Справа № 826/1544/15
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 березня 2015 року № 826/1544/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Катющенка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомФонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України
до третя особаФонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Куреного Олександра Вікторовича Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»
прозобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі по тексту - позивач, ФССНВВ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - відповідач 1, Фонд), Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Куреного Олександра Вікторовича (далі по тексту - відповідач 2, Уповноважена особа Курений О.В.), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі по тексту - третя особа, ПАТ «Брокбізнесбанк»), у якому просить суд: зобов'язати відповідача 2 внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів в частині вимог ФССНВВ до ПАТ «Брокбізнесбанк», а саме акцептовану суму у розмірі 268843397,26 грн. змінити на акцептовану суму у розмірі 279245904,94 грн. та подати внесені зміни на затвердження до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а також зобов'язати виконавчу дирекцію Фонду затвердити внесені відповідачем 2 зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів в частині вимог ФССНВВ до ПАТ «Брокбізнесбанк».

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 05 березня 2015 року.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача 2 та третьої особи у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з огляду на його необґрунтованість.

Представник відповідача 1 явку повноважного представника у судове засідання не забезпечив, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, надав через канцелярію суду письмові заперечення проти позову.

Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи положення частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 05 березня 2015 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача 2 та третьої особи, вивчивши додаткові пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

04 травня 2011 року між позивачем (клієнт) та третьою особою (банк) укладено генеральну депозитну угоду №83-Ф-11.

Відповідно до пункту 1.1 названої угоди клієнт перераховує, а банк приймає тимчасово вільні кошти, у тому числі резервні кошти в національній валюті, далі - депозит, на депозитний рахунок, відкритий на ім'я клієнта на умовах, визначених цією угодою та додатковими угодами до неї.

Згідно з пунктом 2.1 угоди клієнт протягом всього строку дії цієї угоди може розміщувати на депозитному рахунку тимчасово вільні кошти, у тому числі резервні кошти на строк від 10 днів до 12 місяців. При кожному поповненні (повному або частковому вилучені) грошових коштів на депозитному рахунку між банком і клієнтом складаються додаткові угоди, в яких обумовлюється: сума, строк розміщення коштів на депозитному рахунку і процентна ставка. Додаткові угоди є невід'ємною частиною цієї угоди.

Пунктом 2.3 угоди передбачено, що процентні ставки встановлюються згідно додаткових угод до цієї угоди в залежності від строків розміщення коштів у розмірі, не нижче запропонованих банком у конкурсній пропозиції від 23 лютого 2011 року.

В подальшому між сторонами укладалися додаткові угоди до генеральної депозитної угоди №83-ф-11 від 04 травня 2011 року.

Так, додатковою угодою № 34 від 25 листопада 2013 року позивач продовжив розміщення безготівкових грошових коштів на депозитному рахунку в сумі 267000000,00 грн. на строк до 24 грудня 2013 року. На суму вкладу банк нараховує проценти у розмірі 9,0% процентів річних.

24 грудня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду №35 до генеральної депозитної угоди №83-ф-11 від 04 травня 2011 року, якою строк дії генеральної депозитної угоди продовжено до 31 грудня 2014 року, а також сторони погодились продовжити термін розміщення безготівкових грошових коштів клієнта на депозитному рахунку в сумі 167000000,00 грн. на строк до 24 січня 2014 року, з нарахуванням на суму вкладу процентів в розмірі 9,0%.

23 січня 2014 року між сторонами укладено додаткову угоду №36 до генеральної депозитної угоди №83-ф-11 від 04 травня 2011 року, відповідно до умов якої сторони погодились продовжити термін розміщення безготівкових грошових коштів клієнта на депозитному рахунку в сумі 167000000,00 грн. на строк до 24 лютого 2014 року, з нарахуванням на суму вкладу процентів в розмірі 9,0%.

У зв'язку з неповерненням грошових коштів у сумі 100000000,00 грн. листом №27-03-5 від 11 лютого 2014 року позивач звернувся до банку та просив частково зменшити депозит на суму 160000000,00 грн., яку повернути 14 лютого 2014 року.

У зв'язку з неповерненням зазначених коштів 18 лютого 2014 року позивачем направлено відповідачу претензію за вих. №104-06-13 щодо повернення коштів у розмірі 260000000,00 грн.

Невиконання відповідачем договірних зобов'язань зумовило звернення ФССНВВ до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ «Брокбізнесбанк» про стягнення 264527665,49 грн.

За результатами розгляду зазначеної справи, рішенням господарського суду міста Києва від 15 квітня 2014 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10 липня 2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 17 листопада 2014 року позов задоволено частково: стягнуто з ПАТ «Брокбізнесбанк» суму неповернутого вкладу 267000000,00 грн., несплачені проценти в розмірі 2896767,12 грн., пеню в розмірі 2057746,04 грн., індекс інфляції в розмірі 1761200,00 грн.

28 лютого 2014 року постановою правління Національного банку України №107 ПАТ «Брокбізнесбанк» було віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 лютого 2014 року №9 - розпочато процедуру виведення банку з ринку та здійснення у ньому тимчасової адміністрації з 03 березня 2014 року по 02 червня 2014 року та уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію призначено Куреного О.В.

10 червня 2014 року правлінням НБУ прийнято постанову №339, якою відкликано банківську ліцензію ПАТ «Брокбізнесбанк» та прийнято рішення про ліквідацію банку.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 11 червня 2014 року №45 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Брокбізнесбанк» та уповноваженою особою Фонду на ліквідацію призначено Куреного О.В.

Прийняття зазначених рішень стало підставою для звернення ФССНВВ 16 червня 2014 року до відповідача 2 з вимогою №334-06-13 щодо акцептування вимог позивача у розмірі 279245904,94 грн., з яких 273715713,16 грн. - сума заборгованості, визначена у рішенні суду та 5530191,78 грн. - несплачені проценти за користування грошовими коштами позивача за період з 18 березня 2014 року по 10 червня 2014 року.

За результатами розгляду вимоги позивача листом третьої особи від 28 жовтня 2014 року №7/4149-кр повідомлено, що виконавчою дирекцією Фонду 16 жовтня 2014 року прийнято рішення №226/14 щодо затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Брокбізнесбанк», згідно якого грошові вимоги ФССНВВ акцептовані у сумі 268843397,26 грн., яку будуть задовольнятися в 7 чергу.

Не погоджуючись з таким рішенням, ФССНВВ звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд звертає увагу на наступне.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року №4452-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України № 4452-VI).

Частиною 1 статті 3 Закону України № 4452-VI встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Згідно частини 1 статті 11 цього Закону управління поточною діяльністю Фонду здійснює виконавча дирекція Фонду.

Повноваження виконавчої дирекції Фонду визначені в статті 12 Закону України № 4452-VI. Зокрема, відповідно до частини 5 названої статті виконавча дирекція Фонду у сфері виведення неплатоспроможних банків з ринку визначає порядок складання та затверджує реєстр акцептованих вимог кредиторів.

Відповідно до положень статті 44 Закону України № 4452-VI в день отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку Фонд призначає уповноважену особу Фонду та розпочинає процедуру ліквідації банку.

Статтею 45 названого Закону закріплено, що Фонд не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет.

Відповідне опублікування відомостей про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду здійснюється Фондом у газетах «Урядовий кур'єр» та «Голос України» не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відомості про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду повинні містити:

1) найменування та інші реквізити банку, що ліквідується;

2) дату та номер рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку;

3) дату та номер рішення виконавчої дирекції Фонду про призначення уповноваженої особи Фонду;

4) прізвище, ім'я та по батькові уповноваженої особи Фонду;

5) інформацію про місце та строк приймання вимог кредиторів.

Частиною 5 названої статті також закріплено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Повноваження уповноваженої особи Фонду закріплені у статті 48 Закону України № 4452-VI та полягають у:

1) виконанні повноважень органів управління банку;

2) прийнятті до свого відання майна (коштів) банку, вжитті заходів щодо забезпечення його збереження, формуванні ліквідаційної маси та виконанні функції з управління та реалізації майна банку;

3) складанні не пізніше ніж через три дні з дня свого призначення переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду;

4) складанні реєстру акцептованих вимог кредиторів та здійсненні заходів щодо задоволення вимог кредиторів;

5) у встановленому законодавством порядку вжитті заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та поверненні (витребуванні) майна банку, що перебуває у третіх осіб;

6) звільненні працівників банку відповідно до законодавства України про працю;

7) заявленні відмови від виконання договорів та в установленому законодавством порядку розриванні їх;

8) передачі у встановленому порядку на зберігання документів банку, які підлягають обов'язковому зберіганню;

9) виконанні повноважень, які визначені частиною 2 статті 37 цього Закону;

10) здійсненні відчуження активів і зобов'язань банку в разі, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках за рішенням виконавчої дирекції Фонду.

Частиною 1 статті 49 Закону України № 4452-VI закріплено, що уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи:

1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення;

2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів;

3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів підлягає затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

У той же час, частиною 4 названої статті передбачено, що будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури.

Аналогічні правові норми закріплені й у Положенні про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженому рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2012 року за № 1581/21893 з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Положення №2).

Додатково у пункті 4.31 розділу V названого Положення закріплено, що у разі необхідності уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку вносить пропозиції щодо затвердження виконавчою дирекцією Фонду змін до реєстру акцептованих вимог на підставі:

рішення суду, яке набрало законної сили;

свідоцтва про право на спадщину за вимогами кредиторів, які визнані уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку та включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів;

документів, які відповідно до законодавства України підтверджують правонаступництво юридичної особи внаслідок реорганізації, за вимогами кредиторів, яких включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів;

письмової відмови кредитора від вимог;

клопотання уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку про виправлення помилки, допущеної нею чи попередньою уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку під час акцептування вимог кредиторів.

Фонд за потреби має право вимагати від уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку додаткову інформацію щодо внесення змін до реєстру вимог.

Аналізуючи наведені вище правові норми Закону України № 4452-VI та Положення №2, суд приходить до висновку, що за результатами отримання вимоги кредитора, уповноважена особа Фонду за результатами вивчення документів, які перебувають в її розпорядженні, визначає суму заборгованості, яка такими документами підтверджується та відносить відповідні вимоги до певної черги погашення. Результатом таких дій є внесення вимог кредитора до реєстру акцептованих вимог, який подається на затвердження Фонду, який затверджується рішенням виконавчої дирекції Фонду.

Натомість, у разі не підтвердження заявлених кредитором вимог наявними у розпорядженні уповноваженої особи даними, така особа відхиляє відповідні вимоги, про що має бути повідомлено кредитора.

Однак, як вбачається з наявних у матеріалах справи документів, за результатами вивчення вимоги позивача, відповідачем 2 не було повідомлено ФССНВВ про відхилення його вимог в частині, яка, на переконання уповноваженої особи, є непідтвердженою документально, та включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів, який подано на затвердження виконавчій дирекції Фонду лише частину суми, що свідчить про допущення відповідачем 2 протиправної бездіяльності.

Проте, відповідно до положень частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З огляду на те, що метою звернення до суду є захист права позивача на включення його до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАБ «Брокбізнесбанк» шляхом збільшення акцептованої суми з 268843397,26 грн. на 279245904,94 грн., встановлення судом відповідного порушення не підлягає відображенню в резолютивній частині судового рішення.

Перевіряючи правомірність дій відповідача 2 щодо включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів вимог позивача в сумі 268843397,26 грн., суд вважає за необхідне зауважити наступне.

На обґрунтування правильності визначення суми кредиторської заборгованості перед позивачем відповідач 2 надав виписки по особовому рахунку №0002, на якому обліковуються грошові кошти позивача у розмірі 267000000,00 грн., розміщені на депозитному рахунку, та по особовому рахунку №0002, на якому обліковуються нараховані банком проценти у сумі 1843397,26 грн. за період з 01 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 року.

Вимогу позивача про включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів суми у розмірі 273715713,16 грн. з посиланням на рішення господарського суду міста Києва, відповідач 2 вважає такою, що не підлягала задоволенню, оскільки станом на момент прийняття рішення виконавчої дирекції Фонду про затвердження відповідного реєстру у нього були відсутні документи на її підтвердження.

Так само, не було акцептовано вимогу позивача у розмірі 5530191,78 грн. - проценти за користування коштами за період з 18 березня 2014 року по 10 червня 2014 року, оскільки відповідно до частини 5 статті 36 Закону України № 4452-VI та пункту 1.15 глави 1 розділу ІІІ Положення №2 під час тимчасової адміністрації не здійснюються нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

З такими посиланнями відповідача 2 суд погодитися не може, оскільки рішення господарського суду міста Києва від 15 квітня 2014 року набрало законної сили 10 липня 2014 року за результатами розгляду Київським апеляційним господарським судом апеляційної скарги ПАТ «Брокбізнесбанк».

Відповідно до приписів статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Крім того, положеннями Закону України № 4452-VI на кредитора не покладається обов'язок щодо надання уповноваженій особі Фонду будь-яких документів на обґрунтування заявленої до акцепту суми.

Отже, станом на момент прийняття рішення про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів рішення господарського суду міста Києва від 15 квітня 2014 року набрало законної сили, а тому було обов'язковим до виконання, що свідчить про протиправність не включення відповідачем 2 до реєстру вимоги позивача у розмірі 273715713,16 грн.

Так само суд не погоджується з правомірністю посилань відповідача 2 на положення частини 5 статті 36 Закону України № 4452-VI щодо не включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів заявленої позивачем суми процентів за користування коштами за період з 18 березня 2014 року по 10 червня 2014 року, оскільки така правова норма була відсутня у період введення в ПАТ «Брокбізнесбанк» тимчасової адміністрації.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи» від 04 липня 2014 року №1586-VII, яким було доповнено частину п'яту статті 36 Закону пунктом 5, а саме - нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами, набрав чинності 11 липня 2014 року, тобто у період, коли Національним банком України вже було прийнято рішення про відкликання банківської ліценції ПАТ «Брокбізнесбанк», а рішенням Фонду розпочата процедура ліквідації банку.

Отже, у період, за який позивачем визначені проценти, відповідна правова норма була відсутня, а тому до спірних правовідносин в силу положень статті 58 Конституції України застосуванню не підлягає.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача до відповідача 2 щодо зобов'язання внести зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів шляхом акцептування 273715713,16 грн.

Разом з тим, суд вважає передчасними вимоги позивача про зобов'язання відповідача 1 затвердити внесені відповідачем 2 зміни до реєстру акцептованих вимог кредиторів вимог ФССНВВ до ПАТ «Брокбізнесбанк», з огляду на таке.

Як було зазначено раніше, виключно до повноважень колегіального органу - виконавчої дирекції Фонду належить питання щодо прийняття рішення про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів. При цьому, затвердження такого реєстру відбувається на підставі відомостей, поданих Уповноваженою особою Фонду.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді та частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, оскільки на момент затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстру акцептованих вимог кредиторів вимоги позивача у сумі 273715713,16 грн. до нього включено не було, а прийняття рішення щодо затвердження реєстру, а також внесення до нього змін належить до виключної компетенції відповідача 1, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог до Фонду. Оскільки уповноваженою особою Фонду не надано відповідачу 1 інформації про вимоги позивача у зазначеному вище розмірі, підстави для зобов'язання Фонду внести такі зміни до загального реєстру вкладників відсутні, адже захисту підлягають виключно порушені права особи.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б повністю спростовували доводи позивача, відповідач 2 суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення у відповідній частині.

Судові витрати відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України присудженню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» Куреного Олександра Вікторовича внести пропозицію щодо затвердження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб змін до реєстру акцептованих вимог кредиторів в частині акцептування вимог Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в сумі 273715713 (двісті сімдесят три мільйони сімсот п'ятнадцять тисяч сімсот тринадцять грн. ) 16 коп.

У задоволенні інших позовних відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя В.П. Катющенко