Справа № 826/17496/14
Суддя: Старова Н.Е.
Дата ухвалення: 2015-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

18 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючої судді: Старової Н.Е.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Чаку Є.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «К-М Дистрибуція» до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «К-М Дистрибуція» звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 30.10.2014 року № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2014 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Справа розглянута відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «К-М Дистрибуція» з питання дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток та податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Лоллікат» за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, за результатом якої складено акт перевірки від 14.10.2014 року № 45/26-57-22-03-10/38365618, в якому зафіксовано порушення: п.138.1, 138.2, 138.8 ст.138, пп.139.1.1, 139.1.9 п.139 ст.139, що призвело до заниження податку на прибуток на суму 154147,00 грн; та п.198.6 ст.198, п.201.1, 201.6, 201.10 ст.201 ПК України, що призвело до заниження податкового кредиту по податку на додану вартість на загальну суму 162261,00 грн.

В результаті виявлених порушень, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 30.10.2014 року: №, яким збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 192683,75 грн. (за основним платежем - 154147,00 грн., за штрафними санкціями - 38536,75 грн); та №, яким збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 202826,25 грн., (за основним платежем - 162261,00 грн., за штрафними санкціями - 40565,25 грн.).

Вважаючи податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Податковий орган, приймаючи дані податкові повідомлення-рішення виходив з того, що позивачем безпідставно сформовано податкову звітність та витрати по взаємовідносинам з ТОВ «Лоллікат», оскільки фінансово-господарські відносини між позивачем та вказаним контрагентом вчинені з метою отримання податкової вигоди.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального права, на які посилається апелянт, та вважає, що судом надана їм правильна правова оцінка на підставі законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Як свідчать матеріали справи, між позивачем та ТОВ «Лоллікат» укладено Договір поставки № 0905/01 від 05.09.2013 року, за умовами якого Постачальник зобов'язується поставити (передавати) товар у власність Покупця, а Покупець зобов'язується приймати і оплачувати радіоелектронну побутову апаратуру (т.1 а.с.152-153).

Пунктом 1.2 цього Договору визначено, що номенклатура Товару, його кількість і ціна встановлюються Сторонами за узгодженням на підставі специфікації Покупця й вказуються в розрахункових документах (рахунках-фактурах) і/або у відвантажувальних документах (видаткових накладних) на Товар, які є специфікацією в розумінні статті 266 Господарського кодексу України й становлять невід'ємну частину даного Договору.

Відповідно до пункту 4.1 Договору вартість кожної партії товару, що поставляється згідно з цим Договором, визначається в заявці - специфікації або у спосіб описаний в п. 1.2.

Відповідно до рахунків-фактур та видаткових накладних позивачем придбано у ТОВ «Лоллікат» радіоелектронну побутову апаратуру, детальний перелік якої зазначений у відповідних документах (т.1 а.с.163-179).

В свою чергу, ТОВ «Лоллікат» виписано на адресу позивача наступні податкові накладні від 05.09.2013 року № 8, від 10.09.2013 року №20, від 27.09.2013 року №50, від 30.09.2013 року №51 на загальну суму 973560,1 грн.

Перевезення товару здійснювалось на підставі товарно-транспортних накладних, які містяться в матеріалах справи (т.1 а.с.192, 197)

Позивачем проведено оплату придбаного товару, що підтверджується банківськими виписками, які наявні в матеріалах справи та містять обов'язкові реквізити.

Згідно п.138.2 ст.138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Як зазначено у пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Суди обох інстанцій ретельно дослідили докази, надані позивачем, на підтвердження реальності фінансово-господарських відносин з ТОВ «Лоллікат» та економічної доцільності, в тому числі копії наступних документів: статуту ТОВ «К-М Дистрибуція» (т.1 а.с.36-54), виписки з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т.1 а.с.55), довідки з ЄДРПОУ (т.1 а.с.56), свідоцтва платника ПДВ (т.1 а.с.57), договорів оренди приміщень з додатками (т.1 а.с.61-71), платіжних доручень, банківських виписок, договору оренди ТЗ (т.1 а.с.107-108), договорів поставки, рахунків, звіту про переміщення товарів на складах, видаткових та податкових накладних, рахунків-фактур, які містять обов'язкові реквізити, та дійшли висновку, що господарські операції належним чином відображено у бухгалтерському і податковому обліку позивача, що цілком підтверджує реальність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, з урахуванням самого змісту господарських операцій та видів діяльності позивача та його контрагента.

Крім того, колегія суддів критично оцінює посилання податкового органу на висновки акта про неможливість проведення зустрічної звірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Лоллікат» від 22.11.2013 року № 481/2205/37432407, якою встановлено ознаки фіктивності ТОВ «Лоллікат» та факти нереального здійснення господарських операцій даним СГД, як на підтвердження відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання взятих зобов'язань, оскільки чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання.

Враховуючи позицію Вищого адміністративного суду України, викладену у листі №742/11/13-11 від 02.06.2011 року, в зв'язку з тим, що нікчемність правочинів між позивачем та його контрагентом, у відповідності до ч.2 ст.71 КАС України, відповідачем не доведена, зокрема, вироком суду та спростовується копіями первинних документів, наявних в матеріалах справи, що підтверджують правомірність формування податкової звітності позивачем, колегія суддів вважає, що відповідачем всупереч норм чинного законодавства прийнято спірні податкові повідомлення-рішення від 30.10.2014 року № та №

Податковий орган не надав суду належних доказів відсутності у контрагента позивача необхідних адміністративно-господарських можливостей.

Окрім того, п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», серед іншого вказано, що при кваліфікації правочину за ст.228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. А саме рішення Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 року, де зазначено, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. Слід брати до уваги те, що при розгляді даної категорії справ Європейський суд з прав людини виходить з того, що держава в особі податкових органів може і повинна вживати заходів для недопущення та/або зупинення зловживань у сфері сплати податку на додану вартість та бюджетного відшкодування, але відмова у бюджетному відшкодуванні платнику податків, який добросовісно виконав свої зобов'язання перед бюджетом і виконав всі передбачені національним законодавством умови для отримання такого відшкодування, тільки на тій підставі, що податковий орган не встановив сплати податку на додану вартість з боку постачальника та/або його контрагентів у ланцюгу, за умови відсутності шахрайських дій з боку отримувача відшкодування, на думку Європейського суду з прав людини, порушує права такого платника податків.

Судова колегія апеляційної інстанції не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального права, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, та вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, яким надана правильна правова оцінка на підставі законодавства, яке врегульовує спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги, не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові від 26.11.2014 року, та не можуть бути підставою для її скасування.

За таких обставин, у відповідності до ст.200 КАС України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 186, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів в м. Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили згідно ст.254 КАС України, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Старова Н.Е.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.