим кодексом України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку на додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає й те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Відповідно до позиції Вищого адміністративного суду України відсутність реального вчинення господарських операцій та як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 ПКУ не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податків - учасників відповідних операцій.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд приходить до висновку, що в позовній заяві наведені обставини, які не підтверджуються достатніми доказами, що свідчить про не обґрунтованість позовних вимог, а отже, податкові повідомлення-рішення прийняті з урахуванням всіх обставин.

Пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу, зокрема, передбачено, що у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Слід також зазначити, що під час розгляду скарги позивача було встановлено, що ДПІ в Оболонському районі збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ за червень 2011 року без врахування вимог п. 102.1 ст. 102 ПКУ.

Відповідно до п. 102.1 ст.102 ПКУ, контролюючий орган має право самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов'язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Відповідач-1 у запереченнях на позов повідомив суд, що при розгляді первинної скарги з'ясовано, що ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві безпідставно винесено податкове повідомлення-рішення від 22.07.2014 № (форма «В4») щодо зменшення від'ємного значення податку на додану вартість за червень 2011 року у розмірі 160.00 грн., та визначено суму податкового зобов'язання з ПДВ за червень 2011 у розмірі 2 273 грн. в податковому повідомленні-рішенні від 22.07.2014 № , оскільки минуло 1095 днів, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації.

Оскільки, за результатами розгляду первинної скарги позивача, ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві було прийнято нове податкове повідомлення-рішення від 02.10.2014 року № з податку на додану вартість 9 970,00 грн та застосовано штрафні санкції у розмірі 2 492,50 грн., податкове повідомлення-рішення від 22.07.2014 р. № в силу закону є відкликаним, а тому дана обставина є підставою для відмови у задоволенні позову в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 22.07.2014 р. № .

Як установлено частиною другою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Отже, за змістом наведеної норми Конституції України судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

В свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що підставою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

Водночас, за відсутності об'єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Викладені конституційні норми кореспондуються із нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 3 КАС України переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини першої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Водночас пунктом 8 частини першої статті 3 КАС України визначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах України підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у публічно-правовому спорі є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

В свою чергу, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто відбудеться припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку в публічно-правових відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Згідно з частиною другою статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно на думку особи спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов'язків особи (тобто є юридично значимими), особа може поставити питання про визнання таких рішень, дій чи бездіяльності протиправними в судовому порядку.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення , що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Дії суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо відповідні дії не повинні вчинюватися таким суб'єктом стосовно цієї особи, виходячи з наданої йому компетенції.

Бездіяльність суб'єкта владних повноважень є такою, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо певні дії повинні, але не вчинюються суб'єктом владних повноважень на реалізацію покладеної на нього компетенції.

При цьому, оспорювані дії або бездіяльність повинні бути юридично значимими, тобто мати безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом або позбавлення можливості повністю чи в частині реалізувати належне цій особі право, або шляхом безпідставного покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Таким чином, в порядку адміністративного судочинства можуть розглядатися спори щодо будь-яких дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень без обмежень, але відповідні вимоги особи можуть бути задоволені за умови, що такі дії (бездіяльність) є юридично значимими для позивача, тобто порушують права та інтереси останнього шляхом обмежень у реалізації його прав чи покладення на нього необґрунтованих обов'язків.

Виходячи з наведеного, не порушують права чи інтереси ті дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень, які не впливають на суб'єктивні права та обов'язки особи, зокрема ті, вчинення яких особа не вправі вимагати від суб'єкта владних повноважень. Тобто, особа не вправі вимагати визнання протиправними тих дій або бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які не є юридично значимими для позивача.

Такими діями, зокрема, є дії державних органів із забезпечення внутрішньої взаємодії між підрозділами та посадовими особами державного чи самоврядного органу, дії, що мають процедурний характер із здійснення внутрішнього документообігу державних та самоврядних органів, фактичні дії з фіксації певних обставин (акти звірок, акти перевірки, акти обстеження тощо) та інші дії, які не впливають на реалізацію особою належних їй суб'єктивних прав та не призводять до покладення на таку особу певних обов'язків.

Крім того, дії та/або бездіяльність суб'єкта владних повноважень не мають самостійного правового значення в тому разі, якщо вони не являють собою остаточне волевиявлення владного суб'єкта у певних правовідносинах, зокрема, в тому разі, коли в подальшому з урахуванням вчинених дій має бути прийнято рішення суб'єкта владних повноважень стосовно прав та/або обов'язків певної особи.

Відповідно до п. 75.1 ст. 75 ПК України органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться органами державної податкової служби в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на органи державної податкової служби.

Документальною перевіркою у відповідності із підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і повязані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

У відповідності до пп. 78.1.11 п. 79.1 ст. 78 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником органу державної податкової служби рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами органу державної податкової служби виключно на підставі рішення керівника органу державної податкової служби, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. (п. 79.2).

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам органу державної податкової служби право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Відповідно до пунктів 86.1 та 86.10 статті 86 Податкового Кодексу України, результати перевірок (крім камеральних) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами органу державної податкової служби та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка. В акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов'язань платника.

Наказом ДПА України від 18.04.2008р. №266 "Про організацію взаємодії органів державної податкової служби при проведенні перевірок податкових декларацій з податку на додану вартість з урахуванням інформації розшифровок податкових зобов'язань та податкового кредиту з податку на додану вартість у розрізі контрагентів" затверджено методичні рекомендації взаємодії органів державної податкової служби при опрацюванні розшифровок податкових зобов'язань та податкового кредиту з податку на додану вартість у контрагентів.

Так, у відповідності до п.1.3 даного Наказу для реалізації методичних рекомендацій створені відповідні програмні продукти, у тому числі "Система автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України".

В свою чергу, ч. 1 ст. 16 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року за № 2657-ХІІ визначено, що податкова інформація - це сукупність відомостей і даних, що створені або отримані суб'єктами інформаційних відносин у процесі поточної діяльності і необхідні для реалізації покладених на контролюючі органи завдань і функцій у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Водночас, ст. 74 Податкового кодексу України встановлено, що податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, може зберігатися та опрацьовуватися в інформаційних базах контролюючих органів або безпосередньо посадовими (службовими) особами контролюючих органів. Перелік інформаційних баз, а також форми і методи опрацювання інформації визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує, державну податкову і митну політику. Зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань.

При цьому, слід зазначити, що суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що акт перевірки не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 КАС, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялася, тому його висновки не можуть бути предметом спору. Відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта (в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки) може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта, або у випадку можливого використання такого акта, як доказу вчинення правопорушення при розгляді відповідного спору.

Проаналізувавши наведені норми чинного законодавства, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання дій відповідачів щодо встановлення порушень податкового законодавства позивачем та відповідно складення Акту перевірки від 05.09.2014р. №430/26-57-22-01-10/31780106 незаконними, оскільки, посадові особи податкового органу діяли у межах повноважень визначених законом. Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання акта перевірки від 09.07.2014 р. № 743/26-54-22-03-07/35590673 незаконним та зобов'язання відповідачів його відкликати, є необґрунтованими тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову і в цій частині.

Суд вважає за необхідне зазначити, що наявність податкових накладних дійсно є обов'язковою обставиною для визначення правильності формування податкового кредиту, але не вичерпною.

Зокрема, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не поставлялися, то придбання таких товарів або послуг не відбулося. Відповідно право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов'язкових умов для виникнення такого права - придбання товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності. Зазначене стосується також і випадків, коли певні товари чи послуги придбаваються не в межах господарської діяльності платника податків.

Таким чином, як випливає з визначень даних термінів, господарська операція є дія або подія, яка викликає зміни в структурі ресурсів, контрольованих підприємством, у результаті минулих подій, виконання яких, як очікується, призведе до отримання економічних вигод у майбутньому, та зобов'язань, у власному капіталі підприємства.

Враховуючи, те що позивачем не доведено належними доказами здійснення реальності операцій на виконання договорів з ТОВ "ЗВ'ЯЗОК-БУД" у період з 01.11.2010 р. по 31.03.2011 р. і ТОВ "АЛАТАР-ТЕХНО" у період з 01.03.2011р. по 30.11.2011 р., позовні вимоги є такими, що не підлягають до задоволення у зв'язку їх необґрунтованістю та не доведеністю.

Враховуючи викладене, висновок викладений в Акті перевірки про порушення позивачем п.5.1 ст.5, пп.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" (в редакції чинній станом на час відображення господарських операцій), п.138.2 ст.138 та 139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, пп. 7.2.3 та пп.7.2.6 п.7.2, пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України від 03.04.1997р. №168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції чинній станом на час відображення господарських операцій), п.198.1, п.198.3 та п.198.6 ст.198 статті 198 Податкового кодексу України, п. 198.1, п.198.3 та п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, є обґрунтованим та підтверджується матеріалами справи. А відтак донарахування податкових зобов?язань податковими повідомленнями-рішеннями від 09.07.2014 р. №, №, № Державною податковою інспекцією у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві здійснено правомірно, отже підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи, що посилання, наведені позивачем не доводять наявності фактів порушення податковим органом охоронюваних законом прав позивача, а позивачем не доведено суду обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи, доводи позивача щодо порушення відповідачем вимог чинного законодавства матеріалами справи не підтверджуються, тому суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69-71, 94, ч. 6 ст. 128, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-Інвестиційна компанія "ПРІОР" відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.О. Іщук

Судді В.В. Амельохін

В.П. Шулежко