Справа № 810/3926/14
Суддя: Гром Л.М.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/3926/14 Головуючий у 1-й інстанції: Лисенко В.І.
Суддя-доповідач: Гром Л.М.
У Х В А Л А
25 березня 2015 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого-судді Гром Л.М.;
суддів Бєлової Л.В.,
Міщука М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної фінансової інспекції в Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 27 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом Державної фінансової інспекції в Київській області до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії,
До Київського окружного адміністративного суду звернулась Державна фінансова інспекція в Київській області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання виконати пункти 3,4,5,6,7,8,9,10,13,14 Вимоги Державної фінансової інспекції в Київській області від 17.02.2014 № 17-16/338 (з урахуванням уточнених позовних вимог).
Постановою Київського окружного адміністративного суду від 27 січня 2015 року позов задоволено частково, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 виконати пункти 3, 4, 5, 10, 13, 14 Вимоги Державної фінансової інспекції в Київській області від 17.02.2014 № 17-16/338. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції позивач звернувся до Київського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалене у справі судове рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
У судове засідання сторони не з`явилися, причини неявки сторін суду невідомі, про розгляд справи були повідомлені належним чином.
Відповідно до ч.4 ст.196 КАС України неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь в справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.1 ст.41 КАС України, не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши за матеріалами справи наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що посадовими особами позивача було проведено планову ревізію фінансово господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 за період з 01.07.2011 по 01.10.2013, за результатами якої складено Акт від 23.01.2014 № 17-31/1.
У ході проведення ревізії, посадовими особами позивача були виявлені порушення відповідачем фінансової дисципліни, які призвели до втрат Державного бюджету України.
У подальшому, з метою повного усунення відповідачем виявлених ревізією порушень, та попередження їх виникнення у подальшому, посадовими особами позивача було винесено Вимогу про усунення порушень від 17.02.2014 № 17-16/338.
Вказана Вимога виконана відповідачем частково, невиконаними залишились пункти 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 13, 14, у відповідності до яких відповідача зобов`язано вчинити певні дії.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з чим погоджується колегія суддів.
Відповідно до пункту 6 Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23.04.2011 № 499/2011 (далі - Положення) Державна фінансова інспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, визначити їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Також Положенням передбачено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, Державна фінансова інспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави.
Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 №2939-ХІІ, згідно із якими державній контрольно ревізійній службі надано право пред`являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.
Зі змісту пунктів 6, 7, 8, 9 Вимоги про усунення порушень від 17.02.2014 № 17-16/338 вбачається, що вони відповідають позовним вимогам та за своєю суттю полягають у спонуканні відповідача звернутися до суду з позовами до інших осіб з приводу стягнення з них збитків (шкоди, заборгованості тощо), а також про зобов`язання відповідача змінити розмір зобов`язань інших суб`єктів господарювання, відображених у бухгалтерському обліку (корегування показників кредиторської заборгованості).
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Державна фінансова інспекція України, посилаючись на положення пункту 10 частини першої статті 10 Закону України від 26.01.1993 №2939-XII "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", звернулась до суду в інтересах держави з позовом до Військової частини НОМЕР_1 з позовними вимогами про зобов`язання вчинити певні дії.
Пунктом 10 частини першої статті 10 Закону України від 26.01.1993 №2939-XII "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надано право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Із змісту вказаної статті вбачається, що право звертатися до суду надано органу державного фінансового контролю виключно в інтересах держави. Однак, положеннями статті не визначено, до якої особи і з яким позовом (позовними вимогами) орган державного фінансового контролю має звернутися до суду. Тому пункт 10 частини першої статті 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" підлягає тлумаченню у сукупності з іншими нормами цього Закону, які визначають повноваження органу державного фінансового контролю, та інших законодавчих актів.
В даній справі орган державного фінансового контролю стверджував, що проведеною ревізією діяльності відповідача, серед інших порушень, було виявлено порушення законодавства, що призвели до завдання шкоди економічним інтересам держави. Але ні у позовній заяві, ні під час судового розгляду справи орган державного фінансового контролю жодним чином не розкрив в чому саме відбулося чи може відбутися порушення економічних, матеріальних чи інших інтересів держави, не зміг вказати орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Зі змісту пунктів 6, 7, 8, 9 Вимоги про усунення порушень від 17.02.2014 № 17-16/338 вбачається, що в дійсності орган державного фінансового контролю намагається через суд примусити відповідача звернутися до суду з позовами до інших осіб щодо стягнення з них заборгованості, шкоди (збитків) на користь самого ж позивача. Тобто, по суті позов пред`явлено державною фінансовою інспекцією до позивача не в інтересах держави, а в інтересах самого ж позивача.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що розгляд адміністративних справ здійснюється в адміністративних судах у порядку позовного провадження, яке полягає у вирішенні судом публічно правового спору між двома суб`єктами права, які мають супротивні юридичні інтереси. При цьому позов уявляє собою правову вимогу одного суб`єкта до іншого зобов`язаного суб`єкта, а суд за результатами вирішення спору застосовує до правопорушника передбачені законом заходи впливу: поновлює право особи шляхом забезпечення примусового виконання державним виконавцем зобов`язань боржника від його імені і за його рахунок перед кредитором або притягає правопорушника до відповідальності.
Крім того, виявивши за результатами ревізії факти порушення законодавства, що призвели до завдання шкоди державі, орган державного фінансового контролю зобов`язаний на підставі положень статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» самостійно звернутися до суду в інтересах держави з відповідним позовом до правопорушників. Так, орган державного фінансового контролю має право вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі (п. 7 ст. 10), порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (п. 8 ст. 10), накладати у випадках, передбачених законодавчими актами, на керівників та інших службових осіб підконтрольних установ адміністративні стягнення (п. 9 ст. 10).
Згідно із положеннями пункту 7 частини першої статті 10, статті 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 №2939-XII органу державного фінансового контролю надається право пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства.
Однак такі вимоги, з точки зору дії в часі, можуть стосуватись виявленого правопорушення, яке є триваючим і вимога має на меті його припинення, або спрямовані на майбутнє і стосуватись недопущення правопорушень у майбутньому (превентивна функція). Вимоги не можуть стосуватися подій минулого, зокрема, завданих у минулому збитків, шкоди тощо, адже те що вже відбулось не можна усунути, а можна лише діяти для подолання негативних наслідків, зокрема, шляхом пред`явлення позову до осіб, діями яких завдано збитків, шкоду тощо.
Правова позиція з цього приводу сформульована Верховним Судом України у постанові від 14.04.2014 в адміністративній справі № 21-63а14, яка в силу положень 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковою до виконання для всіх суб`єктів владних повноважень, а суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність з цим рішенням Верховного Суду України.
Так, Верховний Суд України зазначив, що при виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів. Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на приведення роботи підконтрольної організації у відповідність із вимогами законодавства у майбутньому і є обов`язковою до виконання. Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом.
Таким чином, звернення органу державного фінансового контролю до суду з позовом про спонукання відповідача пред`явити позов до інших осіб, а також про зобов`язання відповідача змінити розмір зобов`язань інших суб`єктів господарювання, відображених у бухгалтерському обліку (корегування показників кредиторської заборгованості), не відповідає визначеній законом компетенції органів державної фінансової контролю.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача усунути порушення, зазначені у пунктах 6, 7, 8, 9 Вимоги від 17.02.2014 № 17-16/338, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав.
Відповідно до положень частини 1 статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
В свою чергу, доводи апелянта спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства, а отже, не підлягають задоволенню.
Отже, судова колегія визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 195, 196, 200, 205, 206 КАС України, суд,
Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в Київській області залишити без задоволення.
Постанову Київського окружного адміністративного суду від 27 січня 2015 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Гром Л.М.

Судді: Міщук М.С.

Бєлова Л.В.