Справа № 296/2/12-а
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" березня 2015 р. м. Київ К/800/58274/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Калашнікової О.В. Васильченко Н.В. Черпіцької Л.Т. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 13 червня 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання недійсним рішення сільської ради та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

22 грудня 2006 року ОСОБА_7 звернулась в суд з позовом до Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області, в якому просила визнати недійсним рішення 9-ї сесії Зарічанської сільської ради від 22.04.1994 року про обмін земельних ділянок між нею та ОСОБА_6, стягнути з відповідача моральну шкоду та моральні збитки.

Правонаступник ОСОБА_7 - дочка ОСОБА_5, яка вступила в справу в зв'язку з смертю ОСОБА_7, в судовому засіданні позов підтримала.

31 березня 2010 року позивач подала уточнення та доповнення до адміністративного позову, відповідно до яких просила поновити строки для оскарження рішення 17 сесії 1994 року сільської ради с. Зарічани про обмін земельних ділянок, як такі, що пропущені з поважних причин; визнати рішення 17 сесії 21 скликання від 22.04.1994 року про обмін земельних ділянок ОСОБА_7 та ОСОБА_6 недійсним.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у ОСОБА_7 виділену в 1994 році земельну ділянку 0,08 га забрали, а їй запропонували 0,05 га під огород, відстоювати свої інтереси не змогла, щоб не сперечатися з родичами. ОСОБА_5 вважала, що мати не писала заяви про обмін земель і дане питання не розглядалося на засіданні сесії сільської ради.

Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 13 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2013 року, позовні вимоги задоволено частково: визнано недійсним рішення 17 сесії 21 скликання від 22.04.1994 року про обмін земельних ділянок ОСОБА_7 та ОСОБА_6, в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваними судовими рішеннями, ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та закрити провадження у справі.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 та ч. 3 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин віл порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративної справи. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративний справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивачем не спростовано факт розгляду сільською радою питання обміну земельних ділянко між ОСОБА_7 та ОСОБА_6

При цьому судами попередніх інстанцій зазначено, що оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на час прийняття оскаржуваного рішення не отримували державних актів на землю, яка відповідно до рішення була предметом обміну, відтак станом на 22.04.1994 року вони не набули права власності на земельні ділянки, а тому передача земельних ділянок повинна була відбуватися у відповідності до вимог закону щодо передачі земельних ділянок сільським радами у власність громадянам.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не надано доказів заподіяння винними діями відповідача такої шкоди. Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про поважність причин пропуску позивачем строків звернення до суду, оскільки вона дізналася про оскаржуване рішення в 2005 році, під час розгляду іншої справи в суді.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо позовних вимог про скасування оспорюваного рішення ради передчасними, оскільки такі висновки судами зроблено без урахування та встановлення в судовому рішенні всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 22.04.1994 року на 17 сесії 21 скликання Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області розглянуто питання про обмін земельних ділянок ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та винесено рішення, яким дозволено провести обмін присадибними земельними ділянками між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по обоюдній згоді на наступних умовах: а/ передати гр-ну ОСОБА_6 у приватну власність земельну ділянку площею 0,08 га гр-ки ОСОБА_7, що розташована по АДРЕСА_2/ передати гр-ці ОСОБА_7 у приватну власність земельну ділянку площею 0,05 га гр-на ОСОБА_6, що розташована в масиві присадибних земель села в районі сільського кладовища, що підтвердилось архівним витягом засідання Зарічанської сільської ради, оригіналом оскаржуваного рішення, оригіналами заяв ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Крім того, судами попередніх інстанцій зазначено, що відповідно до наявної у справі архівної довідки № 239 від 04.09.2006 року рішенням 9-ї сесії 21 скликання від 02.06.1993 року Зарічанської сільської Ради ОСОБА_7 передано у власність для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку, розміром 0,16 га по фактичному користуванню.

Державний акт про право власності на вказану земельну ділянку ОСОБА_7 отримала в липні 2001 року.

ОСОБА_6 станом на 22.04.1994 року також не отримував державний акт на земельну ділянку, яку за оскаржуваним рішенням було передано ОСОБА_7

Відповідно до статті 23 Земельного кодексу України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Разом з тим, дію статті 23 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року №15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", відповідно до якої сільським, селищним, міським Радам народних депутатів необхідно забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

Статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року №15-92 "Про приватизацію земельних ділянок" визначено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Таким чином, відповідна рада народних депутатів на момент прийняття оскаржуваного рішення, мала повноваження посвідчувати право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року №15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", про що здійснювався запис у земельно-кадастрових документах. В той же час питання виникнення права на землю у вказаних випадках прямо не пов'язувалось з отриманням акту на землю, у зв'язку з чим колегія суддів вказує на передчасність висновків судів попередніх інстанцій про те, що оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на час прийняття оскаржуваного рішення не отримували державних актів на землю, яка відповідно до рішення була предметом обміну, відтак станом на 22.04.1994 року вони не набули права власності на земельні ділянки, а тому їх передача повинна була відбуватися у відповідності до вимог закону щодо передачі земельних ділянок сільським радами у власність громадянам.

Між тим, суди залишили поза увагою та не з,ясували чи виникли у ОСОБА_7 та ОСОБА_6 станом на момент прийняття оскаржуваного рішення права на земельні ділянки, що були предметом обміну, у відповідності до положень Земельного кодексу України 1990 року та Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року №15-92 "Про приватизацію земельних ділянок" та не з,ясували розмір зазначених земельних ділянок до та після обміну.

Як зазначає в касаційній скарзі ОСОБА_4 на спірній земельній ділянці по АДРЕСА_4 яку його батько отримав у порядку обміну, ним побудовано житловий будинок та введено його в експлуатацію у 1998 році, ця земельна ділянка межує з земельною ділянкою ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_3

Залишені поза уваги і дані архівної довідки від 04.09.2006 року № 239 про те, що згідно рішення 9-ї сесії 21-го скликання від 30 березня 1992 року Зарічанської сільської ради Житомирського району ОСОБА_7 збільшувалося присадибне користування на 0,08 га, з 0.16 га на 0.24 га. Та рішенням 13-ї сесії 21 скликання від 02 червня 1993 року Зарічанської сільської ради «Про затвердження заяв громадян на приватизацію земель, які знаходяться в індивідуальному користуванні» ОСОБА_7 передано у власність для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку розміром 0.16 га по фактичному користуванню, на підставі якого вона отримала державний акт про передачу у приватну власність земельної ділянки розміром 0,1044 га. Цю ж земельну ділянку з зазначенням її адреси АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 19.08.2001 року отримала ОСОБА_8

Без з,ясування підстав отримання, розмірів та місць розташування земельних ділянок, якими законно користувалися ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до та після прийняття оспорюваного рішення ради та яким чином виконано сторонами це рішення, чи отримані реєстраційні документи на спірні земельні ділянки і ким, колегія суддів касаційної інстанції позбавлена можливости зробити висновок щодо законності відповідача під час прийняття оспорюваного рішення.

Відповідно до ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Матеріали справи свідчать, що зазначені висновки судів зроблені без урахування та належної оцінки всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, вимог діючого на час прийняття оспорюваного рішення законодавства, чим позбавили можливості суд касаційної інстанції перевірити судові рішення щодо законності дій відповідача.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судові рішення попередніх інстанцій постановлені з порушенням норм процесуального права, які не можуть бути усунені в суді касаційної інстанції.

Щодо тверджень заявника касаційної скарги про необхідність закриття провадження у справі через те, що спір не є публічно-правовим, колегія суддів зазначає про їх безпідставність, оскільки відповідно до статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

З огляду на наведене, враховуючи, що предметом оскарження в даному випадку є рішення сільської ради як суб'єкта владних повноважень, відтак спір є публічним та підлягає розгляду адміністративними судами.

За правилами частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 222, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 13 червня 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2013 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді: