Справа № 2а/0570/6815/12
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" березня 2015 р. м. Київ К/9991/58980/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Державної казначейської служби у м. Маріуполі Донецької області, Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя Донецької області про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 вересня 2012 року, -

у с т а н о в и л а :

У червні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до Управління Державної казначейської служби у м. Маріуполі Донецької області, Головного управління Державного казначейства України в Донецькій області, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Маріуполя Донецької області про стягнення 7865,25 грн. сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при купівлі автомобіля. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що під час придбання легкового автомобіля марки «Mitsubishi» ним було сплачено вказану суму коштів, що суперечить пункту 7 статті 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР (далі - Закон № 400/97-ВР), а тому просив її стягнути з Державного бюджету України.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2012 року позовні вимоги задоволено.

Оскаржуваною постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 вересня 2012 року постанову суду першої інстанції скасовано, ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить його рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про задоволення скарги з таких підстав.

Судом попередніх інстанцій встановлено, що позивач під час придбання у листопаді 2011 року автомобіля марки «Mitsubishi Outlander» і реєстрації його у відділі ДАІ сплатив збір на обов'язкове державне пенсійне страхування в розмірі 7865,25 грн., тобто 3% його вартості. Така сплата передбачена пунктом 12 зазначеного Порядку.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із засад пріоритетності законів над підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема пункту 7 статті 1 Закону № 400/97-ВР над пунктом 12 Порядку сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 1998 року № 1740 (далі - Порядок).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що пунктом 12 Порядку, визначено суб'єктом сплати цього збору саме покупця транспортного засобу. При цьому, суд виходив із того, що положення Порядку не суперечать пункту 7 статті 1 Закону № 400/97-ВР, а тому спірний збір сплачено позивачем правомірно і підстав для його повернення органами держказначейства немає.

Проте, до такого висновку апеляційний суд дійшов без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального права.

Пунктом 7 статті 1 Закону № 400/97-ВР визначено вичерпний перелік осіб - платників збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, передбачено, що платниками збору є юридичні та фізичні особи при відчуженні легкових автомобілів, крім легкових автомобілів, якими забезпечуються інваліди, та тих автомобілів, які переходять у власність спадкоємцям за законом.

Натомість, відповідно до пункту 12 Порядку платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів є підприємства, установи та організації всіх форм власності, а також фізичні особи, які набувають право власності на такі автомобілі, зокрема, шляхом їх купівлі, у тому числі у виробників або торгівельних організацій (крім випадків забезпечення автомобілями інвалідів згідно із законодавством).

Отже, на час виникнення спору положення Порядку суперечили вимогам Закону № 400/97-ВР у частині регулювання правовідносин зі сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

У роз'ясненні Пленуму Верховного Суду України, яке міститься в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 (пункт 5), зазначено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Враховуючи наведене та виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при вирішенні цього спору пріоритетними є норми Закону № 400/97-ВР.

Саме до такого висновку дійшов у своєму рішення суд першої інстанції, а тому його скасування апеляційним судом є помилковим.

За приписами статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 вересня 2012 року скасувати та залишити в силі постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2012 року.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало