Справа № 164/2005/14-а,2-а/164/47/2014
Суддя: Затолочний В.С.
Дата ухвалення: 2015-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року Справа № 876/385/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Затолочного В.С.,

суддів - Каралюса В.М., Матковської З.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Пенсійного фонду України в Маневицькому районі Волинської області на постанову Маневицького районного суду Волинської області від 08.12.2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Маневицькому районі Волинської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Маневицькому районі Волинської області (далі - Відповідач, Управління ПФУ) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Маневицького районного суду Волинської області від 08.12.2014 року позов задоволено частково, визнано протиправними дії Управління ПФУ щодо відмови Позивачу у проведенні перерахунку пенсії відповідно до вимог ст. ст. 39, 50, 54 Закону України від 28.02.1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ). Зобов'язано Відповідача провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 державної пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком за період з 18 травня 2014 року по 2 серпня 2014 року та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком за період з 18 травня 2014 року по 2 серпня 2014 року на підставі положень ст.ст. 50, 54, 67 Закону № 796-ХІІ, виходячи із розміру мінімальної пенсії за віком у відповідності до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ч. 3 ст. 4 Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням виплачених сум. Зобов'язано Управління ПФУ провести перерахунок та виплату Позивачу доплати до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат за період з 18 травня 2014 року по 2 серпня 2014 року на підставі положень ст. 39 Закону № 796-ХІІ, з урахуванням виплачених сум.

Не погодившись із даним судовим рішенням, Управління ПФУ та ОСОБА_1 оскаржили його в апеляційному порядку.

Управління ПФУ зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що виплата належних Позивачу сум здійснювалася у 2014 році відповідно до чинного законодавства. Тому Відповідач просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити його вимоги та не обмежувати пенсійні виплати строком, оскільки таке обмеження суперечить національному та міжнародному законодавству, судовій практиці.

Справа розглядалася в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін. При цьому суд виходить з наступних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що Позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, а також є інвалідом ІІ групи, непрацюючим пенсіонером. Інвалідність пов'язана з наслідками Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни крім пенсійних виплат із системи пенсійного забезпечення мають право отримувати доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат, додаткову пенсію в порядку та за рахунок коштів, визначених законодавством.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі № 796-ХІІ.

Статтею 49 Закону № 796-ХІІ передбачено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до п.п. 9, 12, 15 п. 28 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 року, який набрав чинності 1.01.2008 року, текст ст. 50 Закону № 796-ХІІ було викладено у новій редакції, відповідно до якої особам, віднесеним до категорії І, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, зокрема, інвалідам II групи, в розмірі 20 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; текст ст. 54 Закону № 796-ХІІ викладено у новій редакції, відповідно до якої в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: ... для інших інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою: по II групі інвалідності - 120 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; текст ч. 1, 2 ст. 39 Закону № 796-ХІІ викладено у новій редакції, відповідно до якої громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Проте рішенням Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 року у справі № 1-28/2008 було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 28 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Згідно ч. 1, 2 ст. 39 Закону № 796-ХІІ громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті.

Абзацом 3 частини 1 статті 50 Закону № 796-ХІІ визначено, що особам, віднесеним до 1 категорії, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірах: ... інвалідам II групи - 75 процентів мінімальної пенсії за віком.

Частиною 4 ст. 54 Закону № 796-ХІІ передбачено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими, по IІ групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком.

За таких обставин Позивач має право на виплату державної пенсії в розмірі, не нижчому 8 мінімальних пенсій за віком, та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком, а також доплату до пенсії в розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, виходячи з принципу пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру пенсії Позивачу застосуванню підлягають ст.ст. 39, 50, 54 Закону № 796-ХІІ, а не постанова Кабінету Міністрів України № 1210 від 23.11.2011 року «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», на підставі якої здійснювалось нарахування пенсії та доплати до пенсії Позивачу, оскільки остання істотно звужує обсяг встановлених законом прав, суперечить положенням Закону № 796-ХІІ.

Частиною п'ятою ст. 54 Закону № 796-ХІІ передбачено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України. Однак, надання законодавцем такого права Кабінету Міністрів України не означає, що останній, встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту та обсягу прав позивача, встановлених цим же Законом. Тобто, Кабінет Міністрів України повинен був встановити зазначений порядок, не порушуючи положень цього Закону, в тому числі й інших законів, якими встановлено розміри мінімальної пенсії за віком.

Дія норм ст.ст. 39, 50, 54 Закону № 7996-ХІІ у період з 1.01.2014 року по 2.08.2014 року не була зупинена чи обмежена іншими нормативними актами, а зміни, внесені Законом України.

Отже, нарахування та виплата пенсії та доплати до пенсії Позивачу мали здійснюватися відповідно до норм зазначених статей Закону № 796-ХІІ.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що в даному випадку для обчислення мінімального розміру пенсії за віком слід застосовувати положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки за відсутності іншого законодавчого визначення мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації Позивачем конституційної гарантії та права на отримання пенсії і щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст.ст. 50, 54 Закону № 796-ХІІ.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру прожиткового мінімуму.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 року встановлено у 2014 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1176 гривень для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: ... осіб, які втратили працездатність - 949 гривень.

Оскільки Позивачу слід визначати пенсію, виходячи з мінімальної пенсії за віком, яка встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, то в разі збільшення розміру цього прожиткового мінімуму перерахунок пенсії Позивачу повинен проводитись виходячи з нового розміру мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 року встановлено у 2014 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 1218 гривень.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що слід зобов'язати Управління ПФУ провести перерахунок та виплату пенсії Позивачу, оскільки саме на Відповідача покладено обов'язок проводити нарахування та виплату пенсії у конкретному розмірі, в зв'язку з чим суд не може перебирати на себе функції державного органу, на якого законодавством покладено такі повноваження.

Суд попередньої інстанції правильно відкинув посилання Відповідача, про що він знову зазначає в апеляційній скарзі, на відсутність відповідного бюджетного фінансування для проведення перерахунку та виплати пенсії позивачу у відповідності до положень Закону № 796-ХІІ, оскільки реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував практику Європейського Суду з прав людини, зокрема рішення від 8 листопада 2005 року у справі Кечко проти України, де зазначено, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення). Згідно з п. 26 даного рішення Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

При вирішенні справи суд першої інстанції вірно застосував положення ч.ч. 1, 2 ст. 99 КАС України щодо строків звернення до адміністративного суду, обрахувавши такий строк шести місяцями до дня подання Позивачем позовної заяви.

Крім того, судом попередньої інстанції враховані положення п. 67 Прикінцевих положень Закону Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» від 31.07.2014 року №1622-VII, який набрав чинності 3.08.2014 року, відповідно до якої норми і положення ст.ст. 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону № 796-ХІІ, ст.ст. 5 та 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»… застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік, у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають до задоволення лише по 2.08.2014 року.

Є вірним обґрунтування відмови в позові щодо ще не порушених прав Позивача, оскільки ст. 6 КАС України передбачено право звертатися з адміністративним позовом за захистом вже порушених прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та вірно застосував відповідні норми матеріального права.

Відтак, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційних скарг висновків суду попередньої інстанції не спростовують, постанова суду першої інстанції ґрунтується на правильно встановлених обставинах справи та ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.. 195, ст. 197, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Управління Пенсійного фонду України в Маневицькому районі Волинської області та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Маневицького районного суду Волинської області від 08.12.2014 року по адміністративній справі № 164/2005/14-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.С. Затолочний

Судді: З.М. Матковська

В.М. Каралюс