Справа № 821/825/14
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" березня 2015 р. м. Київ К/800/29366/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Дочірнього підприємства «Слобожанське» товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Славія» до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області про скасування рішення про арешт майна за касаційною скаргою Дочірнього підприємства «Слобожанське» товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Славія» на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 21 березня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року Дочірнє підприємство (далі - ДП) «Слобожанське» товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми (далі - ТОВ АФ) «Славія» звернулося до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області, в якому просило скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області від 26 лютого 2014 року про накладення арешту в межах суми стягнення на майнові права, а саме, на право довгострокової оренди земельної ділянки загальною площею 287 га., переданої в оренду ДП «Слобожанське» ТОВ АФ «Славія» на підставі договору оренди від 25 листопада 2003 року, укладеного між Херсонською ОДА та позивачем.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 21 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2014 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ДП «Слобожанське» ТОВ АФ «Славія», посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконанні у відповідача перебуває зведене виконавче провадження №31501483, у складі якого знаходиться виконавче провадження з виконання наказу господарського суду Херсонської області від 30 січня 2009 року №7/520-08 про стягнення з позивача на користь ПАТ «Промінвестбанк» 829 521,69 грн.

В ході здійснення виконавчих дій у зведеному виконавчому провадженні № 31501483 постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області від 26 лютого 2014 року ВП №35196130 в межах суми стягнення накладено арешт на майнові права ДП «Слобожанське» ТОВ АФ «Славія», а саме, на право довгострокової оренди земельної ділянки, переданої в оренду боржнику (позивач) на підставі договору оренди від 25 листопада 2003 року, укладеного між Херсонською ОДА та позивачем, загальною площею 287 га, з них ріллі - 277 га, в тому числі зрошуваної - 133,2 га, господарських шляхів - 6,7 га, лісосмуг - 3,3 га, із землекористування комунального підприємства радгоспу-заводу "Янтарний", яка розташована на території Антонівської селищної ради Дніпровського району міста Херсона, та заборонено здійснювати відчуження зазначених майнових прав, що належать боржнику.

Вважаючи зазначену постанову відповідача протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у боржника відсутні кошти, нерухоме та рухоме майно, на яке можливо звернути стягнення, а тому накладення відповідачем оскаржуваною постановою арешту на майнові права позивача щодо довгострокової оренди земельної ділянки є виправданим та правомірним заходом, спрямованим на реальне виконання судових рішень, що перебувають у відповідача на виконанні.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України з такими висновками судів не погоджується та вважає їх передчасними та такими, що зроблені з неповним з'ясуванням усіх обставин справи, виходячи з наступного.

Згідно ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За правилами ч. 1 ст. 6 зазначеного Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 32 вказаного Закону заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначений Главою 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Проте, вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку діям державного виконавця при прийнятті оскаржуваної постанови від 26 лютого 2014 року ВП №35196130 про накладення арешту в межах суми стягнення на майнові права ДП «Слобожанське» ТОВ АФ «Славія», судами першої та апеляційної інстанцій не з'ясовано характер спірних правовідносин та правову природу майнових прав позивача, на які відповідачем накладено арешт та встановлено заборону на їх відчуження.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Положеннями ч. 1 ст. 8-1 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що право на оренду земельної ділянки державної або комунальної власності не може бути відчужено її орендарем іншим особам, внесено до статутного капіталу, передано у заставу, крім передбачених частиною другою цієї статті випадків.

Проте у справі, що розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій уваги на зазначені норми закону уваги не звернули та не з'ясували яким чином може вплинути накладений арешт на право довгострокової оренди земельної ділянки та заборону здійснювати відчуження майнових прав, що належать ДП «Слобожанське» ТОВ АФ «Славія», на договірні зобов'язання ДП «Слобожанське» ТОВ АФ «Славія» як орендаря за договором оренди від 25 листопада 2003 року по відношенню до Херсонської ОДА, як орендодавця.

Особливості звернення стягнення на майно боржника - юридичної особи встановлено Главою 5 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 66 вказаного Закону у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів у обсязі, достатньому для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно. У разі якщо на зазначене майно накладається арешт, воно реалізується в такій черговості: 1) у першу чергу - майно, що безпосередньо не використовується у виробництві (цінні папери, легковий автотранспорт, предмети дизайну офісів та інше майно, готова продукція (товари); 2) у другу чергу - об'єкти нерухомого майна, верстати, обладнання, інші основні засоби, а також сировина і матеріали, призначені для використання у виробництві.

Проте, зазначених вище норм закону судами враховано не було, як і не було з'ясовано, чи перебувало у позивача на момент виникнення спірних правовідносин майно, на яке можливо було звернути стягнення у межах зведеного виконавчого провадження, окрім майнового права у вигляді права довгострокової оренди земельної ділянки, в той час як у доводах касаційної скарги позивачем вказується на наявність у нього майна, на яке можливо було звернути стягнення, зокрема, системи крапельного зрошування, загальною вартістю 1 132 170 грн., вагончик вартістю 38 000 грн., кухонне обладнання вартістю 23 000 грн. та рухоме майно, розташоване в адмінбудівлі «Сибир - 22» на загальну суму 340 670,62 грн.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства Україниє підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Слобожанське» товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Славія» задовольнити частково.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 21 березня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало