Справа № 826/18445/14
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 березня 2015 року 10:56 год. № 826/18445/14

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів: Кротюка О.В., Літвінової А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 826/184456/15:

за позовомГромадянина Ірану ОСОБА_4
до Державної міграційної служби України
провизнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 (угода про надання правової допомоги № OT09560-1 від 31.03.2014)

від відповідача: Молодницька І.П. (довіреність № 9-7858/1-14 від 30.12.2014)

Відповідно до п. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, в судовому засіданні 05.03.2015 проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач Громадянин Ірану ОСОБА_4 звернувся в Окружний адміністративний суд м. Києва з позовом до відповідача Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.11.2014 суддею Добрянською Я.І. було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/18445/14 та призначено справу до попереднього судового розгляду на 12.12.2014.

За наслідками проведення попереднього судового засідання, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.12.2014 суддею Добрянською Я.І. було призначено адміністративну справу № 826/18445/14 до судового розгляду колегією суддів.

Відповідач 12.12.2014 надав через канцелярію суду заперечення проти адміністративного позову в яких просив відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання 12.02.2015 представник позивача не прибув, хоча про час та місце був належним чином повідомлений. Проте через канцелярію суду направив клопотання про перенесення дати розгляду справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.02.2015 суд оголосив перерву у зв'язку з неявкою в судове засідання представника позивача до 05.03.2015.

Представник відповідач 04.03.2015 надав через канцелярію суду додаткові пояснення до позовної заяви в яких просив задовольнити позов.

В судовому засіданні 05.03.2015 під час судових дебатів представник позивача просив задовольнити позов, а представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін в минулих попередніх судових засіданнях, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 28.10.2014 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві було винесено повідомлення № 109 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо гр. Ірану ОСОБА_4.

З тексту даного повідомлення вбачається, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон), гр. Ірану ОСОБА_4 було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки умови, передбачені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону, є відсутніми.

Підставою винесення зазначеного повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 28.10.2014 № 109 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо гр. Ірану ОСОБА_4, вказано Рішення Державної міграційної служби України від 14.10.2014 № 511-14.

Однак, вважаючи таке рішення Державної міграційної служби України від 14.10.2014 № 511-14 щодо відмови гр. Ірану ОСОБА_4 у визнанні останнього біженцем або особою, що потребує додаткового захисту - необґрунтованим та протиправним, позивач звернувся за його оскарженням в судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва, відповідно до чого позивач просив:

- визнати неправомірним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України від 14.10.2014 № 511-14;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_4 біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, зважаючи зокрема на наступне.

У відповідності до положень п. 1 та п. 13 частини 1 статті 1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, аналізуючи висновок і його мотиви, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає необхідним зазначити про наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів, зокрема особової справи гр. Ірану ОСОБА_4, добровільно залишив країну свого громадянства (Іран) м.Керманшах, де прожив він та його родичі (зокрема батьки та тітка) та працював інженером.

У вересні 2008 року маючи дозвіл на виїзд через запрошення від «Національного лінгвістичного університету» м. Києва прибув до України. Проте після приїзду в Україну у вказаному навчальному закладі не навчався. За 6 місяців до приїзду позивач через Інтернет та телебачення познайомився з християнством. Не маючи можливості вивчати християнство в Ірані у зв'язку з відсутністю християнських церков, це і стало причиною приїзду до України.

Після року перебування в України гр. Ірану ОСОБА_4 звернувся до Державної міграційної служби України з метою отримання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, але Рішенням ДМС України від 05ю11ю2012 № 547-12 позивачу було відмовлено.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.02.2012 позов гр. Ірану ОСОБА_4 був задовлений щодо скасування Рішення Державної міграційної служби України від 05.11.2012 № 547-12 та зобов'язано повторно розглянути заяву. Рішеннями Київського апеляційного адміністративного суду та Вищого адміністративного суду постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.02.2012 залишена без змін.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону № 3671-VI, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до норм ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Положеннями частини 5 ст. 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно вимог ст. 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, з інформації, наданої позивачем, судом не вбачається підстав вважати, що останній переслідувався в Ірані за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності, до певної соціальної групи, або політичних переконань.

З даного приводу позивачем не було надано жодних конкретних відомостей про його утиски у країні походження та жодних документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1.

У суду відсутні твердження позивача, про те, що його переслідують на батьківщині через релігійні переконання, окрім того, що його тітка проти зміни позивачем віри.

Також позивач стверджує, що почав вивчати християнство за пів року до приїзду в України, це підтверджує те, що він міг спокійно та без перешкод цікавитись релігією яка його цікавить. Доказів того, що в Ірані у ОСОБА_4 були проблеми з правоохоронними органами з релігійних підстав у суду відсутні.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду позивача, а також досвіду осіб, які знаходяться в подібному положенні в країні походження позивача свідчить, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення у країну громадянської належності.

Так, під час дослідження наявних матеріалів справи простежується основна мета звернення позивача за захистом, а саме - легалізація на території України.

Проте вказаний намір позивача немає нічого спільного з підставами, за яких іноземця може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Також ВАСУ звернуто увагу суддів, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Пленум Вищого адміністративного суду України також звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

В даному випадку, з матеріалів особової справи позивача вбачається відсутність у останнього об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону, суб'єкт владних повноважень, на думку суду, правомірно відмовив позивачу у визнанні останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, надав суду обґрунтовані пояснення та допустимі докази на їх підтвердження, щодо правомірності прийняття оскаржуваного рішення від 28.10.2014 № 109, яким відмовлено громадянину Ірану ОСОБА_4 у визнанні його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у позивача відсутні.

Натомість позивач, не надав суду обґрунтованих пояснень та допустимих доказів на їх підтвердження, щодо заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В адміністративному позові відмовити.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя: Я.І. Добрянська

Судді: О.В. Кротюк

А.В. Літвінова

Дата складання та підписання в повному обсязі постанови - 23.03.2015