Справа № 826/9890/14
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2014-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/9890/14

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 вересня 2014 року 16:45 № 826/9890/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., при секретарі Новик В.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Венчурні інвестиційні проекти»

до

Головного управління Міндоходів у м. Києві

про

визнання недійсною податкову консультацію від 03.07.2014 року №5865/10/2615-11-01-08, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Венчурні інвестиційні проекти» (надалі – позивач або ТОВ «Венчурні інвестиційні проекти») з позовом до Головного управління Міндоходів у м. Києві (надалі – відповідач або ГУ Міндоходів у м. Києві) про визнання недійсною податкову консультацію ГУ Міндоходів у м. Києві від 03.07.2014 року №5865/10/2615-11-01-08.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2014 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні на 29.07.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що надана ГУ Міндоходів у м. Києві податкова консультація від 03.07.2014 року №5865/10/2615-11-01-08 містить висновки, які, за твердженнями останнього, суперечать нормам податкового законодавства.

У судове засідання 29.07.2014 року з’явилися представники сторін.

Представники позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідача проти позову заперечували, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову, в яких зазначено, що оскаржувана податкова консультація надана у відповідності до норм податкового законодавства та змісту податку.

Суд у судовому засіданні 29.07.2014 року за згодою сторін на підставі положень ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі – КАС України), враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, ухвалив про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Венчурні інвестиційні проекти» звернулося до ГУ Міндоходів у м. Києві із запитом про надання податкової консультації за вих.№180-2014 від 17.06.2014 року, в якому позивач просив надати відповідь на наступне питання: «Чи поширюються норми пункту 136.1.9 ПК України на доходи отримані ІСІ від передачі в суборенду приміщення, яким користується ІСІ на підставі договору оренди (з урахуванням того, що за це майнове право сплачено за рахунок коштів ІСІ)?»

У відповідь на вищезазначений запит ГУ Міндоходів у м. Києві листом від 03.07.2014 року №5865/10/2615-11-01-08 повідомлено, що враховуючи те, що орендне нерухоме майно не придбавалось пайовим фондом за рахунок коштів спільного інвестування, а тому суми коштів, отриманих від здачі в суборенду такого нерухомого майна, беруть участь при визначенні об’єкту оподаткування податком на прибуток.

Вважаючи вищезазначені висновки контролюючого органу необґрунтованими, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, є Податковий кодекс України (надалі – ПК України).

Відповідно до пп. 14.1.172 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податкова консультація – допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Згідно п. 52.1 ст. 52 ПК України, за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію (п. 52.2 ст. 52 ПК України).

За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі (п. 52.3 ст. 52 ПК України).

Приписами пп. 52.4 та 52.5 ст. 52 ПК України передбачено, що консультації надаються контролюючими органами. Контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з тих питань, що належать до їх повноважень.

Водночас, платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду (п. 53.3 ст. 53 ПК України).

Як вбачається зі змісту запиту про надання податкової консультації ТОВ «Венчурні інвестиційні проекти», який у відповідності до наявної у матеріалах справи копії свідоцтва №1 про внесення до Єдиного державного реєстру інститутів спільного інвестування є пайовим закритим недиверсифікованим венчурним інвестиційним фондом, останній наголошував на тому, що право оренди (користування) та передачі майна в суборенду є майновими правами і враховуються у складі активів інституту спільного інвестування, а, відтак, у позивача виникає питання про оподаткування доходу, отриманого від передачі в суборенду приміщення, яким користується ІСІ на підставі договору оренди (з урахуванням того, що за це майнове право сплачено за рахунок коштів ІСІ).

Приписами ст. 136 ПК України визначено перелік доходів, що не враховуються для визначення об'єкта оподаткування.

Так, до доходів, що не враховуються для визначення об'єкта оподаткування, зокрема, відносять суми коштів спільного інвестування, а саме коштів, залучених від інвесторів інститутів спільного інвестування, доходи від проведення операцій з активами таких інститутів та доходи, нараховані за активами зазначених інститутів, а також кошти, залучені від власників сертифікатів фондів операцій з нерухомістю, доходи від проведення операцій з активами фондів операцій з нерухомістю та доходи, нараховані за активами фондів операцій з нерухомістю, створених відповідно до закону, крім доходів, отриманих у вигляді процентів, нарахованих за такими активами (пп. 136.1.9 п. 136.1 ст. 136 ПК України).

Нормативно-правовим актом, що спрямований на забезпечення залучення та ефективного розміщення фінансових ресурсів інвесторів і визначає правові та організаційні основи створення, діяльності, припинення суб’єктів спільного інвестування, особливості управління активами зазначених суб’єктів, встановлює вимоги до складу, структури та зберігання таких активів, особливості емісії, обігу, обліку та викупу цінних паперів інститутів спільного інвестування, а також порядок розкриття інформації про їх діяльність, є Закон України «Про інститути спільного інвестування» від 05.07.2012 року №5080-VI (надалі – Закон №5080).

У силу положень ст. 1 Закону №5080, активами інституту спільного інвестування є сформована за рахунок коштів спільного інвестування сукупність майна, корпоративних прав, майнових прав і вимог та інших активів, передбачених законами та нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку (далі – Комісія).

Згідно ч. 1 ст. 43 Закону №5080, бухгалтерський та податковий облік операцій і результатів діяльності із спільного інвестування, які проводяться компанією з управління активами через пайовий фонд, здійснюється компанією з управління активами окремо від обліку операцій та результатів її господарської діяльності та обліку операцій і результатів діяльності інших інститутів спільного інвестування, активи яких перебувають в її управлінні.

При цьому, активи пайового фонду, в тому числі нерухоме майно, цінні папери і депозити, реєструються в установленому порядку на ім’я компанії з управління активами з обов’язковим зазначенням реквізитів такого фонду (ч. 3 ст. 43 Закону №5080).

Активи інституту спільного інвестування можуть складатися з цінних паперів, коштів, у тому числі в іноземній валюті, банківських металів та інших активів, передбачених законодавством (ч. 1 ст. 48 Закону №5080).

Водночас, до складу активів венчурного фонду можуть входити боргові зобов’язання. Такі зобов’язання можуть бути оформлені векселями, заставними, договорами відступлення прав вимоги, позики та в інший спосіб, не заборонений законодавством.

Венчурний фонд має право надавати кошти у позику. Позики за рахунок коштів венчурного фонду можуть надаватися тільки юридичним особам, за умови що не менш як 10 відсотків статутного капіталу відповідної юридичної особи належить такому венчурному фонду.

Активи венчурного фонду можуть повністю складатися з коштів, нерухомості, корпоративних прав, прав вимоги та цінних паперів, що не допущені до торгів на фондовій біржі (ч. 4 ст. 48 Закону №5080).

З аналізу викладених вище правових норм вбачається, що перелік активів венчурного фонду, яким, як було зазначено вище, є ТОВ «Венчурні інвестиційні проекти», є законодавчо обмеженим, якими, зокрема, не визначено право оренди (користування) в якості активу такого фонду.

При цьому, посилання представників позивача на положення Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12.07.2001 року №2658-ІІІ (надалі – Закон №2658), ст. 3 якого передбачено, що майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги, суд вважає необґрунтованими, оскільки Закон №2658 визначає правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, а приписи Закону №5080, які містять спеціальні по відношенню до Закону №2658 правові норми щодо регулювання питань, пов’язаних з діяльністю інститутів спільного інвестування, що визначають, у тому числі, особливості формування активів венчурного фонду, якими, як зазначено вище, не передбачено право оренди (користування) в якості активу венчурного фонду.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати оскаржувану податкову консультацію такою, що суперечить нормам або змісту відповідного податку, а, відтак, і про відсутність підстав для задоволення заявлених ТОВ «Венчурні інвестиційні проекти» позовних вимог у даній справі.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні дії відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а, відтак, такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок