Справа № 457/118/14-а 2-а/457/14/14
Суддя: Кухтей Р.В.
Дата ухвалення: 2015-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2015 р. Справа № 876/11313/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О., Носа С.П.

з участю секретаря судового засідання: Гелецького П.В.

представника позивачів : ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Трускавецького міського суду Львівської області від 05 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Трускавецької міської ради (треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2, управління містобудування, архітектури та землекористування Трускавецької міської ради) про визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в :

В січні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просили визнати протиправними та скасувати п.10 рішення Трускавецької міської ради №234 від 21.12.2011 р. «Про надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою та технічної документацій із землеустрою» та п.п.2.1 п.2 рішення Трускавецької міської ради №468 від 21.02.2013 р. «Про затвердження проектів землеустрою, технічних документації, надання земельних ділянок та вилучення земельних ділянок з користування», а також визнати недійсним договір оренди землі від 27.03.2013 р., укладений між Трускавецькою міською радою та ОСОБА_2.

Постановою Трускавецького міського суду від 05.11.2014 р. позов було задоволено повністю.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, її оскаржив ОСОБА_2 Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачів ОСОБА_1, яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а провадження по справі закриттю з наступних підстав.

З матеріалів справи видно, що 21.12.2011 р. Трускавецька міська рада ухвалила рішення №234 «Про надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою та технічних документацій із землеустрою», згідно п. 10 якого надала дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0050 га по АДРЕСА_1 для надання у користування на умовах оренди (обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) за рахунок земель міської ради, не наданих у власність та користування.

Пунктами 2, 2.1 рішення №468 від 21.02.2013 р. «Про затвердження проектів землеустрою, технічних документацій, надання земельних ділянок та вилучення земельних ділянок з користування» Трускавецькою міською радою було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у користування на умовах оренди терміном на 5 років ОСОБА_2 земельну ділянку, кадастровий №:03:004:0030 площею 0,0050 га по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель міської ради, не наданих у власність та користування.

На підставі даного рішення між Трускавецькою міською радою та ОСОБА_2 27.03.2013 р. було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,0050 га на АДРЕСА_1.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції керувався тим, що справа, яка розглядається, є адміністративною. Проте, такий висновок не можна вважати обґрунтованим, виходячи з наступного.

За змістом статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до частини другої статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів апеляційної інстанції, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Ураховуючи наведене, суд дійшли помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами КАС України.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 24.02.2015 р. у справі № 21-34а15.

Згідно ч.1 ст.244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.157 цього Кодексу, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно ч.1 ст.203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Таким чином, аналізуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку відносно того, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і, як наслідок, ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції скасувати із закриттям провадження по справі.

Керуючись ст.ст. 157, 160, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Трускавецького міського суду Львівської області від 05 листопада 2014 року по справі №457/118/14-а скасувати та закрити провадження.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : І.О.Яворський

С.П.Нос

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 23.03.2015 р.