Справа № 826/12474/14
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 березня 2015 року № 826/12474/14

Окружний адміністративний суд м.Києва у складі колегії суддів: головуюча суддя Добрянська Я.І., судді Літвінова А.В. та Мазур А.С., розглянув відповідно до вимог ч.6 ст.128 КАС України в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1
до відповідача-1Управління Пенсійного фонду України
відповідача-2Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області
провизнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

22 серпня 2014 року до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (1934 р.н., мешкає за адресою: АДРЕСА_1) до Управління Пенсійного фонду України, Головного управління ПФУ в Одеській області, в якій просить:

- визнати бездіяльність відповідача (Правління Пенсійного фонду України) у виконанні обов'язку з внесення змін до Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій у відповідності до рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 (далі - рішення КСУ №25-рп/2009) актом порушенні прав позивача;

- зобов'язати відповідача (Правління Пенсійного фонду України) внести та затвердити зміни у Порядок подання та оформлення документів для призначення пенсій, що забезпечують документальне виконання та реальну виплату пенсій по усім українським пенсіонерам, які проживають за межами території України, у відповідності до рішення КСУ №25-рп/2009;

- зобов'язати відповідача-1 (Правління Пенсійного фонду України) та відповідача -2 (Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області) визначити уповноважене територіальне управління Пенсійного фонду України (бажано за місцем проживання позивача перед її виїздом за кордон) і дати йому вказівку прийняти у позивача необхідні документи для призначення пенсії за віком, а також призначити та виплачувати позивачу в державі Ізраїль пенсію за віком з 07.10.2009 у відповідності до Конституції України та діючим пенсійним законодавством України.

В обґрунтування наведених позовних вимог позивачкою здійснено посилання на висновки рішення КСУ №25-рп/2009, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058), а також зазначено, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.08.2014 р. у справі №826/12474/14 суддею Шрамко Ю.Т. позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача-1 Управління Пенсійного фонду України та відповідача-2 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії щодо виплати пенсії за віком залишено без розгляду.

Однак ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2014 р. ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.08.2014 р. у справі №826/12474/14 про залишення позовної заяви без розгляду скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У зв'язку із припиненням повноважень судді Шрамко Ю.Т. щодо здійснення правосуддя, в провадженні якої до скасування рішення судом апеляційної інстанції перебувала вказана адміністративна справа, протоколом повторного автоматичного розподілу справ між суддями від 13.11.2014 р. дану адміністративну справу № 826/12474/14 (вх. 17547) розподілено до розгляду на суддю Добрянську Я.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2014 р. справу №826/12474/14 прийнято до провадження для продовження розгляду та призначено попереднє судове засідання у справі на 09.12.2014 р.

Ухвалою від 09.12.2014 р. закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 27.01.2015 р.

Позивачка до судового засідання не з'явилась, попередньо зазначивши у позовній заяві про необхідність розгляду справи без її участі.

В попереднє судового засідання прибув представник Управління Пенсійного фонду України, котрий позовні вимоги не визнав. Так, заперечуючи проти позову, відповідач-1 звертає увагу суду на наступні моменти:

- Верховною Радою України (далі - ВРУ), на яку рішенням КСУ №25-рп/2009 ВРУ покладено обов'язок з приведення у відповідність до Конституції України пенсійного законодавства, не внесено відповідних змін в тому числі до Закону №1058, а тому підстави для внесення змін до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (в редакції, чинній на момент розгляду звернення позивача) (далі - Порядок №22-1) у Пенсійного фонду України (далі - ПФУ) відсутні;

- питання виплати пенсії позиваці буде вирішуватись у разі прийняття ВРУ Закону про ратифікацію Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення за встановленим такою Угодою порядком;

- позивака не зверталась до відповідного територіального органу УПФ згідно вимог Порядку №22-1 із заявою встановленого зразка для призначення пенсії, та, окрім цього, не надала необхідних документів, які б визначали її право на той чи інший вид пенсійних виплат, при цьому відповідач-1 посилається на положення ч. 2 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058), які є чинними та неконституційними не визнавались;

- Правління Пенсійного фонду України не наділено функціями щодо визначення відповідного територіального управління Фонду для поновлення пенсій окремим громадянам, які проживають за межами України;

- будь - які відомості, які свідчили б про існування правового зв'язку між позивачкою та державою Україна після її виїзду 06.11.1990 на постійне місце проживання до Ізраїлю на момент розгляду справи відсутні.

Представник відповідача-2 до судового засідання не з'явився, повідомивши суд про розгляд справи без його участі. Згідно надісланих заперечень відповідач-2 проти задоволення позовних вимог також заперечує, зазначаючи про відсутність повноважень для призначення пенсії позивачу на підставі Закону №1058 та Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №1788), оскільки з 01.01.2007 уповноважені орргани Пенсійного фонду України здійснюють функції щодо призначення (перерахування) та виплати пенсій військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах Закону України "Про осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.08.1992 №2262-ХІІ (далі - Закон №2262), на підставі ст.99 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" та постанови КМУ "Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян" від 02.11.2006 №1522.

Також відповідачем-2 зауважено про недотримання позивачкою порядку звернення до органу пенсійного фонду про поновлення ранійше призначеної пенсії, з підстав, вказаних попередньо відповідачем-1. Окрім цього, відповідач-2 зазначає, що відповідно до Постанови Пенсійного фонду України від 23.04.1999 р. №4-5 переказуванню до іноземних держав підлягають призначені в Україні пенсіїз інвалідності внаслідок трудовогокаліцтваабо професійного захворюваннягромадян, які виїхали на постійне мвсце проживаннядо іноземних держав, та пенсії за пенсійними справами, прийнятими від Пенсійного фонду союзу РСР, водночас переказування інших пенсій закордон та виплата в Україні пенсій пенсіонерам іноземних держав здійснюється на підставі відповідних міждержавнихдоговорів, угод, котрі між Україною та Ізраїлем відсутні.

У зв'язку із вказаними обставинами, а також згідно ч. 6 ст. 128 КАС України суд ухвалив розгляд даної адміністративної справи продовжити в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

За наслідками переходу судом до розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження, інших документів (доказів) з приводу даного спору від сторін до канцелярії суду не надходило.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також вивчивши норми чинного законодавства та позицію судів вищих інстанцій з приводу такого спору Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (1934 р.н., мешкає за адресою: АДРЕСА_1) за період з 1952 р. по 1990 р. (38 років) працювала на різних посадах установ та організацій Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - УРСР), у зв'язку із чим нею було оформлено до моменту виїзду до Ізраїлю пенсію за віком, яку позивач отримувала у період з 28.05.1984 р. по 03.06.1990 р.. Водночас при виїзді на проживання до Ізраїлю позивачу, як зазначено у позовній заяві та не ставилось під сумнів відповідачами, в рахунок пенсії виплачено авансовий платіж за 6 місяців.

Так, як зазначено у позовній заяві та також не заперечувалось відповідачами, 03.06.1990 р. ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль. При цьому до виїзду за кордон позивака проживала за адресою: АДРЕСА_2

Судом встановлено, що 19.06.2014 позивака звернулася до Голови Правління Пенсійного фонду України із заявою (вх. від 01.07.2014 №7239/М-11), в якій, посилаючись на рішення КСУ №25-рп/2009 та положення Закону №1058 (ч. 1 ст. 44), просила внести та затвердити відповідні зміни до Порядку №22-1, а також у зв'язку із відсутністю у Державі Ізраїль територіального органу ПФУ, просила переслати її звернення в уповноважене Головою Правління Пенсійного фонду України управління ПФУ та зобов'язати уповноважене управління ПФУ (бажано за місцем її проживання до виїзду у Ізраїль) відновити виплату раніше призначеної їй пенсії, беручи до уваги її трудовий стаж на території України. Також позивач просила пенсію надсилати на її адресу у Державі Ізраїль. При цьому до заяви від 19.06.2014 позивачем додано копію пенсійного посвідчення №3104399.

В свою чергу листом від 08.07.2014 р. №7239/М-11 Пенсійним фондом України, керуючись ст. 7 Закону України "Про звернення громадян", направлено вказане вище звернення позивача для розгляду за належністю до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, при цьому у тексті даного здійснено вказівку на положення Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (в редакції, чинній на момент розгляду звернення позивача) (далі - Порядок №22-1).

Відтак, у відповідь на вказану заяву позивачки листом від 21.07.2014 р. №1071/М-3 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області повідомлено, що рішення КСУ №25-рп/2009 не може бути застосованим до позивача, оскільки реалізація цього рішення потребує прийняття спеціального Закону України, яким будуть передбачені умови, норми та механізми виплати пенсій громадянам України, які виїхали або будуть виїжджати на постійне місце проживання за кордон. Також відмічено, що у рішенні КСУ звернуто увагу ВРУ на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, що регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Окрім цього, відповідачем-2 у названому листі зазначено, що для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно звернутись із документами згідно Порядку №22-1 до Управління Пенсійного фонду України за місцем проживання.

Так, вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів, позивачка з метою захисту та відновлення порушених прав та інтересів звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представників сторін та оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог позивача, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом (ч. 1). Іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами (ч. 2).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Положеннями абз. 1 п. 1 ст. 26 Закону №1058 встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону №1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим другим реченням ст. 51 Закону №1058 визначено, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Водночас, розглянувши справу за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону №1058, КСУ рішенням від 07.10.2009 №25-рп/2009 вказані положення визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), у зв'язку із чим вони втратили чинність з 07.10.2009.

При цьому, у п.п. 3.3 рішення №25-рп/2009 КСУ зазначено, що, виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Разом з тим суд вважає за доцільне відмітити, що рішення №25-рп/2009 підлягає застосуванню ПФУ відносно пенсіонерів, які виїхали за кордон після його прийняття - 07.10.2009, до яких позивач не відноситься, так як виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю 06.11.1990 р.

Зазначена позиція узгоджується із висновками (п. 31) Рішення Європейського суду з прав людини від 07.11.2013 у справі "Пічкур проти України" (заява №10441/06). Зокрема, Європейським судом у даному пункті рішення зазначено, що "застосування Пенсійним фондом України рішення Конституційного Суду України, як видається, означає нове розрізнення між пенсіонерами, які виїхали за кордон до та після прийняття рішення Конституційним Судом 7 жовтня 2009 року".

Стосовно ж поновлення виплати пенсії, то ч. 2 ст. 49 Закону №1058 встановлено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Так, згідно із ст. 46 цього Закону нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми нестриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії (ч. 1).

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів (ч. 2).

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом (ч. 3).

Водночас відповідно до п. 3 Порядку №22-1 (в редакції, що діяла на момент звернення позивача) заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії подається до органу, що призначає пенсію, заявником за місцем проживання (реєстрації), а при необхідності - його законним представником (батьки або опікун (піклувальник)) за місцем проживання (реєстрації) представника.

Заява про припинення виплати пенсії у зв'язку з виїздом за кордон, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, - через кожний рік дії такої довіреності тощо, подається пенсіонером (опікуном, піклувальником) особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Між тим, п. 15 Порядку №22-1 чітко визначено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії. У цьому разі заробітна плата для обчислення пенсії визначається з урахуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України за календарний рік, який враховувався при призначенні (перерахунку) пенсії, виплата якої відновлюється. У такому самому порядку за бажанням пенсіонера здійснюється переведення з одного виду пенсії на інший. Так, при поновленні виплати раніше призначеної пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа додає:

а) документи про страховий стаж, який не врахований у пенсійній справі, після призначення пенсії за період роботи до 01.01.2004 (за період роботи, починаючи з 01.01.2004, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних системи персоніфікованого обліку за формою згідно з додатком 2, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3);

б) довідку про заробітну плату особи (додаток 1) за період страхового стажу до 01.07.2000, а починаючи з 01.07.2000 індивідуальні відомості про застраховану особу надаються відділом персоніфікованого обліку за формою згідно із додатком 2, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3;

в) документи про виникнення обставин, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміни кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

Поновлення пенсії здійснюється за матеріалами, що є в пенсійній справі, із урахуванням додатково наданих документів.

Згідно п. 16 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Відповідно до п. 29 Порядку №22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації).

Відповідно до ч. 2 ст. 59 Закону №1058 правління Пенсійного фонду, до якого заявлено позовні вимоги, є одним із органів управління Пенсійного фонду. Згідно положень ст. 63 Закону №1058 виконавчими органами правління Пенсійного фонду є виконавча дирекція Пенсійного фонду та підвідомчі їй територіальні органи (ч. 1). Виконавча дирекція Пенсійного фонду є постійно діючим виконавчим органом, організовує та забезпечує виконання рішень правління, діє від імені Пенсійного фонду в межах та в порядку, що визначаються його статутом та Положенням про виконавчу дирекцію Пенсійного фонду, і підзвітна правлінню Пенсійного фонду (ч. 2).

При цьому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 44 Закону №1058, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення.

При цьому з тексту п. 1 Порядку №22-1 вбачається, що таким уповноваженим органом є орган, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) заявника, тобто територіальний орган ПФУ. Разом з тим, повноваження ПФУ та його правління щодо "надання вказівки прийняти необхідні документи для призначення пенсії" уповноваженому управлінню ПФУ національним законодавством у сфері пенсійного забезпечення не встановлено.

А тому, у зв"язку із вказаними обставинами, вимога заявника щодо зобов'язання відповідача визначити уповноважене територіальне управління Пенсійного фонду України (бажано за місцем проживання позивача перед її виїздом закордон) і дати йому вказівку прийняти у позивача необхідні документи для призначення пенсії за віком, а також призначити та виплачувати позивачу в державі Ізраїль пенсію за віком з 28.02.2011 у відповідності до Конституції України та діючим пенсійним законодавством України задоволенню не підлягає.

Як вбачається зі змісту рішення №25-рп/2009, КСУ звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Згідно Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №384/2011 (далі - Положення №384), ПФУ у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Міністерства та доручень Міністра видає акти організаційно-розпорядчого характеру, які Голова правління Пенсійного фонду України підписує та організовує і контролює їх виконання (п. 9).

Відповідно до п.п. 3) п. 11 Положення №384 Правління ПФУ приймає у межах своїх повноважень постанови, затверджує положення, інструкції та інші нормативно-правові акти Пенсійного фонду України.

Водночас на виконання рішення №25-рп/2009 відповідних змін до законів у сфері пенсійного забезпечення, та, зокрема, Закону №1058, ВРУ прийнято не було, що свідчить про відсутність обов"язку і правової підстави у відповідача для внесення таких змін до Порядку №22-1. Відтак, у задоволенні позовних вимог в частині визнання бездіяльності відповідача у виконанні обов'язку з внесення змін до Порядку №22-1 у відповідності до рішення №25-рп/2009, а також зобов'язання відповідача внести та затвердити зміни у Порядок №22-1 у відповідності до рішення №25-рп/2009 слід відмовити.

Таким чином, наведені позивачем доводи є необґрунтованими і спростовуються вище викладеним. Інших доводів та доказів в обґрунтування власної позиції позивач суду не надав. А тому з огляду на недоведеність позивачем тих обставин, на які він послався у позовній заяві, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і не знаходить підстав для задоволення адміністративного позову.

Згідно вимог ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до вимог ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також, згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська

Судді: А.В. Літвінова

А.С. Мазур

Дата складання та підписання в повному обсязі постанови - 24.03.2015 р.