Справа № 826/18551/14
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

26 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Троян Н.М., Бужак Н.П.;

за участю секретаря: Кінзерської Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м.Києві на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м.Києві про визнання дій протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м.Києві про визнання дій протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення. Свої позовні вимоги мотивував тим, що висновки акта ДПІ в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві від 22.10.2014 року №1157-26-54-17-01-17-, складеного за результатами проведення документальної позапланової невиїзної перевірки з питання дотримання ФОП ОСОБА_2 вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «Компанія «Сорбіт» за період липень 2014 року, а саме, в частині заниження податкового кредиту з податку, сформованого за наслідками господарських операцій з придбання у названого контрагента-постачальника витратних матеріалів згідно усних угод, документально і нормативно не підтверджуються. Натомість, у позивача наявні всі необхідні та належним чином оформлені первинні документи на підтвердження реальності зазначених правочинів, а також факту використання таких товарно-матеріальних цінностей в підприємницькій діяльності (договір підряду від 14.07.2014 року №25 із замовником ТОВ «Логістик Інвест Центр»). В свою чергу, висновки контролюючого органу про фіктивність зазначених правочинів ґрунтуються виключно на неналежних документальних доказах, а саме, висновках протиправно здійсненої ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м.Києві зустрічної звірки ТОВ «Компанія «Сорбіт», що оформлені актом від 02.09.2014 року №2657/26-55-22-08/37723754, а тому суперечать вимогам чинного законодавства України. Вважає, що податкове повідомлення-рішення від 12.11.2014 року № є такими, що винесено без належних на то правових підстав, а тому підлягає скасуванню.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві від 12.11.2014 року №.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, ДПІ в Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.Києві, згідно норм пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 Податкового кодексу України та на підставі наказів від 03.10.2014 року №129, була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка з питання дотримання ФОП ОСОБА_2 вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «Компанія «Сорбіт» (ідентифікаційний код 37723754) за період з 01.07.2014 року по 31.07.2014 року, за результатами якої складений Акт від 22.10.2014 року №1157-26-54-17-01-17-.

У тексті акта перевірки, копія якого наявна в матеріалах справи, містяться висновки контролюючого органу про завищення позивачем, в порушення норм п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2 п. 198.3 і п. 198.6 ст. 198, п. 201.4, п. 201.6 і п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, податкового кредиту за липень 2014 року на суму податку на додану вартість 26 400,00 грн. Епізоди даного податкового правопорушення відповідач пов'язує з фактом неправомірного віднесення ФОП ОСОБА_2 до складу податкового кредиту за липень 2014 року суми податку на додану вартість, сплаченого у складі вартості товарів (матеріалів), що були придбані у ТОВ «Компанія «Сорбіт».

Згідно наданих позивачем у відповідь на письмовий запит ДПІ від 17.09.2014 року №7687/в/26-54-17-04-28 первинних документів (видаткові та податкові накладні, рахунки на оплату та платіжних доручень) та показників податкової звітності ФОП ОСОБА_2 з ПДВ за звітний період липень 2014 року, перевіряючим встановлено, що платник податків задекларував показник податкового кредиту в сумі 26 400,00 грн. за наслідками господарських операцій з постачальником ТОВ «Компанія «Сорбіт».

Проте, у зв'язку із ненаданням ФОП ОСОБА_2 до перевірки жодних товарно-транспортних документів перевіряючий прийшов до висновку про неможливість підтвердження факту транспортування товарів від ТОВ «Компанія «Сорбіт» до перевіряємого платника податків (позивача).

Також, під час проведення документальної перевірки позивача перевіряючий надав перевагу висновками та обставинам, зафіксованим в акті ДПІ в Печерському районі ГУ Міндоходів у м.Києві від 02.09.2014 року №2657/26-55-22-08/37723754 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Компанія «Сорбіт» (ідентифікаційний код 37723754) щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період з 01.07.2014 року по 31.07.2014 року, згідно якого провести зустрічну звірку останнього виявилося неможливим у зв'язку з відсутністю за податковою адресою та адресою фактичного місцезнаходження. Окрім цього, в даному акті від 02.09.2014року №2657/26-55-22-08/37723754 зазначено, що в ході аналізу податкової звітності, поданої ТОВ «Компанія «Сорбіт» до податкового органу та у зв'язку з не поданням ним фінансової звітності (баланс) встановлено відсутність будь-якої інформації про наявні складські приміщення, транспортні засоби, а також трудові ресурси та устаткування, що необхідні для здійснення нормальної фінансово-господарської діяльності підприємства. Згідно базах даних Міндоходів України не виявлено отримання ТОВ «Компанія «Сорбіт» дозвільних документів на проведення діяльності, яка їх потребує. Більш того, за даними податкової звітності ТОВ «Компанія «Сорбіт» з ПДВ виявлено формування сумнівного податкового кредиту по ланцюгу постачання від цього підприємства до вигодо набувачів на загальну суму податку 7 499 404,80 грн., а тому, на думку працівників ДПІ в Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, за результатами зустрічної звірки ТОВ «Компанія «Сорбіт» не підтверджуються задекларовані останнім податкові зобов'язання з ПДВ та відповідно податковий кредит за період липень 2014 року, а правочини, укладені товариством зі контрагентами - порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави та суспільства, і вчинені удавано з метою ухилення від сплати податків третіми особами

На підставі вищевикладеного, ДПІ в Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.Києві дійшов висновку про відсутність можливості дослідити та підтвердити походження товарів і реальності господарських операцій ФОП ОСОБА_2 з ТОВ «Компанія «Сорбіт» у липні 2014 року.

За результатами проведеної документальної перевірки ФОП ОСОБА_2 перевіряючий встановив заниження позивачем податку додану вартість за липень 2014 року в сумі 26 400,00 грн.

Не погоджуючись з висновками акта перевірки, позивач подав 31.10.2014 року до ДПІ в Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.Києві письмові заперечення від 31.10.2014 року №211014 на висновки цього акта від 22.12.2014 року з обґрунтуванням своєї позиції.

Листом від 07.11.2014 року №112/в/26-54-17-01-21 відповідач залишив висновки акта перевірки без змін, а заперечення ФОП ОСОБА_2 відповідно - без задоволення.

12.11.2014 року ДПІ в Оболонському районі ГУ Міндоходів у м.Києві підставі вказаного акта перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення (форми «Р») за № , яким визначило ФОП ОСОБА_2 до сплати суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 39 600,00 грн., в т.ч. 26 400,00 грн. за основним платежем, 13 200,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції (штрафи).

Надаючи правову оцінку позовним вимогам необхідно зазначити наступне.

В розумінні пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2011 року, «податковий кредит» - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

В силу п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, перелік яких наведений у п. 201.1 ст. 201 ПК України. Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм ст. 201 цього Кодексу.

Крім того, зокрема, форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом державної податкової служби (п. 201.2 ст. 201 ПК України), а саме - Наказом Міністерства фінансів України від 14.01.2014 року №10 «Про затвердження Форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної», що був зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30 січня 2014 року за №185/24962, (який набрав чинності 01.03.2014 року та був чинний станом на момент існування спірних правовідносин).

Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності, ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема це відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. При цьому вказаними нормами ПК України не встановлено обов'язкових умов та порядку формування податкового кредиту окремо для суб'єктів господарської діяльності - фізичних осіб-підприємців, які зареєстровані платниками податку на додану вартість, а тому як наслідок застосовуються вищенаведені загальні норми Кодексу.

Також в Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року №742/11/13-11 наголошується на тому, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції (про що зазначено в іншому листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011року №1936/11/13-11).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-ХІV (в редакції на момент спірних правовідносин), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні Закону №996-ХІV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, згідно норм до п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704, (в редакції на момент спірних правовідносин) (далі - Положення), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), «господарські операції» - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону №996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону №996-ХІV).

Аналіз викладених норм Закону № 996-ХІV та норм Положення свідчить про те, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011року №742/11/13-11.

В ході судового розгляду також встановлено, що в липні 2014 року ФОП ОСОБА_2 придбав у ТОВ «Компанія «Сорбіт» на підставі усних угод товари (кабелі, фільтри-осушувачі, труби мідні, запорні крани (вентелі) - в асортименті, та щит управління холод. камери).

На підтвердження фактів здійснення вказаним контрагентом поставок товарів на адресу ФОП ОСОБА_2 та проведення розрахунків за такі реалізовані товари позивач надав до суду копії наступних документів: рахунків на оплату від 28.07.2014 року №1382, від 29.07.2014 року №1398 та від 30.07.2014 року №1480; видаткових накладних від 29.07.2014 року №131, від 30.07.2014 року №132 та від 31.07.2014 року №133, всього на загальну суму 158 400,00 грн. (з ПДВ); податкових накладних від 29.07.2014 року №131 на суму 52 400,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 8 733,33 грн.), від 30.07.2014 року №132 на суму 50 000,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 8 333,33 грн.) та від 31.07.2014 року №133 на суму 56 000,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 9 333,33 грн.), всього ПДВ на 26 399,99 грн.; платіжних доручень від 29.07.2014 року №142, від 30.07.2014 року №144 та від 31.07.2014 року №148, і виписок ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (МФО 380805) по 29, 30 і 31 липня 2014 року сум коштів на користь ТОВ «Компанія «Сорбіт» в якості оплати за витратні матеріали згідно відповідних рахунків (вартість товарів з ПДВ).

Згідно письмових пояснень позивача від 15.01.2015 року, наданих в судовому засіданні у даній справі, безпосередньо перевезення придбаних ФОП ОСОБА_2 товарів від постачальника здійснювалося за рахунок приватного підприємця та з використанням власного автомобіля (автомобіль марки Kia Clarus 2.0 SLX, держ. реєстроку № НОМЕР_1. Копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та нотаріально посвідченої довіреності ОСОБА_4 від 02.08.2012 року на уповноваження ОСОБА_2 керувати таким транспортним засобом наявні у матеріалах справи). Витратні матеріали, придбані за спірними правочинами у ТОВ «Компанія «Сорбіт», були використані позивачем для виконання своїх зобов'язань з поставки матеріалів і виконання робіт за договором від 14.07.2014 року № 25. За умовами цього Договору ФОП ОСОБА_2 (як Виконавець) мав здійснити розробку конструктивних монтажних схем і виконання монтажних і пусконалагоджувальних робіт конструкції та холодильного обладнання на об'єкті (з використанням власних матеріалів і обладнання) на користь ТОВ «Логістик Інвест Центр» (Замовника). Дані фактичні обставини засвідчуються наступними первинними документами: договором підряду від 14.07.2014 року №52, додатку № 1 до Договору - «Договірна ціна», що містить точний перелік матеріалів та обладнання, що передавалися у власність Замовника в комплексі з монтажними роботами, додатків № 2 «Графік виконання робіт», № 3 «Графік фінансування» і №4 «Технічне завдання на розробку конструктивних, технічних та технологічних рішень холодильної камери»; акта приймання-передачі виконаних робіт від 27.10.2014 року №81, податкових накладних, виписками банків з відомостями про перерахування Замовником коштів на користь ФОП ОСОБА_2

За результатами дослідження вище перелічених первинних документів суд дійшов висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-ХІV та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, та в повній мірі відображають зміст і характер вчинених господарських операцій. Натомість відповідач не надав суду жодних документальних доказів, які б свідчили про те, що надані позивачем до матеріалів судової справи первинні документи були сфальсифіковані, та достовірність наведених в таких документах відомостей про господарські операції не спростував.

При цьому, не можливо прийняти до уваги посилання відповідача на недоведеність реальності господарських операцій з поставок товарів ФОП ОСОБА_2 в липні 2014 року через відсутність товарно-транспортних накладних на підтвердження транспортування таких ТМЦ, оскільки товарно-транспортна накладна у відповідності до норм чинного законодавства (зокрема. Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року № 2344-ІІІ, Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила), затверджених Наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 року №363, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за №128/2568, та Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306) призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, а відтак визначає безпосередньо взаємовідносини по виконанню перевезення вантажів для обліку транспортної роботи. У розглядуваному випадку позивач здійснював операції з придбання товару та не виступав в якості замовника за договором перевезення, у зв'язку з чим відсутність товарно-транспортних накладних не можна розцінювати як беззаперечне свідчення безтоварності спірних операцій (аналогічні висновки наведені в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 27.10.2014 року у справі № К/800/28931/14, від 30.10.2014 року у справі № К/9991/64001/12 та від 28.10.2014 року у справі № К/800/24404/13).

Також, з наявних матеріалів справи чітко прослідковується наявність взаємозв'язку між витратами ФОП ОСОБА_2 на придбання товарно-матеріальних цінностей (витратних матеріалів) та здійсненням ним господарської діяльності (установлення, монтаж і демонтаж машин і устаткування).

Крім того, відповідачем не було надано суду належних документальних доказів відсутності у контрагента позивача спеціальної податкової правосуб'єктності на момент укладення і виконання вказаних спірних правочинів, зокрема, того, що ТОВ «Компанія «Сорбіт» не було зареєстроване в якості платника податку на додану вартість або того, що його реєстрація платником податку на додану вартість була анульована у встановленому законом порядку. Натомість, в матеріалах справи наявна копія витягу з Реєстру платників ПДВ відносно ТОВ «Компанія «Сорбіт» станом на 03.06.2014 року, та чинність свідоцтва платника ПДВ товариства № 200177106 від 04.06.2014року відповідачем в період липень місяць 2014 року не заперечується, а, відтак суд приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи копії податкових накладних, на підставі яких позивач сформував податковий кредит за перевіряємий період, цілком відповідають вимогам, встановленим ст. 201 Податкового кодексу України.

Відповідачем не було надано до суду належних доказів, які б свідчили про відсутність у ТОВ «Компанія «Сорбіт» умов для здійснення господарської діяльності (відсутність майна, складських приміщень, обладнання та виробничих потужностей, в т.ч. орендованих, а також трудових ресурсів, тощо), в т.ч. із залученням третіх осіб, на момент вчинення спірних правочинів. За даними витягу з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України відносно ТОВ «Компанія «Сорбіт» станом на 23.05.2014 року (копія якого наявна в матеріалах справи) укладення усних угод з позивачем на поставку витратних матеріалів не суперечила основним напрямкам господарської діяльності цього підприємства.

При цьому не можливо прийняти до уваги посилання відповідача на обставини встановлені акті ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 02.09.2014 року №2657/26-55-22-08/37723754 про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента позивача як належний доказ фіктивності діяльності ТОВ «Компанія «Сорбіт». Оскільки, по-перше, неможливість проведення зустрічних звірок не є беззаперечним і достатнім доказом відсутності фінансово-господарських відносин між позивачем і названими контрагентами, та відповідно не спростовує правове значення складених за такими господарськими операціями первинних документів, а, по-друге, - в судовому порядку спростована правомірність дій податкової інспекції по проведенню такої зустрічної звірки, що оформлена актом від 02.09.2014 року №2657/26-55-22-08/37723754 (а саме - згідно постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.11.2014 року по справі №826/15849/14 за позовом ТОВ «Компанія «Сорбіт» до ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м.Києві про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії. Наразі дана постанову суду першої інстанції була залишена ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.01.2015 року без змін, та відповідно в силу норм ст. 254 КАС України набрала законної сили).

Також, в силу п. 15.1 ст. 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Частиною другою ст. 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.

Так, безпосередньо в Акті перевірки від 22.10.2014 року №1157-26-54-17-01-17- не наведено правову норму, в силу якої на платника податку (покупця) покладена відповідальність за недекларування та несплату податкових зобов'язань платником податку-контрагентом (продавцем), шляхом позбавлення його права на податковий кредит.

Згідно правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в його ухвалі від 10.10.2012 року за №К-24491/10, «за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників по ланцюгу для одержання Підприємством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань».

З тексту Акта перевірки позивача не вбачається фактів недекларування та несплати як ФОП ОСОБА_2, так і його контрагентом-постачальником товарів (за даними податкової звітності) сум податків за наслідками спірних господарських операцій.

Також, в ході розгляду даної справи в суді відповідачем не було пред'явлено до суду будь-які належні докази нікчемності правочинів, укладених між ФОП ОСОБА_2 та суб'єктом господарської діяльності ТОВ «Компанія «Сорбіт», а також жодних достовірних документальних доказів на підтвердження фактів підписання первинних документів за укладеними усними правочинами неуповноваженими на те особами.

В силу ч. 1 ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Аналогічну норму містить ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України.

Доказами в адміністративному судочинстві, за визначенням ч. 1 ст. 69 КАС України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

При цьому, зокрема, у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що при кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним, тощо.

Разом з тим, відповідачем не надано суду, по-перше, будь-які інші достовірні відомості з документальним підтвердженням про притягнення до кримінальної відповідальності або пред'явлення обвинувачення ФОП ОСОБА_2 або посадовим особам його контрагента, безпосередньо відповідальних за укладення і виконання спірних угод, з направлення матеріалів відповідних кримінальних справ до суду, у скоєнні злочинів, передбачених Кримінальним кодексом України.

З огляду на вище викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що суб'єкт владних повноважень не довів правомірність виключення зі складу податкового кредиту ФОП ОСОБА_2 за звітний (податковий) період липень 2014 року суму податку на додану вартість у розмірі 26 400,00 грн. у відповідності до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Водночас, не можливо погодитися з посиланнями позивача про допущення відповідачем протиправних дій, оскільки, останнім не було зазначено у чому саме полягає така протиправність.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а її доводи спростовуються вище наведеним.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м.Києві - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 04 лютого 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 31 березня 2015 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено - 26 березня 2015 року.

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Троян Н.М.

Бужак Н.П.