Справа № 815/1952/14
Суддя: Жук С.І.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 р. Справа № 815/1952/14

Категорія: 3.1.3 Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М. М.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Жука С.І.
судді - Потапчука В.О.
судді - Семенюка Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Головного управління МВС України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення про анулювання посвідки на постійне місце проживання, зобов'язання вчинити певні, -

встановиЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Головного управління МВС України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення про анулювання посвідки на постійне місце проживання, зобов'язання вчинити певні.

Суд першої інстанції своєю постановою від 22 травня 2014 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Головного управління МВС України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення про анулювання посвідки на постійне місце проживання, зобов'язання вчинити певні задовольнив частково.

Визнав протиправним та скасував рішення Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 таким, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документований посвідкою на постійне місце проживання в Україні, оформлене Висновком від 25.05.2012 року про визнання громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 таким, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документований посвідкою на постійне місце проживання в Україні.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області не погодившись з постановою суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, або у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали та доводи апелянта в межах апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Соціалістичної Республіки В'єтнам, прибув в Україну в 1988 році за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року та працював в Одеському взуттєвому товаристві.

Факт прибуття в Україну згідно Угоди між Соціалістичною Республікою В'єтнам та колишнім СРСР, а також постійного проживання ОСОБА_1 на території України з 1988 року підтверджується довідкою про прийняття на роботу в період з 1988 року по 1990 рік АТ «Білоцерківсільмаш» від 30.01.2003 року №31, витягом з Трудової книжки з відомостями про роботу в період з 1988 року по 1990 рік в АТ «Білоцерківсільмаш».

Згідно Довідки Управління у справах національностей та міграції Одеської обласної державної адміністрації від 25.03.2003р. №13-308 ОСОБА_1 включений в Єдиний список, складений згідно рішення координаційної ради з міграційних питань від 04.12.1998р. щодо громадян В'єтнаму, більшість з яких прибули до СРСР на професійне навчання та на роботу за урядовою лінією згідно угоди між В'єтнамом та колишнім СРСР від 02.04.1981р. та його зареєстровано згідно розпорядження Одеської обласної державної адміністрації від 26.07.2000 р. N 570/А-2000 «Про впорядкування перебування та працевлаштування в'єтнамських громадян в Одеській області».

30.09.2001р. ОСОБА_1 звернувся до ВПР та МР УМВС України в Одеській області з заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні та склав заяву анкету про залишення в Україні на постійне мешкання (вхідний номер реєстрації 24.12.2001р.).

06 лютого 2002р. ВГПІС УМВС України в Одеській області складено висновок про залишення на постійне мешкання в Україні громадянина В'єтнаму ОСОБА_1.

На підставі поданої заяви та інших документів 07.02.2002р. позивачу ВГРІФО УМВС України в Одеській області видано посвідку на постійне проживання серія ОД №293/02 з безстроковим терміном дії.

30.09.2010 року ВГРІФО ГУМВС України в Одеській області видано нову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1, дійсну безстроково, за заявою позивача від 29.09.2010р.

Як зазначає позивач, наприкінці січні 2014 року він випадково, без отримання будь-якого письмового повідомлення, дізнався про те, що посвідка на постійне проживання від 30.09.2010р. є недійсною та рішенням ВГІРФО Головного управління МВС України в Одеській області посвідку на постійне проживання ОСОБА_1 було анульовано. Не погоджуючись з рішенням про анулювання посвідки на постійне проживання в Україні, позивач звернувся до суду.

Відповідно до п.21 Порядку формування квоти імміграції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. N 1983 (в редакції чинній на момент прийняття оскарженого рішення), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, висновком про визнання громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 таким, що не має дозволу на імміграцію та необґрунтовано документованим посвідкою на постійне проживання, від 25.05.2012р., затвердженим виконуючим обов'язки начальника ВГРІФО ГУМВС України в Одеській області, вирішено вважати громадянина В'єтнаму - ОСОБА_1, 13.01.1966 р.н., таким, що не має дозволу на імміграцію в Україні; у паспортному документі громадянина В'єтнаму - ОСОБА_1, анулювати штамп «Дозволено постійне проживання в Україні»; видану посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 30.09.2010 року визнати недійсною та вилучити для знищення в установленому порядку; на громадянина В'єтнаму - ОСОБА_1, виставити контрольну картку до АДС ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області, про прийняте рішення проінформувати Управління режиму та перепускного контролю Державного кордону України; повідомити орган внутрішніх справ за місцем реєстрації громадянина В'єтнаму - ОСОБА_1 для прийняття рішення згідно чинного законодавства; повідомити громадянина В'єтнаму - ОСОБА_1 про прийняте відносно нього рішення.

Такі висновки зроблені посадовими особами ВГРІФО ГУМВС України в Одеській області, з посиланням на те, що в матеріалах справи (на період звернення ОСОБА_1 із заявою про отримання посвідки на постійне проживання в Україні) були відсутні документи, які б підтверджували факт направлення ОСОБА_1 та прийняття на професійне навчання чи роботу на підприємстві АТ «Білоцерківсільмаш» і в організації СРСР в період з 1988р. по час звернення - гр. ОСОБА_1 не підпадає під дію Прикінцевих положень ЗУ «Про імміграцію» та необґрунтовано документований посвідкою на постійне проживання в Україні (надалі - Посвідка).

Відповідно до абз.3 ч.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12 - 15 цього Закону.

Частиною 1 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» встановлено, що цей Закон набирає чинності через місяць з дня його опублікування.

Закон України «Про імміграцію» від 07.06.01р. був офіційно опублікований в газеті «Урядовий кур'єр» № 119 від 07.07.2001 року. Таким чином, вказаний Закон набрав чинності 07.08.2001 року. Отже шестимісячний термін для подання зави про видачу посвідки на постійне проживання в Україні сплинув 08.08.2002р. Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, з відповідною заявою ОСОБА_1 звернувся до ВПР та МР УМВС України в Одеській області 30.09.2001р., тобто в межах передбаченого законодавством шестимісячного строку.

Факт прибуття в Україну згідно Угоди між Соціалістичною Республікою В'єтнам та колишнім СРСР, а також постійного проживання ОСОБА_1 на території України з 1988 року, підтверджується довідкою про початок трудових відносин з 06.07.1988р. та перебування на роботі до 05.10.1990р. АТ «Білоцерківсільмаш» від 30.01.2003 року №31, Трудової книжки з переводом з відомостями про роботу в період з 06.07.1988 року по 05.10.1990 року в АТ «Білоцерківсільмаш».

У поданих відповідачем запереченнях на позовну заяву зазначається, що позивача визнано таким, що не має дозволу на імміграцію, з огляду на те, що в порушення Закону України «Про імміграцію» позивачем подано заяву на отримання посвідки на постійне проживання в України без надання жодних документів ,підтверджуючих факт направлення та прийняття ОСОБА_1 на професійне навчання чи роботу на підприємства і в організації СРСР згідно Угоди від 02.04.1981р.

Згідно абз.3 ч.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» обов'язковими умовами наявності можливості вважати іноземців або осіб без громадянства такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україні, є прибуття в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишення проживати в Україні і звернення протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Під час звернення позивача з заявою 30.09.2001р. до ВПР та МР УМВС України в Одеській області про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, посадовими особами ВГПІС УМВС України в Одеській області були перевірені вказані обставини та 06 лютого 2002р. щодо позивача складено висновок про залишення на постійне мешкання в України. На момент оформлення оскарженого висновку 25.05.2012р. вказані документи були наявні в особовій справі громадянина В'єтнаму ОСОБА_1, а отже вказаний висновок є безпідставним та таким, що порушує права ОСОБА_1, передбачені Законом України «Про імміграцію». Підтверджуючі документи датовані пізніше, ніж стосовно позивача було прийняте рішення та видано посвідку від 06.02.2002р., проте це не свідчить про необґрунтоване визнання позивача особою, яка має дозвіл на імміграцію згідно з абз.3 ч.4 розділу V ЗУ «Про імміграцію».

Наявність передбачених ст.12 Закону України «Про імміграцію» підстав для анулювання дозволу на імміграцію судом не встановлена, доказів зворотнього відповідачами не надано.

Крім того, Порядком формування квоти імміграції визначено процедуру розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію.

Пунктами 21-23 вказаного Порядку визначено, що питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Однак з матеріалів особової справи ОСОБА_1 вбачається, що рішення щодо позивача було прийняте без дотримання вказаної процедури.

Так, зокрема, відповідачами не надано копію подання щодо скасування дозволу на імміграцію, яким повинна започатковуватися процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію; також вказане питання розглядалося без запрошення ОСОБА_1 для надання відповідних пояснень.

Разом із цим, оскаржуване рішення, оформлене висновком посадової особи ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області від 25.05.2012р., не є за своєю формою рішенням про скасування дозволу на імміграцію, про необхідність прийняття якого йдеться у пункті 22 Порядку; складання висновку мало на меті додаткову перевірку законності документування позивача посвідкою на постійне проживання та процедура була започаткована не за поданням, а за запитом від 07.04.2012р. ГУ по боротьбі з корупцією Служби безпеки України.

Проте по суті вказаний Висновок передбачав настання тих негативних для позивача наслідків, що передбачені законом, про що свідчать подальші дії ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області, зокрема, скерування відповідних листів та повідомлень до компетентних органів.

З урахуванням встановленого, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню викладене у висновку від 25.05.2012р. рішення, яким вирішено вважати громадянина В'єтнаму - ОСОБА_1 таким, що не має дозволу на імміграцію в Україні, у паспортному документі анулювати штамп «Дозволено постійне проживання в Україні»; посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 30.09.2010 року визнати недійсною та вилучити для знищення в установленому порядку, та ухвалено вчинити інші дії, що мають наслідком неможливість подальшого перебування позивача в Україні.

При цьому не підлягають задоволенню вимоги позивача про зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області поновити посвідку на постійне проживання в Україні громадянина В'єтнаму - ОСОБА_1, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів того, що посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 30.09.2010р. була у позивача примусово вилучена або ним добровільно здана.

У письмових поясненнях від 08.05.2014р. представник позивача вказує, що посвідка на постійне проживання у ОСОБА_1 не вилучалася.

Скасування судом рішення про визнання недійсною та вилучення посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 30.09.2010р. та інших пов'язаних з цим рішень, оформлених Висновком від 25.05.2012р., є достатнім заходом для захисту та поновлення порушеного права позивача.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інспекції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначено характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Головного управління МВС України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення про анулювання посвідки на постійне місце проживання, зобов'язання вчинити певні, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням до Вищого адміністративного суду України в порядку статті 212 КАС України.

Головуючийсуддя С.І. Жук
суддя В.О. Потапчук
суддя Г.В. Семенюк