Справа № 0870/10618/12
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" лютого 2015 р. м. Київ К/800/59945/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Голубєвої Г.К., Сіроша М.В., розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НЗ»

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2014 року

у адміністративній справі № 0870/10618/12

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НЗ»

до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м.Запоріжжя Запорізької області Державної податкової служби

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "НЗ" звернулося із позовом до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя , в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № та № від 23.10.2012 року.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2013 року позов задоволено.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення на користь платника податку, зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є неправомірними та підлягають скасуванню, оскільки, податковим органом порушено процедуру проведення перевірки та складення акту, та надані первинні документи підтверджуютья надання послуг та використання їх у господарській діяльності позивача по взаємовідносинам з контрагентом ТОВ «Ваел Плюс», а тому договір не можна визнавати нікчемним, а позивач правомірно включив відповідні суми до складу податкового кредиту та витрат.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2014 року постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2014 року скасовано, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що надані позивачем документи не можна вважати первинними бухгалтерськими документами, які б підтверджували фактичне здійснення господарської операції з зазначеним контрагентом, а укладений договір є нікчемним, який не створює юридичних наслідків. Крім того, позивачем не надано довідки про вартість виконаних будівельних робіт, акти приймання будівельних робіт.

В касаційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «НЗ» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі постанову суду першої інстанції, якою задоволенні позовні вимоги позивача, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "НЗ" з питання дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість та податку на прибуток при взаємовідносинах з підприємством-постачальником ТОВ "Ваел Плюс" за період з 01.07.2011 року по 30.09.2011 року, за результатами якої складено акт №2208/22-15/32440853 від 27.09.2012 року. Перевіркою встановлені порушення,а саме: п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України - встановлено завищення суми податкового кредиту на загальну суму 4033 грн., в тому числі за серпень 2011 року у сумі 4033 грн., на підставі якого відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення №, яким ТОВ "НЗ" було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у загальному розмірі 4638 грн. 00 коп., та № від 23.10.2012, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 5033 грн. 00 коп., у тому числі за основним платежем у розмірі 4033 грн. 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 1008 грн. 25 коп. .

Судами встановлено, що між позивачем (замовник) та ТОВ "Ваел Плюс"(виконавець) укладено договір № 0208 від 2.08.2011 р. на проведення робіт з ремонту рекламних конструкцій типу «сіті-лайт».

На підтвердження фінансово-господарських взаємовідносин позивачем надано податкові та видаткові накладні, акти здачі-прийняття робіт, графіки виконання робіт, акт приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів - 24 шт. рекламних установок з фундаментом, дозволи на розміщення зовнішньої реклами, інші документи бухгалтерського та податкового обліку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що первинні документи на виконання договорів, укладених між позивачем та його контрагентом, є належними та достатніми для формування витрат та податкового кредиту.

Колегія суддів зазначає, що згідно з пп. 14.1.27 Податкового кодексу України під витратами розуміється сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку в силу пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Пунктом 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, котрі враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з п.п.14.1.181 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Підпунктом 185.1 ст. 185 цього кодексу визначено, що об'єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Згідно зі п.п.198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

У відповідності до п.п. 198.6 цього кодексу, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Згідно з пунктом 201.4 статті 201 ПК України, податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.

Аналіз вищенаведених вимог податкового законодавства свідчить, що правильність податкового обліку залежить від наявності належним чином оформлених первинних документів, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення. Вимоги до них встановлені статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», якою передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд апеляційної інстанції, помилково скасовуючи рішення суду першої інстанції, та відмовляючи в задоволені позовних вимог з підстав нікчемності укладеного договору з ТОВ "Ваел Плюс", не врахував, що діючим законодавством України встановлено, що угода може бути нікчемною або визнана недійсною. Так, згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

У той же час, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину містять серед іншого і таку, як зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 215 названого Кодексу закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, якою названа правова норма доповнена саме Законом України від 02.12.2010 №2756-VI, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Отже, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, чітко визначений статтею 228 Цивільного кодексу України. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Відповідно до частини третьої названої статті, якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

З аналізу наведеної правової норми вбачається, що умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб. Зокрема, слід установити персоналії посадових осіб, у яких виник умисел на вчинення протиправного правочину, зміст їх умислу, обставини, за яких такий умисел виник, тощо.

Судом апеляційної інстанції зазначено, що основним аргументом відповідача на підтвердження нікчемності угоди є відсутність контрагента - ТОВ «Ваел-Плюс» за місцем знаходження та неможливість проведення перевірки. Однак, вказана обставина не є належним доказом нікчемності угоди з підстав порушення публічного порядку.

Окрім того, позивачем на підтвердження реальності договірних відносин суду надано документи про фактичне виконання договору.

Відповідно до положень частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Вищезазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18.11.2014 р.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем надано належні докази правильності формування бази оподаткування податком на прибутком та податком на додану вартість.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що всі порушення податкового законодавства лише частково зазначені в акті перевірки, а основні в листі, що є порушенням процедури проведення перевірки та складення акту. Також, зазначаючи про відсутність довідки та актів про виконані будівельні роботи, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що фактично будівельні роботи не планувались до виконання, а предметом договорів було проведення ремонтних робіт.

Таким чином, колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що касаційна скарга позивача підлягає задоволенню, оскільки судом апеляційної інстанції помилково скасовано рішення суду першої інстанції, яке є законним та обґрунтованим.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 226, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НЗ» - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2014 року - скасувати.

Залишити в силі постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11.02.2013 р.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Судді: В.П.Юрченко

Г.К.Голубєва

М.В.Сірош