Справа № 807/2390/14
Суддя: Матковська З.М.
Дата ухвалення: 2015-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 р. Справа № 876/655/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Затолочного В.С., Каралюса В.М.,

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

з участю представників: позивача Моняк О.В., відповідача Дрюченка О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Великоберезнянському районі Закарпатської області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2014 року у адміністративній справі №807/2390/14 за позовом Управління Пенсійного фонду України у Великоберезнянському районі Закарпатської області до Публічного акціонерного товариства «Акціонерна фірма «Яворник» про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

Управління Пенсійного фонду України у Великоберезнянському районі Закарпатської області звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Акціонерна фірма «Яворник» про стягнення заборгованості в сумі 494216,66 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Акціонерна фірма «Яворник» на користь Управління Пенсійного фонду України в Великоберезнянському районі Закарпатської області (Закарпатська область, смт. Великий Березний, вул. Шевченка. 45, ) заборгованість в сумі 194 777,96 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною, оскільки прийнята судом з порушенням норм матеріального права та невірним встановленням обставин у справі. Зокрема посилається на норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та зазначає, що управлінням Пенсійного Фонду України у Великоберезнянському районі Закарпатської області подана касаційна скарга на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду, яким скасовано рішення управління та на сьогоднішній день Пенсійним Фондом України не затверджено Порядку повернення страхувальникам зайво сплачених страхових внесків. Просить постанову суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи, представник позивача апеляційну скаргу підтримав з підстав вказаних у скарзі, просив скаргу задовольнити, скасувати постанову суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та задовольнити позов повному обсязі.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. Відповідач зареєстрований в управлінні Пенсійного фонду України у Великоберезнянському районі Закарпатської області з 01.01.2004р. як платник страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а з 01.01.2012 року, як платник єдиного внеску.

Відповідач декларуючи в розрахунках суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, зазначав самостійно обчислені суми страхових внесків та неодноразово допускав несвоєчасну сплату страхових внесків за період з 2009р по 2011p., що підтверджується в тому числі розрахунком боргу зі сплати страхових внесків, який наданий позивачем та карткою особового рахунку платника.

Управлінням Пенсійного фонду України у Великоберезнянському районі Закарпатської області винесені вимоги про сплату боргу № Ю - 26 від 03.09.2009 року на суму 4771,30 грн.; № Ю - 26 від 02.11.2009 року на суму 12679,39 грн.; № Ю - 26 від 04.12.2009 р. на суму 19256,51 грн.; № Ю - 26 від 05.01.2010 року на суму 13699,03 грн.; № Ю - 26 від 05.02.2010 року на суму 17434,58 грн.; № Ю - 26 від 02.03.2010 року на суму 11654,16 грн.; № Ю - 26 від 06.05.2010 року на суму 33751,09 грн.; № Ю - 26 від 01.06.2010 року на суму 16930,66 грн.; № Ю - 26 від 01.06.2010 року на суму 16930,66 грн.; № Ю - 26 від 02.07.2010 року на суму 21437,99 грн.; № Ю - 26 від 03.08.2010 року на суму 17774,82 грн.; № Ю - 26 від 02.09.2010 року на суму 16045,49 грн.; № Ю - 26 від 01.10.2010 року на суму 10986,46 грн.; № Ю - 26 від 02.11.2010 року на суму 14096,60 грн.; № Ю - 26 від 06.12.2010 року на суму 14434,10 грн.; № Ю - 26 від 05.01.2011 року на суму 10612,23 грн.; № Ю - 26 від 02.02.2011 року на суму 9833,38 грн. та перебувають станом на момент розгляду справи на примусовому виконанні в районному відділі ДВС Великоберезнянського РУЮ.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково з тих підстав, що на день розгляду справи підтверджено факт наявності переплати по особовому рахунку відповідача в сумі 299438,70 грн., яка сформувалась за рахунок скасування Львівським апеляційним адміністративним судом рішень №№84,85,86 від 07.05.2008 р.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ст.14 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», роботодавці - юридичні та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового найму (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договором цивільно-правового характеру - являються страхувальниками, тому відповідно до ст. 15 цього Закону вони є платниками страхових внесків до Пенсійного фонду України та зобов'язані сплачувати внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

П.п. 1 п. 8 прикінцевих положень вказаного Закону зазначено, що страхові внески, що перераховуються до пенсійного фонду, сплачуються страхувальниками та застрахованими особами на умовах і в порядку визначених цим законом.

Відповідно до п. 6 ч.2 ст. 17 цього ж Закону, одним із обов'язків страхувальника є обов'язок нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Відповідно до ч. 6 ст.20 Закону, страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітній період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Згідно із до ч. 12 ст. 20 Закону, страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Відповідно до ч. 2 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суми страхових внесків своєчасно не нараховані ст. 20 цього Закону вважаються простроченою заборгованістю і стягуються з нарахуванням пені та застосування фінансових санкцій.

Відповідно до п. 9.3.2. Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління ПФУ від 19.12.2003 р. № 21-1, (в редакції, що діяла до 01.01.2011 року) за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або територіальними органами Пенсійного фонду, накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Відповідно до ч. 3 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) протягом десяти робочих днів із дня одержання вимоги про сплату недоїмки страхувальник зобов'язаний сплатити суми недоїмки та суми фінансових санкцій. Страхувальник у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки, зазначеної у вимозі про сплату недоїмки, узгоджує її з органами Пенсійного фонду в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду, а в разі неузгодження вимоги із органами Пенсійного фонду має право на оскарження вимоги в судовому порядку.

Відомостей щодо узгодження (оскарження) вказаних вимог в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 106 вказаного вище Закону(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ні позивачем, ні відповідачем не представлено, а судом не здобуто.

За несвоєчасну сплату страхових внесків за період з 2009р по 2011р. УПФУ у Великоберезнянському районі винесені рішення про застосування до ПАТ «АФ Яворник» фінансових санкцій та нарахування пені на загальну суму 248818,87 грн., а саме: Рішення №213 від 28.09.2009 року на суму 13173,31 грн.; №240 від 27.10.2009 року на суму 9395,60 грн.; № 266 від 23.12.2009 року на суму 14719,52 грн.; № 27 від 25.02.2010 року на суму 15338,81 грн.; № 62 від 26.03.2010 року на суму 4511,43 грн.; № 267 від 28.12.2010 року на суму 63434,10 грн.; № 2 від 25.01.2011 року на суму 6786,85 грн.; № 27 від 01.03.2011 року на суму 86515,98 грн.; № 33 від 16.03.2011 року на суму 28684,75 грн.; № 85 від 21.04.2011 року на суму 6258,52 грн. Вказані рішення не оскаржувалися відповідачем та перебувають на виконанні в районному відділі ДВС Великоберезнянського РУЮ.

Крім того, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2012р. скасовано постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.03.2010р. у справі №2а-2261/09/0770, якою визнано протиправними та скасовано рішення УПФУ у Великоберезнянському районі №84, 85, 86 від 07.05.2008 р. про нарахування штрафних санкцій та пені на загальну суму 299438,70 грн. за несплату (неперахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або органом Пенсійного фонду.

Так зокрема, рішенням №84 застосовано санкцію у вигляді стягнення суми штрафу в розмірі 2585,82 грн. та нарахування пені в сумі 487,95 грн.; рішенням №85 застосовано санкцію у вигляді стягнення суми штрафу в розмірі 5410,49 грн. та нарахування пені в сумі 1677,26 грн. та рішенням №86 застосовано санкцію у вигляді стягнення: суми штрафу в розмірі 199260,90 грн. та нарахування пені в сумі 90016,28 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства, постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Суми заборгованості за рішеннями управління Пенсійного фонду України у Великоберезнянському районі №№84,85,86 від 07.05.2008 р. про застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків були сплачені відповідачем у 2009 році, що підтверджується наданим позивачем розрахунком боргу зі сплати страхових внесків, фінансових санкцій та пені ПАТ «Яворник» за період з 01.01.2008р. по 01.09.2011 року.

Як вбачається із розрахунку позивачем проводилось зарахування сплачених відповідачем поточних сум страхових внесків за період з червня 2008 року по червень 2009 року з врахуванням вимог ч. 5 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме в порядку черговості виникнення недоїмки та із здійсненням розподілу сплачених поточних сум страхових внесків в рахунок сплати недоїмки, пені та фінансових санкцій по рішенням №84, 85, 86 від 07.05.2008р.

Відповідно, після зарахування сум сплачених позивачем поточних страхових внесків в рахунок не сплачених штрафів та пені в порядку календарної черговості, у відповідача виникла недоїмка по поточних платежах, що має наслідком подальшого застосування до нього штрафних та фінансових санкцій.

Листом від 09.07.2012р. №179 відповідач звернувся до УПФУ у Великоберезнянському районі із заявою в якій просив повідомити, яким чином будуть проведені коригування заборгованості підприємства, у зв'язку із скасуванням постановою Львівського апеляційного адміністративного суду рішень управління №84, 85, 86 від 07.05.2008р.

За результатами вказаного звернення позивачем листом від 31.07.2012р. №2681 було повідомлено, що коригування буде проводитись після розгляду справи у касаційному суді.

17.09.2012 року відповідач звернувся зі скаргами до Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

Листом від 12.10.2012 р. №23550/03-20 Пенсійний фонд України направив звернення ВАТ «АФ Яворник» до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо заборгованості зі сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування для розгляду та надання відповіді заявнику.

Розглянувши скарги №216 та № 216/1 від 17.09.2012р. Головне управління Пенсійного фонду в Закарпатській області листом від 23.10.2012р. №521/Х-99-05 відмовило у задоволенні звернення відповідача.

Сума сплачена відповідачем в розмірі 299438,70 грн. в погашення боргу по фінансовим санкціям №№84, 85, 86 від 07.05.2008 року, які були скасовані, стали переплатою, яка повинна була бути повернута управлінням позивачу, або зарахована в погашення існуючого боргу.

На сьогоднішній день Пенсійним фондом України не затверджено Порядку повернення страхувальникам зайво сплачених страхових внесків, однак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що незважаючи на це, страхувальник не позбавлений передбаченого Законом права вимагати від відповідного органу Пенсійного фонду повернення зайво сплачених страхових внесків або зарахування їх у рахунок майбутніх платежів.

Разом з тим, суд вважає за необхідне застосувати частину четверту статті 8 (Верховенство права) Кодексу адміністративного судочинства України, яка передбачає, що забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Крім цього, відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Однією з вимог принципу верховенства права є захист від свавілля, і це означає, що втручання у права людини повинно підлягати ефективному контролю. Щонайменше це має бути судовий контроль, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури (п. 55 рішення від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини»). У зв'язку із судовим контролем важливою є вимога про доступ до суду. Серед іншого, вона означає, що з юрисдикції судів не можна вилучати будь-які позови, так само не можна надавати певним категоріям осіб імунітети від судових позовів (п. 65 рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства»).

Крім іншого, у справі «Олссон проти Швеції» зазначається, що для забезпечення відповідності принципу верховенства права необхідне існування у внутрішньому праві відповідних заходів захисту проти довільного втручання публічної влади у здійснення права (пункт 61 рішення від 24.03.88 року у справі «Олссон проти Швеції»).

Відповідно до висновку Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення від 18 липня 2006 року), - кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і суд має надати відповідь на кожен з таких аргументів заявника.

Згідно положень вищевказаної практики Європейського Суду з прав людини, Суд оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, звертає увагу на наступне.

Згідно зі статтею 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку має місце прогалина у законодавстві, оскільки законодавством не визначено Порядок повернення страхувальникам зайво сплачених страхових внесків, однак той же час, дана обставина не може бути підставою для відмови у вирішенні справи та захисті законних прав і інтересів у сфері публічно-правових відносин. Суд враховує, що згідно з ч. 4 ст. 8 КАС України забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до ч. 13 ст. 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суми надміру сплачених чи помилково сплачених страхових внесків до солідарної системи повертаються страхувальникам або за їх згодою зараховуються в рахунок майбутніх платежів страхових внесків у порядку і в строки, визначені правлінням Пенсійного фонду.

Пунктом 7 Постанови Правління Пенсійного Фонду України «Про затвердження Змін до Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України» №25-1 від 22 жовтня 2010 року, з 01 січня 2011 року було виключено п.11 «Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України», затвердженої Постановою Правління Пенсійного Фонду України №21-1 від 19 грудня 2003 року, який регулював порядок повернення страхувальникам зайво сплачених страхових внесків.

Повернення надміру сплачених страхових внесків до 1 січня 2011 року було врегульовано приписами постанов правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21 -1 та від 19 січня 2002 року № 2-4, при цьому механізм повернення таких коштів, який діє з січня 2011 року є аналогічним тому, який діяв до цього.

Постановою Пенсійного фонду України № 21-1 від 27.09.2010 затверджено Порядок зарахування в рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування або повернення помилково сплачених коштів (який був чинний до 03.12.2013 р.), частиною 2 якого встановлено, що цей Порядок визначає процедуру зарахування в рахунок майбутніх платежів або повернення платникам, на яких згідно із Законом покладено обов'язок нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (далі - платники єдиного внеску), суми помилково сплаченого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Пункт 4 зазначеного Порядку містить вичерпний перелік випадків повернення коштів, серед яких передбачено, зокрема, повернення надмірної сплати сум єдиного внеску та/або застосованих фінансових санкцій або інших коштів на відповідний рахунок органу Пенсійного фонду, відкритий в органах Державного казначейства України для їх зарахування, відповідно до встановленого розміру єдиного внеску.

Абзацом 1 пункту 5 Порядку встановлено, що повернення коштів у випадках, передбачених пунктом 4 цього Порядку здійснюється на підставі заяви платника, яка подається в довільній формі до органу Пенсійного фонду, в якому він перебуває на обліку як платник єдиного внеску.

Пунктом 6 Порядку встановлено, що орган Пенсійного фонду, одержавши від платника заяву, передбачену пунктом 5 цього Порядку, у строк не більше трьох робочих днів проводить перевірку викладених у ній даних. У разі необхідності орган Пенсійного фонду може вимагати від платника та його посадових осіб надання додаткових документів, інформації та пояснень.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що на день розгляду справи підтверджено факт наявності переплати по особовому рахунку відповідача в сумі 299438,70 грн., яка сформувалась за рахунок скасування Львівським апеляційним адміністративним судом рішень №№84,85,86 від 07.05.2008 р., наявність факту звернення відповідача до УПФУ у Великоберезнянському районі з листом від 09.07.2012 р. №179 про проведення коригування заборгованості та факт нарахування позивачем заборгованості зі сплати страхових внесків в сумі в сумі 494216,66 грн. без врахування наявної у ВАТ АФ «Яворник» переплати.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення адміністративного позову на суму 194777,96 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 160 ч. 3, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Великоберезнянському районі Закарпатської області - залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2014 року у адміністративній справі №807/2390/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя З.М. Матковська

Судді В.С. Затолочний

В.М. Каралюс

Повний текст ухвали складено 24.03.2014р.