Справа № 826/15192/14
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

25 березня 2015 року №826/15192/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Давиденко Л.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_1
додержавної податкової інспекції у Шевченківському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень від 30.05.2014 №350/17-01, від 30.05.2014 №349/17-01 в частині, рішення від 18.08.2014№1148/26-59-17-01, вимог від 09.07.2014 №Ф-598 та від 01.10.2014 №Ф-21814-25,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з двома позовами до державної податкової інспекції у Шевченківському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень від 30.05.2014 №350/17-01, від 30.05.2014 №349/17-01 в частині 12 976,95 грн., рішення від 18.08.2014№1148/26-59-17-01, вимог від 09.07.2014 №Ф-598 та від 01.10.2014 №Ф-21814-25.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.11.2014 адміністративні справи №826/16914/14 та №826/15192/14 об'єднано в одне провадження для спільного розгляду та присвоєно загальний номер №826/15192/14.

Позовні вимоги мотивовано тим, що державною податковою інспекцією у Шевченківському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві на підставі хибних висновків актів перевірки від 07.05.2014 №211/17-01/НОМЕР_1 та від 09.07.2014 №522/14-01/НОМЕР_1, необґрунтовано прийнято податкові повідомлення-рішення від 30.05.2014 №350/17-01, від 30.05.2014 №349/17-01, рішення від 18.08.2014№1148/26-59-17-01, вимоги від 09.07.2014 №Ф-598 та від 01.10.2014 №Ф-21814-25.

Відповідач проти позову заперечив з огляду на обґрунтованість висновків актів перевірки від 07.05.2014 №211/17-01/НОМЕР_1 та від 09.07.2014 №522/14-01/НОМЕР_1 та відповідно, податкових повідомлень-рішень від 30.05.2014 №350/17-01, від 30.05.2014 №349/17-01, рішення від 18.08.2014№1148/26-59-17-01, вимог від 09.07.2014 №Ф-598 та від 01.10.2014 №Ф-21814-25.

Справу №826/15192/14 розглянуто в письмовому провадженні згідно із приписами частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за період з 01.01.2011 по 31.12.2013.

Також, державною податковою інспекцією у Шевченківському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань правильності нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за період з 01.01.2011 по 31.12.2013.

Перевірками встановлено порушення фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1:

пунктів 198.3, 198.4 статті 198, пунктів 200.1, 200.2 статі 200 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість у розмірі 26 023,00 грн.;

пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб у розмірі 27 474,25 грн..

За наслідками перевірки державною податковою інспекцією у Шевченківському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві складено акт від 07.05.2014 №211/17-01/НОМЕР_1.

Враховуючи, що актом від 07.05.2014 №211/17-01/НОМЕР_1 встановлено заниження оподаткованого доходу за 2011 рік на загальну суму 5 640,00 грн., за 2012 рік - на 11 209,51 грн., за 2013 рік - на 154 523,33 грн., то з вказаних доходів на порушення вимог пункту 1 частини другої статті 6, пункту 4 статті 1, частини одинадцятої статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не нараховано, не утримано та не перераховано до бюджету єдиного внеску.

За наслідками перевірки державною податковою інспекцією у Шевченківському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві складено акт від 09.07.2014 №522/14-01/НОМЕР_1.

Також, контролюючим органом винесено наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 30.05.2014 №350/17-01, яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 32 528,75 грн., в тому числі 26 023,00 грн. - основний платіж, 6 505,75 грн. - штрафні санкції;

- податкове повідомлення-рішення від 30.05.2014 №349/17-01, яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 34 342,81 грн., в тому числі 27 474,25 грн. - основний платіж, 6 868,56 грн. - штрафні санкції;

- рішення від 18.08.2014 №1148/26-59-17-01 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нараховано єдиного внеску у розмірі 3 516,71 грн.;

- вимога від 09.07.2014 №Ф-598 про сплату боргу з єдиного внеску у розмірі 60 487,73 грн.;

- вимога від 01.10.2014 №Ф-21814-25 про сплату боргу з єдиного внеску у розмірі 62 972,45 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями державної податкової інспекції у Шевченківському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно службової записки начальника управління погашення заборгованості вимога від 01.10.2014 №Ф-21814-25 про сплату боргу у розмірі 62 972,45 грн. є відкликаною, а тому позовна вимога в частині скасування вимоги від 01.10.2014 №Ф-21814-25 не підлягає задоволенню, оскільки в цій частині фактично відсутній предмет спору.

Аналізуючи доводи позивача та відповідача щодо інших рішень контролюючого органу, суд наголошує на наступному.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов'язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Як вбачається з акту перевірки державної податкової інспекції у Шевченківському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві від 07.05.2014 №211/17-01/НОМЕР_1 висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на безпідставне віднесення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 суми витрат до валових витрат та податкового кредиту по господарським операціям з придбання металопрокату, придбання автозапчастин до автомобіля та ремонту автомобіля, придбання та монтаж кондиціонеру, придбання пального, ремонту автомобіля, проживання в готелі, передплату у розмірі 50% на придбання автомобіля, придбання оргтехніки.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не визнав факт використання позивачем автомобілів Opel Astra та Renault Kangoo у підприємницькій діяльності, а тому вважає неправомірним включення до податкового кредиту сум податків, сплачених у зв'язку із придбанням пального, запчастин до автомобіля, його ремонтом.

Також відповідач вважає неправомірним включення до податкового кредиту сум податків, сплачених у зв'язку із здійсненням передплати за автомобіль Renault Kangoo, придбанням оргтехніки, кондиціонера та монтажем кондиціонера.

Невизнання відповідачем використання позивачем автомобілів у підприємницькій діяльності є безпідставним і суперечить поданим на перевірку документам.

Автомобіль Renault Kangoo був придбаний позивачем за договором купівлі-продажу транспортного засобу від 26.12.20013 №261213, укладеним між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Автомобільний центр Голосіївський».

Кошти за автомобіль, у тому числі і податок на додану вартість, сплачувались позивачем як приватним підприємцем, з поточного рахунку фізичної особи-підприємця в публічному акціонерному товаристві «Креді Агріколь Банк», що підтверджується платіжними дорученнями. Крім того, всі документи, що супроводжували вказаний договір купівлі-продажу також виписані на фізичну особу-підприємця, окрім свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388, транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами. Транспорті засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Чинним законодавством не передбачено проведення реєстрації органами внутрішніх справ транспортного засобу на фізичну особу-підприємця, а лише на фізичних та юридичних осіб. Як наслідок у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу органи внутрішніх справ зазначають лише прізвище, ім'я та по батькові власника, без уточнення його статусу як фізичної особи чи фізичної особи-підприємця. Проте дана обставина не впливає на право фізичної особи-підприємця на формування податкового кредиту за сплаченими сумами податку на додану вартість.

Доказів, що даний автомобіль не використовувався під час провадження позивачем своєї господарської діяльності, відповідачем суду не надано.

Позивач зареєстрований у встановленому порядку платником податку на додану вартість.

Первинні документи, в тому числі податкові накладні, які стосуються придбання автомобіля Renault Kangoo, оформлені належним чином, факт придбання товару з метою його використання у межах господарської діяльності платника підтверджується договором купівлі-продажу та банківськими виписками.

Автомобіль Renault Kangoo був введений в експлуатацію згідно наказу від 03.03.2014 №03/03, де зазначено, що даний автомобіль повинен використовуватися в господарській діяльності позивача. Про те, що автомобіль придбаний з метою використання в господарській діяльності (і вже використовується) відповідача було повідомлено листом від 01.04.2014. Вказаний лист був отриманий відповідачем 03.04.2014, тобто ще задовго до проведення перевірки. Лист був направлений у зв'язку із отриманням запиту відповідача від 21.03.2014 про надання первинних документів щодо цього автомобілю.

Факт використання автомобіля в господарській діяльності підтверджується також товарно-транспортними накладними:

ТТН від 29.04.2014 №29/04-М (щодо взаємовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «Майстер-Сантехнік»);

ТТН від 29.04.2014 №29/04 (щодо взаємовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «Альфа Констракшн Україна»);

ТТН від 29.04.2014 №29/04-1 (щодо взаємовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «Альфа Констракшн Україна»;

ТТН від 29.04.2014 №153 (щодо взаємовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «Ітес-Україна»);

ТТН від 08.05.2014 №08/05 (щодо взаємовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «Майстер-Сантехнік»);

ТТН від 20.05.2014 №20/05 (щодо взаємовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «Фарма Старт»);

ТТН від 28.07.2014 №28/07 (щодо взаємовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «Альфа Констракшн Україна»);

ТТН від 29.07.2014 № 29/07 (щодо взаємовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «Альфа Констракшн Україна»).

Належним чином оформлені товарно-транспортні накладні з фірмами-контрагентами за 2014 рік підтверджують факт використання автомобіля Renault Kangoo в підприємницькій діяльності.

Таким чином, позивач мав право на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених при придбанні автомобіля Renault Kangoo.

Наведене узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалах від 26.04.2012 у справі №К-57423/09-С та від 05.11.2012 у справі №К-21422/10.

Також у власності позивача є автомобіль Opel Astra, який використовується у господарській діяльності позивача.

Факт використання автомобіля в господарській діяльності підтверджується товарно-транспортними накладними (копії додаються):

ТТН від 09.04.2012 №09/04 (щодо взаємовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОСТАЛЬ»);

ТТН від 30.11.2012 №30/11 (щодо взаємовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОСТАЛЬ»);

ТТН від 04.12.2012 №04/12 (щодо взаємовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОСТАЛЬ»);

ТТН від 05.12.2012 №05/12 (щодо взаємовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОСТАЛЬ»);

ТТН від 28.12.2012 №28/12 (щодо взаємовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГОСТАЛЬ»);

ТТН від 18.07.2013 №18/07 (щодо взаємовідносин з публічним акціонерним товариством «КЗШВ "СТОЛИЧНИЙ»);

ТТН від 07.08.2013 №07/08 (щодо взаємовідносин з публічним акціонерним товариством «КЗШВ ''СТОЛИЧНИЙ»);

ТТН від 15.08.2013 №15/08 (щодо взаємовідносин з публічним акціонерним товариством «КЗШВ "СТОЛИЧНИЙ»);

ТТН від 18.09.2013 №18/09 (щодо взаємовідносин з акціонерним товариством «ІМПЕРІАЛ ТОБАККО ПРОДАКШН Україна»);

ТТН від 25.10.2013 №25/10 (щодо взаємовідносин з акціонерним товариством «ІМПЕРІАЛ ТОБАККО ПРОДАКШН Україна»);

ТТН від 19.12.2013 №19/12 (щодо взаємовідносин з акціонерним товариством «ІМПЕРІАЛ ТОБАККО ПРОДАКШН Україна»).

У 2013 році позивач придбав пальне на загальну суму 31369,10 грн. (в тому числі 5228,18 грн. податок на додану вартість). У 2013 році було використано пального на суму 12417,16 грн. (в тому числі 2069,53 грн. ПДВ). Інша частина пального була також призначена для використання автомобілів у господарській діяльності, і була використана в першому півріччі 2014 року, а отже податок на додану вартість сплачений за придбане пальне підлягає включенню до податкового кредиту у повному обсязі.

Отже обґрунтованість формування позивачем валових витрат та податкового кредиту за автомобілем Opel Astra в межах спірних правовідносин, підтверджується матеріалами справи і жодним чином відповідачем не спростовано.

Так, доводи контролюючого органу ґрунтуються на припущеннях, аналізу первинної документації позивача під час здійснення перевірок ОСОБА_1, відповідачем належним чином надано не було.

Також відповідач не визнав факт використання в господарській діяльності кондиціонера, а тому вважає неправомірним включення валових витрат та до податкового кредиту сум податку, сплаченого за придбання та монтаж кондиціонера.

Слід зазначити, що кондиціонер був установлений у приміщенні за адресою, де фізична особа-підприємець зареєстрований.

Позивач у господарській діяльності залучає до виконання робіт та надання послуг фізичних осіб за цивільно-правовими договорами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2003 №994 «Про затвердження переліку заходів та засобів з охорони праці, витрати на здійснення та придбання яких включаються до витрат», встановлений перелік заходів та засобів з охорони праці, витрати на здійснення та придбання яких включаються до витрат юридичної особи та фізичної особи-підприємця, що відповідно до законодавства використовують найману працю.

Згідно пункту 1 цього Переліку витрати та придбання та монтаж установки для кондиціювання повітря включаються до витрат.

Кондиціонер, так само як і оргтехніка, встановлений за адресою реєстрації позивача, де позивачем також здійснюється підприємницька діяльність. Залучені позивачем фізичні особи, відповідно, також певний час (залежно від виду та обсягу послуг, робіт, чи за іншої необхідності) знаходяться у цьому приміщенні. Тому відповідачем безпідставно не визнано факт використання кондиціонера в господарській діяльності позивача.

Придбана позивачем оргтехніка також використовується в господарській, а тому суми податку на додану вартість, сплачені позивачем у зв'язку з придбанням оргтехніки, правомірно включені до податкового кредиту.

Виходячи із вищезазначеного, суми податку на додану вартість, сплачені позивачем у зв'язку з придбанням автомобіля Renault Kangoo, придбанням пального, запчастин до автомобіля Opel Astra та його ремонтом, а також сплачені у зв'язку з придбанням та монтажем кондиціонера і придбанням оргтехніки, були правомірно включені позивачем до податкового кредиту.

З огляду на викладене, відповідачем не обґрунтовано суду правомірність свого податкового повідомлення-рішення від 30.05.2014 №350/17-01, а тому останнє підлягає скасуванню.

Щодо формування валових витрат, внаслідок чого позивачеві визначено грошове зобов'язання із податку на доходи фізичних осіб, то з врахуванням наведеного вище, суд зазначає наступне.

Реєстром поїздок за 2013 рік підтверджується, що підприємцем витрачено та списано палива на суму 10 343,52 грн. Отже включення цієї суми до складу валових витрат є правомірним, і невизнання відповідачем права позивача на включення до витрат сум коштів, сплачених за придбане пальне, суперечить чинному законодавству.

Що стосується правомірності віднесення позивачем витрат на придбання запчастин до автомобіля та його утримання до валових витрат, то необхідно зазначити наступне.

Враховуючи, що судом встановлений факт використання позивачем автомобіля Opel Astra в підприємницькій діяльності, що підтверджується товарно-транспортними накладними, тому позивач правомірно відніс до валових витрат експлуатаційні витрати щодо автомобіля, які необхідно було здійснити для утримання автомобіля. До таких експлуатаційних витрат відносяться витрати на придбання запчастин, технічне обслуговування та ремонт автомобіля.

Що стосується правомірності віднесення позивачем витрат на придбання оргтехніки до валових витрат, то необхідно зазначити наступне.

В 2013 році позивачем було придбано оргтехніку: ноутбук HP ProBook 4540s, вартістю 7301,72 грн. (видаткова накладна від 28.02.2013 №4272); фотоапарат Canon EOS 600D вартістю 4304,98 грн. (видаткова накладна від 18.10.2013 №123206.).

Вказана оргтехніка є об'єктами основних засобів і використовується у господарській діяльності.

Витрати на придбання основних засобів підлягають амортизації у порядку, визначеному статтями 144-146 Податкового кодексу України, та включаються до валових витрат у вигляді амортизаційних відрахувань. Відповідно до пункту 145.1 статті 145 Податкового кодексу України оргтехніка відноситься до четвертої групи основних засобів і мінімальний строк її корисного використання становить 2 роки. Розрахунок амортизаційних відрахувань наведено у таблиці. Відповідачем зазначений розрахунок жодним чином не спростовано та навіть не прокоментовано.

Що стосується правомірності віднесення позивачем витрат на проживання до валових витрат, то необхідно зазначити наступне.

В акті перевірки зазначено, що до перевірки не надано документів по проживанню, на суму 4 960,00 грн., які було включено до валових витрат.

Витрати на проживання до міста Кременчук, які сплачувалися позивачем, складають загальну суму 5 260,00 грн., що підтверджується квитанціями, які містяться в матеріалах справи: на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Центр нерухомості Кременчука Гарант» у сумі 3280 грн., та фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 у сумі 1 980,00 грн.

При цьому позивачем помилково включено до валових витрат не 5 260,00 грн., а меншу суму - 4 960,00 грн.

За посиланням позивача, дані витрати пов'язані з господарською діяльністю, а саме з проживанням, під час відрядження до міста Кременчук, що обумовлено господарськими відносинами за договором від 25.12.2012 №12023/7 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «СІПА УКРАЇНА».

Отже, вказана сума у розмірі 4 960,00 грн. включена позивачем до складу валових витрат правомірно.

Що стосується правомірності віднесення позивачем витрат на придбання металопрокату до валових витрат, то за посиланням позивача, що не спростовано відповідачем, у 2012 році цей аванс був повернутий та врахований у валовому доході за 2012 рік і, відповідно, з цієї суми були сплачені податки. Вказане підтверджується банківською випискою за 2012 рік, в якій зазначена загальна сума доходу за рік (105 301,48 грн.) і ця сума збігається із задекларованою позивачем сумою доходу (105301,48 грн. - вказана на 5-й сторінці акта перевірки), а серед отриманих згідно банківської виписки платежів вказана і повернена сума (5640,00 грн., копія виписки за 2012 рік - додається). Тому збільшення відповідачем розміру оподатковуваного доходу на суму цього авансу призводить до подвійного нарахування податків з однієї й тієї ж суми коштів.

Отже відповідач безпідставно збільшив розмір оподатковуваного доходу позивача на суму придбаного у 2011 році металопрокату (5640,00 грн.).

Так, що стосується правомірності віднесення передплати у розмірі 50% на придбання автомобіля Renault Kangoo до валових витрат, то необхідно зазначити, що позивачем визнано протиправність включення до валових витрат витрати на придбання автомобіля Renault Kangoo. І в цій частині податкове повідомлення-рішення не оскаржується.

А отже податкове повідомлення-рішення від 30.05.2014 №349/17-01 є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню в частині суми 12 976,95 грн..

Враховуючи, що контролюючий орган прийняв рішення від 18.08.2014№1148/26-59-17-01 та вимогу від 09.07.2014 №Ф-598 на підставі висновків акта перевірки 09.07.2014 №522/14-01/НОМЕР_1, як похідного від висновків акту від 07.05.2014 №211/17-01/НОМЕР_1, які були спростовані вище, то суд приходить до висновку, щодо задоволення позовної вимоги в частині скасування рішення від 18.08.2014 №1148/26-59-17-01 та вимоги від 09.07.2014 №Ф-598.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Шевченківському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві рішення від 30.05.2014 №350/17-01 повністю, від 30.05.2014 №349/17-01 в частині 12 976,95 грн.

Визнати протиправними та скасувати рішення від 18.08.2014№1148/26-59-17-01 та вимоги від 09.07.2014 №Ф-598.

Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.