Справа № 815/255/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/255/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Вовченко O.A.

судді Балан Я.В.,

судді Стеценко О.О.

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

за участі:

за участю: перекладача - ОСОБА_1,

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3 (за ордером),

представника відповідача - Ващіліної Н.С (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з позовними вимогами до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 02.12.2014 року № 671-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в 2013 році позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні.

Однак, відповідачем оскаржуваним рішенням позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_2 вважає таке рішення неправомірним та необґрунтованим з наступних причин.

Позивач є громадянином Демократичної республіки Конго, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Брат позивача та він сам є членом опозиційної політичної партії Союз за демократію та соціальний прогрес. В зв'язку зі своєю діяльністю зазнавав переслідування зі сторони представників влади та поліції. Служба безпеки країни незаконно заарештовували та допитували позивача. В 2009 році брата позивача було арештовано, на даний час відсутні відомості про його місцезнаходження. Відтак, побоюючись стати жертвою свавільного арешту та побоюючись за власне життя, позивач вимушений був покинути країну походження, в пошуках притулку.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Від відповідача до суду 27.01.2015 року надійшли письмові заперечення на адміністративний позов (а.с. 20-24), в яких відповідач просив відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 з огляду на наступне. 21.02.2009 року іноземець вибув з Батьківщини авіарейсом Кіншаса (ДР Конго) - Аддіс-Абеба (Ефіопія) - Дубай (ОАЕ) - Київ (Україна). Після потрапляння на територію України позивач вступив до Київського національного університету імені Тараса Шевченка, де навчався 6 місяців на підготовчому відділені. Через брак коштів, особа не змогла продовжити навчання та на початку жовтня 2009 року виїхала до м. Одеси, де звернулася за захистом до управління. При цьому, згідно заперечень до адміністративного позову в 2009 році особі було відмовлено в наданні статусу біженця.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала позицію, викладену в письмових запереченнях та просила в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зокрема, проаналізувавши особову справу ОСОБА_2 № 2013ODS0360 (а.с.27-159), суд встановив, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Демократичної республіки Конго, за національністю - конголіст, за віросповіданням - християнин-протестант (а.с.53).

До України позивач прибув літаком 23.02.2009 року на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та студентської візи типу НОМЕР_2 (а.с. 45).

Причиною виїзду з країни постійного проживання ОСОБА_2 зазначив, що приїхав до України навчатись (а.с. 45).

Судом встановлено, що 27.10.2013 року ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.37-42).

З метою з'ясування обставин, викладених в заяві позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, органом міграційної служби проведено співбесіди з ОСОБА_2 та складено відповідні протоколи.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні чи визнання особою, яка потребує додаткового захисту, Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області прийнятий висновок від 22.10.2014 року № 2013OD0360 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.82-93).

Рішеннями Державної міграційної служби України від 02.12.2014 року № 671-14 (а.с. 34) підтримано вище зазначений висновок та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Не погоджуючись з Рішеннями Державної міграційної служби України від 02.12.2014 року № 671-14, ОСОБА_2 звернувся до суду щодо його оскарження.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до Управління міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи судом позивачем також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації особисто його.

Як вбачається з анкети позивача, останнім зазначено, що в країні походження він займався пропагандою, був лідером молодіжної партії UDHS (об'єднання за демократію й суспільний прогрес), організовував мітинги, де виступали проти існуючої влади, у зв'язку з чим члени партії піддавались арешту та заборонам проводити мітинги, але позивач продовжував працювати в цій партії доки не приїхав в 2009 року в Україну (а.с. 45).

При співбесіді з працівниками міграційної служби ОСОБА_2 повідомив, що відноситься до етнічної групи «ндембе», у зв'язку з чим йому відмовляли завжди у працевлаштуванні та заважали навчатись (а.с. 57) .

Водночас, на запитання працівника міграційної служи: «Чи застосовувались до Вас адміністративні заходи (арешт)?, «Чи притягувались до кримінальної відповідальності?» ОСОБА_2 відповів, що ні (а.с. 45).

Разом з тим, як встановлено судом, ОСОБА_2 в 2009 році звертався до Управління міграційної служби в Одеській області з заявою щодо надання йому статусу біженця.

Підставою для надання ОСОБА_2 статусу біженця останнім зазначено, що позивач ОСОБА_2 є громадянином Демократичної республіки Конго, за національністю конголезець (етнічна група - ндемба), за віросповіданням християнин - протестант, уродженець ДР Конго, м.Кананга, отримав середню освіту, у період з 1987р. по 1993р. навчався у початковій школі "Касаї"(м.Кананга), а у період з 1993р. по 2000р. - у технічному інституті "Касаї"(м.Кананга), у період з 2004р. по 2008р. - в університеті м.Кіншаса. На батьківщині у заявника залишились проживати три сестри та брат. На територію України потрапив легально 24.02.2009р., прибув за студентською візою на навчання до Київського національного університету ім.Т.Г.Шевченко. У пошуках притулку звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області з заявою про надання статусу біженця в Україні, посилаючись на те, що він не може та не бажає користуватися захистом країни свого походження внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань із-за своїх політичних переконань, з огляду на те, що він разом зі своїм братом є членами опозиційної політичної партії Союз за Демократію та соціальний прогрес (UDPS), проти якої виступає Уряд Демократичної республіки Конго, та переслідує її членів. Також, позивач посилається на те, що Служби безпеки Уряду держави незаконно затримали та заарештували членів партії Союз за Демократію та соціальний прогрес, зокрема, його брата, та його місцезнаходження не відоме, про що позивачу стало відомо у 2009р., під час перебування його в Україні на навчанні, у зв'язку з чим ОСОБА_2 побоюється стати жертвою переслідувань із-за своїх політичних переконань, та не може повернутися до своєї країни.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій України №205-10 від 02.08.2010р. позивачу відмовлено у наданні статусу біженця.

ОСОБА_2 звернувся в Одеський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій України про визнання нечинним рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій України №205-10 від 02.08.2010р. з моменту його прийняття та зобов'язання Державний комітет України у справах національностей та релігій України надати позивачеві статус біженця в Україні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23.03.2012 року по справі № 11725/10/1570, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2012 року та ухвалою Вищого адміністративного суду від 13.03.2013 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігій України, Державної міграційної служби України про визнання нечинним рішення №205-10 від 02.08.2010р. та зобов'язання надати статус біженця, відмовлено повністю.

Тобто, позивач вже реалізовував своє право на звернення за захистом в Україні та звертався до орану міграційної служби та потім до суду з тих же підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що і в даному позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Будь-яких інших підстав, які б надавали позивачу право на отримання захисту в Україні, ОСОБА_2 не зазначено.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, не вбачається підстав щодо загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відтак обставини, на які посилається позивач як на підставу для визнання його особа, яка потребує додаткового захисту, також, відсутні.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що при розгляді заяви позивача про надання йому захисту в Україні відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому, Державна міграційна служба України діяла в межах Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняла рішення відповідно до повноважень, визначених цим Законом, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 02.12.2014 року № 671-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту -відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний судом 25.03.2015 року.

Головуючий суддя Вовченко О.А.

Суддя Балан Я.В.

Суддя Стеценко О.О.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 02.12.2014 року № 671-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту -відмовити.

25 березня 2015 року.