Справа № 826/2548/15
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 березня 2015 року № 826/2548/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_2
до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.10.2014 № та № , рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного віднесу від 14.10.2014 № 29/26-55-17-08, а також вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.10.2014 № Ф-27.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимога про сплату боргу/недоїмки прийнято відповідачем протиправно, а тому вони підлягають скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Відповідач проти позову заперечив з тих підстав, що оскаржувані рішення та вимога прийнято правомірно.

В судовому засіданні 03.03.2015 суд по справі перейшов в письмове провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.09.2014 за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 ДПІ складено Акт № 2293/26-55-17-01- (далі - Акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем п.п. 177.2, 177.4 ст. 177 ПК України та, як наслідок, заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 1954131,83 грн., порушення п. 181.1 ст. 181, п. 183.1 ст. 183, п. 187.1 ст. 187 ПК України та, як наслідок, заниження податку на додану вартість у сумі 2991567,00 грн., а також порушення п. 1 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та, як наслідок, несплата внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму у розмірі 221561,93 грн.

14.10.2014 на підставі Акту перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення:

№ , яким у зв'язку з порушенням пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49, п. 167.1 ст. 167, п. 179.1 ст. 179 ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 1954131,83 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 488532,96 грн.;

№ , яким у зв'язку з порушенням п. 198.6 ст. 198 ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 2991567 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 747891,74 грн.

14.10.2014 на підставі Акту перевірки відповідачем винесено рішення № 29/26-55-17-08 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким у зв'язку з порушенням п. 1 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», позивачу донараховано єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму у розмірі 221561,93 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 21186,47 грн.

Також, 14.10.2014 відповідачем на підставі Акту перевірки прийнята вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-27, відповідно до якої відповідач вимагає від позивача сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 221561,93 грн.

За результатами адміністративного оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень до Головного управління ДФС у м. Києві та до Державної фіскальної служби України оскаржувані рішення залишені без змін, а скарги без задоволення.

При цьому, в процесі розгляду скарг позивача ДПІ повторно на підставі пп. 78.1.5 п. 78.1 ст. 78 ПК України у підтвердження матеріалів перевірки викладених в Акті перевірки проведено документальну позапланову невиїзну перевірку платника податків - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, за результатами якої складено Акт від 11.02.2015 № 353/26-55-17-01-, яким висновки викладені в Акті перевірки залишені без змін.

Водночас, з аналізу Акту перевірки видно, що підставою для висновку відповідача про порушення позивачем п.п. 177.2, 177.4 ст. 177 ПК України та, як наслідок, заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 1954131,83 грн., порушення п. 181.1 ст. 181, п. 183.1 ст. 183, п. 187.1 ст. 187 ПК України та, як наслідок, заниження податку на додану вартість за 2013 рік у сумі 2991567,00 грн., а також порушення п. 1 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та, як наслідок, несплата внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму у розмірі 221561,93 грн., стало отримання позивачем доходу від операцій з продажу (обміну) об'єктів нерухомого майна на загальну суму у розмірі 15913965,81 грн., а також отримання у 2013 році доходу від реалізації алкогольних напоїв в ресторані з використанням РРО на загальну суму у розмірі 2302,50 грн., яка не відображена в податковій декларації за 2013 рік.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що квартири, які були продані позивачем у 2011-2013 роках були оформлені на позивача як на фізичну особу, а не як на підприємця та відповідні договори купівлі-продажу квартир укладались позивачем саме як фізичною особою, а не як підприємцем. При цьому, позивач вказує на те, що фізична особа, зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності не позбавлена можливості набувати цивільні права та нести цивільні обов'язки як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець. Отже, позивач вважає, що йому безпідставно визначено грошові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість та донараховано єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Як видно з матеріалів справи, 19.06.2008 ОСОБА_2 придбано у ОСОБА_1 у власність:

земельну ділянку площею 0,1692 га, розташовану на території Підгірцівської сільської ради, Обухівського району Київської області, с. Підгірці, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташований незакінчений будівництвом будинок АДРЕСА_1, договір купівлі-продажу якого посвідчено одночасно з договором купівлі-продажу вказаної земельної ділянки;

земельну ділянку площею 0,1557 га, розташовану на території Підгірцівської сільської ради, Обухівського району Київської області, с. Підгірці, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

незакінчений будівництвом будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, незакінчений будівництвом будинок побудований на 51% та розташований на земельній ділянці площею 0,1990 га, яка розташована на території Підгірцівської сільської ради, с. Підгірці Обухівського району Київської області, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, договір купівлі-продажу якої посвідчено одночасно з договором купівлі-продажу названого об'єкта;

незакінчений будівництвом будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, незакінчений будівництвом будинок побудований на 51% та розташований на земельній ділянці площею 0,1692 га, яка розташована на території Підгірцівської сільської ради, с. Підгірці Обухівського району Київської області, наданої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, договір купівлі-продажу якої посвідчено одночасно з договором купівлі-продажу зазначеного об'єкта.

В Акті перевірки встановлено, що позивачем протягом 2011-2013 років здійснено продаж нерухомого майна, а саме квартир на вказаних ділянках та у зазначених об'єктах на загальну суму у розмірі 15913965,81 грн., а саме: в 2011 році на суму 959574,81 грн.; в 2012 році на суму 9858383,00 грн.; в 2013 році на суму 5096008,00 грн., що не заперечувалось позивачем.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Частиною 2 ст. 3 ГК України встановлено, що господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Статтею 42 ГК України передбачено, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з ч. 5 ст. 128 ГК України громадянин-підприємець здійснює свою діяльність на засадах свободи підприємництва та відповідно до принципів, передбачених у статті 44 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 44 ГК України підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Навіть зважаючи на те, що продаж наведеного нерухомого майна позивачем здійснено як фізичною особою, вказана діяльність з реалізації позивачем понад 20 квартир в багатоповерхових будинках за висновком суду є підприємницькою, оскільки має всі ознаки такої діяльності, в тому числі носить систематичний характер та має на меті отримання прибутку.

Водночас, позивач жодним чином не обґрунтовує та не надає жодних доказів на підтвердження протиправності висновку відповідача в Акті перевірки щодо отримання у 2013 році доходу від реалізації алкогольних напоїв в ресторані з використанням РРО на загальну суму у розмірі 2302,50 грн., яка не відображена в податковій декларації за 2013 рік. В той же час, позивач не оспорює визначену відповідачем суму податку на доходи фізичних осіб у розмірі 1954131,83 грн., яка йому донарахована.

Посилання позивача на незаконність проведення ДПІ документальних позапланових перевірок позивача до уваги судом не приймається, оскільки предметом спору у межах даної адміністративної справи є відповідні рішення та вимога, а не дії щодо проведення перевірки позивача.

Відповідно до п. 177.1 ст. 177 ПК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

При цьому, згідно з п. 167.1 ст. 167 ПК України платники податку, які подають податкові декларації за податковий (звітний) рік згідно із статтями 177 і 178 цього розділу, застосовують ставку податку 17 відсотків до частини середньомісячного річного оподатковуваного доходу, що перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Згідно з п. 177.2 ст. 177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

В Акті перевірки також встановлено, що протягом 2011-2013 років по операціях з продажу нерухомого майна, позивачем сплачений податок з доходів фізичних осіб за ставкою 5% у розмірі 742444,34 грн., а саме: у 2011 році - 47429,54 грн.; у 2012 році - 443749,40 грн.; у 2013 році - 251265,40 грн.

При цьому, в Акті перевірки зазначено, що при розрахунку позивачу податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від впровадження вказаної діяльності, враховані такі суми податку сплачених позивачем.

Разом з тим, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Частиною 11 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 названого Закону максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює п'ятнадцяти (до 01.10.2011), сімнадцяти (після 01.10.2011) розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

З Акту перевірки вбачається, що перевіркою правильності нарахування єдиного внеску з сум доходу (прибутку), отриманого від діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34,7 відсотка встановлено донарахування єдиного внеску у розмірі 221561,93 грн., а саме: за 2011 рік - 62218,14 грн.; за 2012 рік - 77731,12 грн.; за 2013 рік - 81612,67 грн.

За таких умов, суд приходить до висновку, що відповідачем в Акті перевірки правомірно встановлено порушення позивачем вимог ст. 177 ПК України та, як наслідок, заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 1954131,83 грн., а також порушення ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та, як наслідок, несплата внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму у розмірі 221561,93 грн., а відтак податкове повідомлення-рішення від 14.10.2014 № , рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного віднесу від 14.10.2014 № 29/26-55-17-08 та вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.10.2014 № Ф-27 є правомірними та скасуванню не підлягають.

Також, за змістом п. 180.1 ст. 180 ПК України для цілей оподаткування платником податку є будь-яка особа, що підлягає реєстрації як платник податку.

Згідно з п. 181.1 ст. 181 ПК України у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов'язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.

Відповідно до п.п. 183.1, 183.10 ст. 183 ПК України будь-яка особа, що підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, подає до контролюючого органу за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву. Будь-яка особа, яка підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Пунктом 187.1 ст. 187 ПК України встановлено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Як встановлено в Акті перевірки, оподаткування одержаних доходів від провадження діяльності у період з 01.01.2011 по 31.12.2013 позивач здійснював на загальній системі оподаткування, а загальна сума від здійснення господарських операцій позивача за І квартал 2011 року становить 763452,38 грн., у зв'язку з чим останній повинен був зареєструватись платником ПДВ з 01.04.2011.

За таких умов, відповідачем в Акті перевірки встановлено заниження позивачем за ІІ-ІV квартали 2011 року та 2012-2013 роки податкових зобов'язань з ПДВ у сумі 2991567,00 грн.

Водночас, відповідно до пп. 197.1.14 п. 197.1 ст. 197 ПК України звільняються від оподаткування операції з постачання житла (об'єктів житлового фонду), крім їх першого постачання. У цьому підпункті перше постачання житла (об'єкта житлового фонду) означає: першу передачу готового новозбудованого житла (об'єкта житлового фонду) у власність покупця або постачання послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) із спорудження такого житла за рахунок замовника; перший продаж реконструйованого або капітально відремонтованого житла (об'єкта житлового фонду) покупцю, який є особою, іншою, ніж власник такого об'єкта на момент виведення його з експлуатації (використання) у зв'язку з такою реконструкцією або капітальним ремонтом, або постачання послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) на таку реконструкцію чи капітальний ремонт за рахунок замовника. Норми цього підпункту поширюються також на перший продаж дачних або садових будинків, а також будь-яких інших об'єктів власності, зареєстрованих згідно із законодавством як житло (житловий фонд).

Враховуючи вищезазначене, операцією з першого постачання житла буде вважатися операція з передачі права власності (оформлення правовстановлюючих документів) до першого власника такого житла, незалежно від джерел фінансування будівництва: чи за рахунок власних коштів підприємства забудовника, чи за рахунок учасників фонду фінансування будівництва, чи за кошти держателів облігацій. Така операція з першого постачання житла підлягає оподаткуванню податком на додану вартість на загальних підставах.

Операції з подальшого постачання житла (об'єктів житлового фонду) звільняються від оподаткування відповідно до пп. 197.1.14 п. 197.1 ст. 197 ПК України.

Операції з поставки послуг по спорудженню житла за рахунок замовника (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) підлягають оподаткуванню податком на додану вартість на загальних підставах за правилами першої події, встановленим п. 187.1 ст. 187 ПК України.

Враховуючи вищевикладене, у випадку, коли замовник в процесі будівництва до оформлення права власності на новозбудоване житло укладає попередні договори купівлі-продажу з фізичними особами, згідно з якими отримує забезпечувальні платежі, операції з перерахунку таких платежів фізичними особами на рахунок замовника не змінюють базу оподаткування у замовника. Лише при передачі власності (оформлення правовстановлюючих документів) на готове новозбудоване житло фізичній особі (першому власнику новозбудованого житла) у замовника виникають податкові зобов'язання на підставі п. 187.1 ст. 187 ПК України. У випадку, коли після завершення будівництва правовстановлюючі документи на новозбудоване житло оформлюються на підприємство-замовника, а пізніше згідно з договорами купівлі-продажу квартир з фізичними особами переоформлюються на таких фізичних осіб, операцією з першого постачання житла буде вважатись операція оформлення правовстановлюючих документів на замовника. Подальше переоформлення права власності на фізичних осіб, в розумінні норм Кодексу, не буде вважатись операцією з першого постачання житла, а тому дана операція буде звільнятись від оподаткування податком на додану вартість відповідно до пп. 197.1.14 п. 197.1 ст. 197 ПК України.

Оскільки, в даному випадку правовстановлюючі документи на новозбудоване житло були оформлені на замовника-позивача, то подальше переоформлення права власності на фізичних осіб, що підтверджується наявними в матеріалах справи договорами купівлі-продажами, не вважається операцією з першого постачання житла, та, відповідно, такі операції звільнені від оподаткування податком на додану вартість. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18.11.2013 у справі № К/800/46086/13.

Таким чином, висновок ДПІ у Акті перевірки про порушення позивачем вимог п. 181.1 ст. 181, п. 183.1 ст. 183, п. 187.1 ст. 187 ПК України та, як наслідок, заниження податку на додану вартість у сумі 2991567,00 грн. є необґрунтованим та таким, що не відповідає чинному законодавству та дійсним обставинам справи, а винесене на його підставі спірне податкове повідомлення-рішення від 14.10.2014 № - безпідставним та неправомірним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішень органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання чи відмовлено у наданні податкових вигод, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.03.2013 у справі № К/9991/2038/11, від 11.02.2013 у справі № К/9991/66857/11 та від 10.12.2012 у справі № К/9991/26224/12.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності винесення ним спірних податкових повідомлень-рішень в повній мірі.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню частково.

Позивач про присудження судових витрат на його користь з Державного бюджету України не просив.

Керуючись статтями 9, 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.10.2014 № .

У решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.В. Амельохін