Справа № 820/18290/14
Суддя: П'янова Я.В.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 р.Справа № 820/18290/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.12.2014р. по справі № 820/18290/14

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач), третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - ГУ ДМС в Харківській області), в якому просив суд скасувати рішення Державної міграційної служби України № 486-14 від 29.09.2014 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.12.2014 р. у задоволенні адміністративного позову Громадянина Афганістану ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погодившись з прийнятою постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, вважаючи оскаржувану постанову незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає справу відповідно до ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець Афганістану, м. Капісса, є громадянином Афганістана.

Позивач 14.01.2014 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Працівником ГУ ДМС у Харківській області 28.01.2014 року з позивачем проведена співбесіда, що підтверджується протоколом співбесіди, та відповідно до наказу від 03.02.2014 року № 20 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_1 від 03.02.2014 року.

В подальшому, ГУ ДМС у Харківській області з позивачем були проведені співбесіди, що підтверджується протоколом співбесіди від 11.03.2014 року, від 08.04.2014 року, від 29.04.2014 року.

Відповідно до висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 02.05.2014 року, позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В подальшому, відповідно до рішення Державної міграційної служби України від 29.09.2014 року № 486-14, громадянину Афганістану ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення відповідача про відмову в оформленні документів необґрунтованим та незаконним, позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин та на підставі усіх матеріалів, які мають значення для конкретної ситуації. Позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наведені позивачем причини, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в країні її громадянської приналежності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач при прийнятті рішення № 486-14 від 29.09.2014 року діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а винесене рішення є законним, а отже, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до статті 1 якого біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 7 Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 7 ст. 7 Закону).

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч. 6 ст. 8 Закону).

Як вбачається з Рішення від 29.09.2014 року № 486-14, фактичною підставою для винесення рішення про відмову в оформленні документів слугував висновок суб'єкта владних повноважень про те, що заява позивача є очевидно необґрунтованою та не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не встановлено обґрунтованих побоювань, які змусили прибути та залишитись в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. Підстав для надання додаткового захисту в Україні не встановлено.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

В заяві позивач повідомляє, що перебуваючи в країні громадянської належності, він служив за контрактом у війську національної гвардії Афганістану, але «талибы узнали и стали угрожать мне и моей семье», «...если я не брошу службу и не уйду на их сторону, меня убьют». Внаслідок чого заявник змушений був залишити Афганістан та переїхав до Таджикистану, але там, за словами заявника, «плохо относятся к афганцам», через що "... у меня нет возможности жить ни в Афганистане, ни в Таджикистане».

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції позивачем не було надано документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не наведено жодного конкретного факту або доказу щодо його побоювань в разі повернення на батьківщину.

Статтею 12 Закону України "Про біженців" встановлено, що протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Під час співбесіди заявникові, який не розуміє українську або російську мову, орган міграційної служби забезпечує перекладача, який перекладає на мову, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає інформацію про прийняте рішення до відповідного органу внутрішніх справ та до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, а також видає заявникові або його законному представникові письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити на той факт, що подання заяви заявник обґрунтував наявністю небезпеки в країні громадянської належності з боку представників угрупування «Талібан», яка виникла через його службу за контрактом у національній гвардії Афганістану та відмову перейти на їх сторону.

При цьому, відомості, які наводить заявник у своїй заяві та в ході співбесід, мають чисельні розбіжності. Зокрема, в заяві він повідомив, що після того як представники «Талібану» дізналися про його службу в армії, а це, за словами заявника, було у період з 2005 по 2006 роки, «талибы пришли в мой дом и предупредили меня», тоді як на співбесіді вказує, що це було у 2004 році.

Крім того, заявником не надано жодного доказу на підтвердження інформації щодо служби за контрактом у національній гвардії Афганістану та його переслідування з боку Талібану. Не знайшли слова заявника підтвердження в повідомленнях ЗМІ та доповідях міжнародних організацій, які свідчать про поліпшення ситуації.

Необхідно зауважити на те, що з 2006 року, проживаючи на території Таджикистану, з метою продовження терміну перебування в країні, заявник неодноразово на рік безперешкодно виїжджав до Афганістану, отримував відповідну візу Таджикистану у Посольстві Таджикистану в Афганістані та неушкодженим повертався у м. Душанбе. Посилаючись у заяві на загрозу життю родини, яка мешкає в Афганістані, на співбесіді спростував власне твердження, адже рідні зараз мають проблеми лише економічного характеру «... нет стабильности в стране, трудно жить и работать» (стор.3 протокол співбесіди від 29.04.2014 р.).

Також, в ході співбесід заявник надав суперечливу інформацію щодо дати отримання погроз.

Крім того, з розповіді заявника вбачається, що він взагалі не має потреби у захисті, а отже і не мав побоювань, про що повідомив на співбесіді, пояснюючи підстави перебування у Таджикистані; «мне это не нужно было», метою заявника є легалізація у державі з кращими соціально-побутовими умовами. Неправдивими є також твердження заявника щодо неможливості повернення до Таджикистану, оскільки «таджики плохо относятся к афганцам, тем более, что моя национальность - пуштун», спростувавши факт неприязного відношення до нього як до афганця-пуштуна, пояснивши на співбесіді, що таджики «...ревновали, что у меня жена - таджичка» (стор.5, протокол співбесіди від 29.04.2014 р.).

В ході судового розгляду справи встановлено, що заявник мав можливість у Таджикистані забезпечувати свої життєві потреби та забезпечувати свою родину, зокрема, проживав у столиці, чого не можуть собі дозволити більшість афганців, отримав дозвіл на роботу. Єдиним мотивом для виїзду з Таджикистану було важке фінансово-економічне становище та бажання жити й легалізуватися у європейській країні.

Заявник ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанцій не надав інформацію про будь-які важливі факти щодо теперішньої обстановки в Афганістані, зокрема в населеному пункті, де він мешкав.

Отже, викладений заявником факт не може розглядатись як обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань.

З матеріалів справи вбачається, що заява не містить наявності політичного підґрунтя, особисто сам заявник участі в політичному житті країни громадянської належності не брав, жодної партійної посади не обіймав. Матеріали справи свідчать, що заявник взагалі не цікавиться даною сферою життя країни постійного проживання.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на те, що до теперішнього часу на батьківщині заявника безперешкодно мешкає його батько. В ході розгляду заяви про будь-які переслідування або погрози щодо батька заявник не повідомляє, що свідчить про відсутність фактів утиску та переслідувань їх як з боку органів державної влади, так і з боку Талібану.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, обґрунтування, викладені у заяві, не містять фактів, які б свідчили про побоювання заявника стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Інформація про країну походження та останню країну постійного проживання підтверджує, що у Афганістані або Таджикистані населення не зазнає переслідувань на всій території країни, тому для заявника існує альтернатива внутрішнього переміщення у країні походження.

Крім того, колегія суддів зауважує, що заявник в заяві взагалі не посилається на необхідність отримання захисту в Україні або на страх його переслідування в країні громадянської належності за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженців 1951 року та Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Позивачеві була надана можливість роз'яснити проблематичність відповідних фактів, але він не забезпечив задовільного пояснення істотних ідентифікованих проблем довіри. Не є можливим застосувати презумпцію невинності в оцінці вірогідності цих матеріальних елементів заяви, тому вони не можуть бути прийняті як істинні.

Зважаючи на розділ С.2 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу бі женців, за результатами проведеної з позивачем співбесіди та матеріалами справи встано влено, що його твердження в заяві щодо небезпеки, яка нібито загрожує в Афганістані йому осо бисто, є повністю безпідставними і не мають реального підґрунтя.

Позивач не обґрунтував свої побоювання стати жертвою переслідування конкретни ми фактами ні в заяві, ні в ході співбесід, ні в ході судового розгляду справи.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що позивач не виявив ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Аналіз заяви та особової справи позивача вказує на те, що він звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації.

З особової справи позивача вбачається, що він є мігрантом, а не біженцем (відповідно до п. 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем), оскільки, як вже було зазначено, територію Афганістану залишив добровільно.

Вищезазначене свідчить про те, що причини, які має позивач, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відповідач при прийнятті рішення № 486-14 від 29.09.2012 року діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а винесене рішення є законним, а отже, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення судом ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України є безпідставними.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч. 1 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.12.2014р. по справі № 820/18290/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя Пянова Я.В.
Судді Зеленський В.В. Чалий І.С.