Справа № 826/20772/14
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 лютого 2015 року № 826/20772/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючого судді Шулежка В.П., судді Іщука І.О., судді Погрібніченка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної виконавчої служби України визнання дій неправомірними, скасування постанови та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1, позивач) до Державної виконавчої служби України (надалі - ДВС України, відповідач) про визнання неправомірними дій щодо безпідставного закінчення виконавчого провадження, зобов'язання ДВС України в особі відділу примусового виконання рішень скасувати незаконну постанову про закінчення виконавчого провадження від 11.12.2014р. та поновити виконавче провадження.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про закінчення виконавчого провадження без перевірки фактичного виконання судового рішення, всупереч тій обставині, що судове рішення виконано не було, а отже вказана постанова є незаконною і підлягає скасуванню, а виконавче провадження повинно бути поновлено.

Представник позивача у судове засідання не прибув, подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідач явку свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, подав суду копії матеріалів виконавчого провадження і письмові заперечення у яких зазначив, що рішення Європейського суду з прав людини фактично виконано у повному обсязі, а тому ДВС України правомірно, у межах повноважень винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали судом встановлено наступне.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень ДВС України перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення №12895/08, виданого 09.01.2014р. Європейським судом з прав людини у справі «Хайнацький та інші проти України», де одним із заявників є ОСОБА_1, відповідно до якого Суд постановив:

(a) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалених на користь заявників, які підлягають виконанню, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю, чиї заяви зазначені у Додатку 1, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових витрат, а також будь-який податок, що може нараховуватись; ці суми мають бути конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу;

(b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simpleinterest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Так, постановою головного державного виконавця ДВС України Єжова М.В. 05.03.2014р. відкрито виконавче провадження ВП №42340818 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини.

Постановою головного державного виконавця ДВС України Єжова М.В. від 11.12.2014р. закінчено виконавче провадження з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у зв'язку із фактичним виконанням рішення Європейського суду з прав людини в повному обсязі.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606- ХІV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно положень ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зокрема, для забезпечення виконання судового рішення державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Відповідно до п. 1 та п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Норми ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» містять вичерпний перелік підстав, з яких виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема: рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Частиною 4 ст. 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині третій цієї статті документів здійснює списання на вказаний Стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статей 7, 8, 9 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на Державну виконавчу службу України покладено виконання рішень Європейського суду з прав людини в частині виплати Стягувачеві відшкодування.

Частина 5, 6 статті 8 вищевказаного Закону визначає, що підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Виконання рішень Суду передбачає виплату Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального та загального характеру.

Відшкодування - а) сума справедливої сатисфакції, визначена рішенням Європейського суду з прав людини відповідно до статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) визначена у рішенні Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання або у рішенні Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації сума грошової виплати на користь Стягувача.

Заходами індивідуального характеру - є а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у Рішенні (ст. 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»").

Заходами загального характеру - є заходи, спрямовані на усунення системної проблеми та її першопричини, встановленого рішенням Суду, щодо інших осіб (виправлення порушеного права).

Заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.

Згідно до Порядку забезпечення представництва України під час розгляду справ у Європейському суді з прав людини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2004 року № 553, відповідальним за забезпечення представництва України у Європейському суді з прав людини є Міністерство юстиції України в особі Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

В оскаржуваній постанові про закінчення виконавчого провадження від 11.12.2014р. ВП №42340818 зазначено «Рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України №3009 від 12.09.2014 р. у розмірі 33 554,89 грн. (еквівалент 2000 євро) та платіжним дорученням Міністерства юстиції України №9005 від 21.11.2014 р. перерахована за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду у розмірі 507,68 грн. Згідно інформації, наданої державною виконавчою службою Головного управління юстиції у Волинській області, рішення національного суду виконано фактично у повному обсязі».

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив, що вказана постанова про закінчення виконавчого провадження є незаконною та необґрунтованою, оскільки рішення Європейського суду не виконано в повному обсязі.

Згідно рішення Європейського суду підлягають виконанню постанова Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13.11.2007 р. у справі № 2-а-77/07 та постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.12.2010 р. у справі № 2а-1075/09.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13.11.2007 р. у справі № 2-а-77/07, зокрема, зобов'язано управління Пенсійного фонду України в м. Володимир-Волинський Волинської області здійснити перерахунок пенсії за віком ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», починаючи з 09 липня 2007 року.

Відповідно до інформації наданої управлінням державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області, виконавче провадження по виконанню виконавчого листа, виданого на підставі постанови Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13.11.2007 р. у справі № 2-а-77/07, закінчено 24.12.2008 р. на підставі пункту 8 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинна до 09.03.2011 року).

Як вбачається із постанови від 24.12.2008 р. виконавче провадження закінчено на підставі повідомлення УПФ України у м. Володимир-Волинський від 22.12.2008 р., згідно якого перерахунок пенсії здійснено у повному обсязі, що підтверджується актом від 24.12.2008 р.

Також, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.12.2010 р. у справі № 2а-1075/09, зокрема, зобов'язано управління Пенсійного фонду України в м. Володимирі-Волинському Волинської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 09.07.2007 р. по 31.12.2007 р., а починаючи з 22.05.2008 р. нараховувати та виплачувати підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст..6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з урахуванням ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум.

На підставі вказаної постанови Володимир-Волинським міським судом видано виконавчий лист №2а-1075.

Згідно акта, складеного за участю представника управління Пенсійного фонду України в м. Володимирі-Волинському 17.11.2011р. начальником відділу держаної виконавчої служби Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції Іщук JI.M. встановлено, що перерахунок пенсії проведено включно по 01.11.2011 року в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». З 01.11.2011 року виплата припинена на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2011 рік» від 14.06.2011 року №3491-VI, який набрав чинності з 19.06.2011 року. Виплата підвищення пенсії, як дитині війни з 01.11.2011 року проводиться в розмірі 49,80 грн. відповідно до постанови КМУ від 06.07.2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету».

У зв'язку з вищенаведеним, начальником відділу державної виконавчої служби Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції Іщук Л.М., на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову від 18.11.2011р. про закінчення виконавчого провадження.

Отримавши зазначену інформацію про перерахування грошових коштів ОСОБА_1 згідно платіжного доручення Міністерства юстиції України №3009 від 12.09.2014р. у розмірі 33 554,89 грн. (еквівалент 2000 євро) та про фактичне виконання рішень національних судів, головним державним виконавцем ДВС України Єжовим М.В. винесено постанову від 11.12.2014 р. про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у зв'язку із фактичним виконанням рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини "Войтенко проти України", виконання рішення про стягнення коштів з державної установи могло бути здійснено лише за умови, якщо б такі витрати були попередньо передбачені у законі про державний бюджет. Причина невиконання судового рішення про стягнення коштів з державної установи полягає саме у відсутності відповідних законодавчих заходів, які б забезпечували виконання цього рішення, а не у бездіяльності органу ДВС.

До аналогічного висновку прийшов Європейський суд у справі "Ромашов проти України". Зокрема Суд зазначив, що виконання у відношенні державного органу може бути здійснене лише в тому випадку, якщо державою передбачені та визначені асигнування на відповідні видатки Державного бюджету України шляхом здійснення відповідних законодавчих заходів. Факти справи свідчать про те, що протягом періоду, що розглядається, виконанню відповідного судового рішення перешкоджала саме відсутність законодавчих заходів, а не неналежне виконання своїх обов'язків державними виконавцями.

Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження діяв на підставі та у межах повноважень, що визначені чинним законодавством України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку відповідач, як суб'єкт владних повноважень виконав покладений на нього законом обов'язок і довів правомірність своїх дій і винесення оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене, беручи до уваги той факт, що в матеріалах справи наявні докази фактичного виконання рішення Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення.

Беручи до уваги положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України відшкодування судового збору позивачу не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя В.П. Шулежко

Суддя І.О. Іщук

Суддя І.М. Погрібніченко