Справа № 826/20964/13-а
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

25 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Старової Н.Е.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каштан» до Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -

В С Т А Н О В И В :

Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каштан» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови № 626/13/7/26-88/1312/03 від 13.12.2013 року про накладення на позивача штрафу у сумі 109 620, 00 грн.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 02 лютого 2015 року адміністративний позов задовольнив в повному обсязі.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2015 року та постановити нову про відмову в задоволенні адміністративного позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каштан» зареєстровано у статусі юридичної особи 18.01.2001 року.

Пунктом 3.1. статуту об'єднання визначено, що власники квартир, частин квартир і нежитлових приміщень будинку є співвласниками на праві спільної часткової власності, допоміжних приміщень будинку, його конструктивних елементів і технічного обладнання, перелік яких наведено в розділі 4 статуту.

06.12.2013 року Інспекцією ДАБК у місті Києві складено акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Позапланова перевірка проведена за зверненням гр. ОСОБА_2, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, яке надійшло на урядову гарячу лінію за № ХО-1817383 від 25.11.2013 року. Перевірка проводилася щодо дотримання ОСББ «Каштан» вимог законодавства у наведеній вище сфері. Відповідно до акту перевірявся об'єкт, який розташований в будинку на АДРЕСА_1.

Перевіркою з виїздом на місце 02.12.2013 року встановлено, що за зазначеною адресою розташований 18 поверховий, 140 квартирний житловий будинок, який обслуговує ОСББ «Каштан». Об'єкт відноситься до ІІІ категорії складності.

В акті перевірки зазначено, що на технічному поверсі будинку побудовано приміщення невизначеного призначення та з підвального приміщення будинку самовільно облаштовано вхідну групу для облаштування в підвальному приміщенні майстерні з ремонту взуття. Із пояснень, наданих представником ОСББ «Каштан» Дроботько О.В., з'ясовано, що рішення щодо здачі в оренду нежитлових підвальних приміщень приймалося усіма членами ОСББ, про що свідчать опитувальні листи. Для облаштування в підвальному приміщенні майстерні по ремонту взуття, замість існуючого приямку та технологічного вікна, була побудована окрема вхідна група. Щодо облаштування окремого приміщення на технологічному поверсі будинку, то з пояснень Дроботько О.В. з'ясовано, що колишній власник квартири № 139 зазначеного будинку побудував його із згоди інших членів ОСББ «Каштан». Договір між власником квартири № 139 та ОСББ не укладався. Під час перевірки з'ясовано, що будь-які документи, які дають право на виконання будівельних та підготовчих робіт на обох об'єктах відсутні. На момент перевірки приміщення на технологічному поверсі - зачинене, доступ до нього відсутній, приміщення майстерні по ремонту взуття експлуатується без прийняття його в експлуатацію, чим порушено ч. 1 ст. 34 та ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Відносно вказаних обставин проведено фотофіксацію (а.с. 63).

06.12.2013 року також складено протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності, де викладено аналогічні обставини.

06.12.2013 року складено припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, згідно з яким вимагалось заборонити експлуатацію самовільно реконструйованого підвального приміщення майстерні по ремонту взуття з 06.12.2013 року та усунути порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності на об'єкт будівництва до 13.01.2014 року.

13.12.2013 року Інспекцією ДАБК у місті Києві прийнято оскаржувану постанову № 626/13/7/26-88/1312/03, якою, у відповідності до абз. 4 п. 6 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», на позивача накладено штраф у розмірі 109 620 грн.

Щодо даної оскаржуваної постанови, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Судом встановлено, що вказаний вище будинок, замовником будівництва якого був ХК «Київміськбуд», прийнятий в експлуатацію згідно із актом від 30.11.2000 року державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту, який затверджений розпорядженням Харківської РДА міста Києва від 30.11.2000 року. Надалі будинок обслуговувався створеним ОСББ.

14.05.2003 року між ОСББ та приватним підприємцем ОСОБА_4 укладено договір № 5 про оренду нежитлового приміщення для обладнання майстерні по ремонту взуття, виготовлення ключів, фотодруку, ремонту кожгалантереї. Договір укладено на період до 15.05.2008 року. Станом на дату укладання договору підписано акт приймання-передачі приміщення у наступному стані: відсутність електропроводки для майстерні, лічильника, вхідні двері (встановлені орендатором при ремонті приміщення), відсутня бетонна стяжка, відсутня перегородка (задньої стіни приміщення), відсутні плити дорожні з бордюрами і східці маршеві.

Між тим, 01.01.2006 року між вказаними сторонами також укладено договір оренди того ж самого приміщення загальною площею 14 м2 цокольного поверху. Договір укладений на строк до 30.11.2006 року. Як пояснив представник позивача оренда була переоформлена у зв'язку з призначенням нового керівника ОСББ. Вказаним договором передбачено пролонгацію договору за відсутності попередження про його розірвання. 01.01.2006 року складено акт приймання-передачі приміщення та зазначено, що приміщення знаходиться у задовільному стані: орендар за свій рахунок встановив електролічильник та електропроводку, підлога облаштована лінолеумом, стіни обклеєні шпалерами вітчизняного виробництва, вхідні двері - броньовані та облаштовані замком, доріжка з дорожньої плитки з бордюром, східцями маршовими.

02.12.2011 року складено аналогічний договір відносно оренди приміщення площею 33 м2, яке складається з двох не житлових приміщень 14 кв.м. та 19 кв.м. Договір укладений на строк до 30.11.2014 року. Складено акт приймання-передачі приміщень, де визначено аналогічний стан приміщення, що і у попередньому акті.

У зв'язку з наведеним, позивач зазначає (а.с. 86), що визнає прибудову сходів до підвального приміщення та влаштування дверей замість вікна підвального приміщення. За твердженням позивача сходи є малою архітектурною формою відповідно до ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», що не передбачає отримання сертифікату. Прибудова сходів, як зазначає позивач, не є будівництвом з втручанням в конструкції вже збудованого та зданого в експлуатацію об'єкта, не є капітальним ремонтом, прибудовою чи будівництвом нового об'єкту. Також, позивач посилається на положення п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої 24.05.2001 року, відповідно до якого не належать до самочинного будівництва зміна призначень невиробничих приміщень, улаштування чи закриття віконних або дверних прорізів у внутрішніх не капітальних стінах.

До матеріалів справи залучено Звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій щодо несучої спроможності та подальшої їх експлуатаційної придатності, складений у 2014 році Державним підприємством «Науково-дослідна виробничо-технічна агенція «Стратегія регіонального розвитку» відносно вищезгаданого будинку. Згідно із зазначеним звітом проводилося технічне обстеження об'єкта - реконструкція підвального приміщення у вищезгаданому будинку під торгівельно-офісні приміщення (майстерня по ремонту взуття). Експертами встановлено, що будівля побудована і здана в експлуатацію в 2000 році. Зазначено у Звіті, що реконструкція підвального приміщення під майстерню по ремонту взуття по вул. Вишняківській, 17 Дарницького району міста Києва виконана у травні 2003 року згідно договору оренди нежитлового приміщення № 5 від 14.05.2003 року. У підвалі розташовані: електрощитова, приміщення водомірного вузла, приміщення гарячого водомірного вузла, коридор, основні та підсобні приміщення. Реконструкцію підвального приміщення під майстерню по ремонту взуття вирішено завдяки існуючому приямку та технологічного вікна, монтажу внутрішньої цегляної та гіпсокартонної перегородки. В зовнішній не несучій стіні будівлі з вулиці Вишняківської було виконано проріз для дверей завдяки подовженню віконного прорізу. На момент обстеження приміщення майстерні експлуатується. Зазначається, що при обстеженні пошкоджень (тріщин, вибоїн, деформації, випинання, відхилення стін будівлі) не виявлено.

Частиною третьою статті 41 Закону України від 17.02.2011 № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI) та частиною другою статті 3 Закону України від 14.10.1994 № 208/94-ВР «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» (у редакції Закону України від 22.12.2011 № 4220-VI; далі - Закон № 208/94-ВР) до повноважень органу державного архітектурно-будівельного контролю віднесено також розгляд справ про правопорушення у сфері містобудівної діяльності та застосування санкцій за ці правопорушення, наприклад, накладення штрафу за експлуатацію неприйнятого в експлуатацію об'єкта будівництва. Розмір штрафу за таке правопорушення залежить від категорії складності об'єкта будівництва (пункт 6 частини другої статті 2 Закону № 208/94-ВР).

Так, стаття 39 Закону № 3038-VI, який набрав чинності 12.03.2011 року, визначає порядок прийняття в експлуатацію, після набрання ним чинності, закінчених будівництвом об'єктів та містить заборону на експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, за час його дії. Дія даного Закону не поширюється на відносини, які виникли до набрання ним чинності.

Питання щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів було вперше врегульовано постановою Кабінету Міністрів України № 449 від 05.08.1992, однак ця постанова стосувалася лише об'єктів державного замовлення. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не включених до державного замовлення, мав визначатися Радою Міністрів Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за погодженням з Міністерством інвестицій і будівництва.

З дня набрання чинності у листопаді 1994 року Закону № 208/94-ВР, стаття 1 якого встановлювала відповідальність за правопорушення у сфері містобудування, не передбачав відповідальності за експлуатацію або використання об'єктів містобудування, не прийнятих в експлуатацію. Вперше таке положення закріплено у цьому Законі 24.10.2000 року шляхом доповнення частини першої зазначеної статті абзацом, що встановлював відповідальність за експлуатацію або використання будинків чи споруд після закінчення будівництва без прийняття їх державними приймальними (технічними) комісіями (Закон України від 21 вересня 2000 року № 1988-III).

19.01.2012 року згідно із Законом України від 22.12.2011 року № 4220-VI Закон № 208/94-ВР викладено у новій редакції, пункт 6 частини другої статті 2 якої передбачає, що суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації чи акті готовності об'єкта до експлуатації.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У своєму Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, положення пункту 6 частини другої статті 2 Закону № 208/94-ВР щодо накладення штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, регулює питання відповідальності тих суб'єктів містобудування, які вчинили правопорушення у сфері містобудування, а саме, не ввели в експлуатацію відповідні об'єкти до початку їх використання після набрання чинності цим Законом.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

Також, суд зазначає, що поняття «експлуатація не прийнятого в експлуатацію об'єкта» не може тлумачитися як триваюче правопорушення. Змістом цього правопорушення є невиконання обов'язку із введення в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта містобудування до початку його експлуатації. Суспільна небезпека такого правопорушення насамперед полягає не в недотриманні встановленого правопорядку, а в небезпеці, яка може мати місце в результаті відсутності контролю за безпечністю побудованого об'єкта містобудування з початку його використання.

Частина восьма статті 39 Закону № 3038-VI зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 20.11.2012 № 5496-VI, встановлює, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Таким чином, обов'язок введення об'єктів будівництва в експлуатацію, відповідальність за експлуатацію об'єктів, не введених в експлуатацію, можуть стосуватися лише тих суб'єктів, які після закінчення будівництва та початку використання, маючи відповідний обов'язок, не ввели об'єкти містобудування в експлуатацію, за що встановлена певні відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.03.2014 року № 21-433а13.

В даному випадку, як встановлено під час розгляду справи, сам будинок прийнято в експлуатацію згідно з актом від 30.11.2000 року.

У той же час, відносно робіт, виконання яких стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення та висновків Інспекції щодо порушення вимог законодавства (щодо улаштування майстерні), слід зазначити, що виходячи із змісту договору оренди, укладеного між ОСББ та орендарем від 14.05.2003 року № 5, із Звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій щодо несучої спроможності та подальшої їх експлуатаційної придатності, враховуючи зміст акту приймання-передачі від 01.01.2006 року про передачу приміщення в оренду, вказані роботи по улаштуванню майстерні були виконані у травні 2003 року та об'єкт експлуатувався з того часу та експлуатується орендарем (під майстерню) до цього часу.

Наведене підтверджується і поясненнями фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 від 29.01.2015 року, в яких зазначено, що у зв'язку з укладанням договору від 14.05.2003 року ним було виконано роботи, які включали виконання прорізу для дверей завдяки подовженню технічного вікна в зовнішній не несучій стіні, встановлення внутрішньої цегляної і гіпсокартонної перегородки в приміщенні. Зазначено, що роботи він виконував власними силами та за свій рахунок.

Станом на вказаний період діяв, як зазначено вище, Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення, затверджений постановою КМ України від 5 серпня 1992 року № 449.

Київрадою лише 27.01.2005 року, тобто після завершення виконання робіт та початку використання майстерні, було прийнято рішення № 11/2587 «Правила забудови міста Києва» (далі - Правила), одним з основних завдань яких було встановлено основних вимог щодо виконання будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

Вказані Правила були прийняті Київрадою на підставі Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що визначав основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів незалежно від джерел фінансування їх будівництва та який був затверджений постановою КМ України 22 вересня 2004 року № 1243. На підставі зазначеної постанови КМУ втратила чинність попередня постанова КМ України № 449 від 05.08.1992 року.

Між тим слід зазначити, що спірне рішення ґрунтується на порушенні позивачем приписів ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яким, як вже зазначалося, передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. У той же час, вказаний Закон набрав чинності 12.03.2011 року, тобто після завершення робіт з облаштування підвального приміщення під майстерню та після початку його експлуатації у 2003 році, у зв'язку з чим цей Закон не застосовується до спірних відносин.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що відповідачем не доведено, що період виконання робіт з облаштування майстерні, реконструкції приміщення та початку експлуатації майстерні припадав на період після набрання чинності вказаним Законом та у період, коли був встановлений обов'язок вчинення дій по прийняттю в експлуатацію результатів таких робіт, а відтак не доведено наявності встановленої Законом заборони експлуатації об'єкту робіт та правомірності висновку щодо порушення позивачем вимог вказаного закону, норми якого не мають зворотної дії. Посилання Інспекції на норму вказаного Закону в оскаржуваному рішенні вказує на застосування норм Закону відносно заборони експлуатації, які були відсутні у законодавстві станом на вказаний період 2003 року, тобто є безпідставним посилання на норму вказаного Закону в оскаржуваній постанові, що вказує як на протиправність висновків Інспекції в наведеному контексті, так і самого оскаржуваного рішення.

Відповідно, є протиправним застосування до позивача відповідальності, передбаченої абз. 4 п. 6 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», у т.ч. у зв'язку з тим, що даною нормою вказаний Закон був доповнений Законом № 4220-VI від 22.12.2011 року, який набрав чинності 19.01.2012 року, положення якого застосовуються до порушень, які вчинені після набрання ним чинності.

Суд першої інстанції також обґрунтовано зазначив, що суб'єктами вказаної відповідальності є замовники чи підрядники робіт. Між тим, позивач в даному випадку не відноситься до вказаних осіб.

Окрім того, суд також бере до уваги положення ч. 11 ст. 2 вищезгаданого Закону, якою передбачено, що штраф може бути накладено на суб'єктів містобудування протягом шести місяців з дня виявлення правопорушення, але не пізніш як через три роки з дня його вчинення. У зв'язку з чим, навіть у випадку вчинення позивачем порушення у сфері містобудівної діяльності, належності його до статусу замовника робіт, на підставі вказаної норми до нього не може бути застосований штраф, згідно оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Файдюк В.В.

Старова Н.Е.