Справа № 2а-16237/11/2670
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

при секретарі Строяновській О.В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Михальченка А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Служби безпеки України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся у суд із адміністративним позовом до Служби безпеки України, в якому, з урахуванням змінених вимог, просив визнати протиправним його затримання на залізничному вокзалі Київ-пасажирський о 07.30 год. 08 вересня 2010 року, примусове перевезення до центрального офісу СБУ у місті Києві та примусове утримування там до 22.00 години цього дня, вилучення належних йому на праві власності ноутбуку марки «Dell» та двох зовнішніх накопичувачів на жорстких дисках марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT), а також зобов'язати повернути йому зазначені зовнішні накопичувачі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2015 року закрито провадження в адміністративній справі в частині вимог позивача про визнання протиправним вилучення належних йому на праві власності ноутбуку марки «Dell» та двох зовнішніх накопичувачів на жорстких дисках марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT) та про зобов'язання повернути йому вилучені зовнішні накопичувачі.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2015 року відмовлено у задоволенні решти вимог позивача.

Не погоджуючись із вищевказаною постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити залишені без задоволення вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо визнання протиправними затримання, перевезення та утримування позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність протиправності в оскаржуваних діях працівників відповідача.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Враховуючи ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2015 року, яка є окремим об'єктом апеляційного оскарження, колегія суддів надає правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта в межах вимог позивача про визнання протиправними дій щодо його затримання на залізничному вокзалі, перевезення до центрального офісу СБУ у місті Києві та утримування там.

Як убачається із матеріалів справи, 11 вересня 2009 року позивач прийнятий на державну службу в Службу безпеки України за контрактом на посаду заступника директора департаменту. Служба припинена 11 листопада 2009 року.

11 листопада 2009 року позивач прийнятий на роботу за трудовим договором на посаду директора Національного музею - меморіалу жертв окупаційних режимів «Тюрма на Лонського» при Службі безпеки України. Відповідно до займаної посади та покладених функціональних обов'язків, позивач мав доступ до документальних матеріалів, що мають гриф обмеження доступу.

Із усних та письмових пояснень позивача слідує, що о пів на восьму ранку 08 вересня 2010 року співробітники Служби безпеки України, застосовуючи психологічний тиск, змусили його прослідувати з перону центрального залізничного вокзалу м. Києва до службового автомобіля, а в подальшому і до приміщення Служби безпеки України, де тримали проти його волі, застосовуючи погрози.

Натомість, відповідач стверджує добровільність дій позивача щодо прибуття до приміщення Служби безпеки України, куди він був запрошений для співбесіди (опитування) у зв'язку з отриманням відповідачем оперативної інформації щодо можливого розголошення відомостей, що становлять державну таємницю. При цьому, відповідач наголошує, що будь-які протиправні дії співробітниками Служби безпеки України щодо позивача не вчинялись, і всі вжиті заходи узгоджуються із положеннями Законів України «Про Службу безпеки України», «Про контррозвідувальну діяльність» та «Про оперативно-розшукову діяльність».

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Службу безпеки України» завданням цього органу є, зокрема, захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов'язана, зокрема: виявляти, припиняти та розкривати злочини, розслідування яких віднесено законодавством до компетенції Служби безпеки України; проводити дізнання і слідство у цих справах; здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України; брати участь у розробці і здійсненні відповідно до Закону України «Про державну таємницю» та інших актів законодавства заходів щодо забезпечення охорони державної таємниці та конфіденційної інформації, що є власністю держави, сприяти у порядку, передбаченому законодавством, підприємствам, установам, організаціям та підприємцям у збереженні комерційної таємниці, розголошення якої може завдати шкоди життєво важливим інтересам України (п. п. 3, 4, 7 ст. 24 Закону України «Про службу безпеки України»).

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону України «Про державну таємницю» та частини 1 статті 5 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» Служба безпеки України є спеціально уповноваженим державним органом у сферах забезпечення охорони державної таємниці та контррозвідувальної діяльності.

Згідно пунктів 8, 9 статті 25 Закону України «Про Службу безпеки України» Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов'язків надається право проводити гласні і негласні оперативні заходи у порядку, визначеному Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність»; здійснювати співробітництво з громадянами України та іншими особами, в тому числі на договірних засадах, дотримуючись при цьому умов добровільності і конфіденційності цих відносин.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» підставами для проведення контррозвідувальної діяльності є, зокрема, виконання визначених законом завдань, в тому числі щодо контррозвідувального захисту органів державної влади, правоохоронних і розвідувальних органів, охорони державної таємниці.

Таким чином, забезпечення охорони державної таємниці є завданням Служби безпеки України, а необхідність такого забезпечення є підставою для проведення контррозвідувальної діяльності.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» для виконання визначених законом завдань та за наявності підстав, передбачених статтею 6 цього Закону, в ході контррозвідувальної діяльності органи, підрозділи та співробітники Служби безпеки України мають право здійснювати контррозвідувальний пошук, оперативно-розшукові заходи з використанням оперативних та оперативно-технічних сил і засобів, опитувати осіб за їх згодою, використовувати їх добровільну допомогу.

Наведені повноваження, визначені Законом України «Про контррозвідувальну діяльність», кореспондуються із правами, передбаченими пунктами 8, 9 статті 25 Закону України «Про Службу безпеки України», відповідно до яких гласні і негласні оперативні заходи повинні проводитись у порядку, визначеному Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» завданням оперативно-розшукової діяльності є пошук і фіксація фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб та груп, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України, розвідувально-підривну діяльність спеціальних служб іноземних держав та організацій з метою припинення правопорушень та в інтересах кримінального судочинства, а також отримання інформації в інтересах безпеки громадян, суспільства і держави.

Зі змісту ст. ст. 2, 3 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» слідує, що оперативно-розшукова діяльність - це система гласних і негласних пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів. ЇЇ право основу становлять, зокрема, Конституція України, цей Закон, Кримінальний та Кримінально-процесуальний кодекси України, закон України про Службу безпеки, інші законодавчі акти та міжнародно-правові угоди і договори, учасником яких є Україна.

До оперативних підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, згідно статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», віднесено, зокрема, Службу безпеки України, яка згідно даної норми здійснює діяльність, пов'язану з контррозвідкою, військовою контррозвідкою, захисту національної державності, спеціальними підрозділами по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю, оперативно-технічними, внутрішньої безпеки, оперативного документування, боротьби з тероризмом і захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів.

Згідно частини 1 статті 6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» підставами для проведення оперативно-розшукової діяльності є

1) наявність достатньої інформації, одержаної в установленому законом порядку, що потребує перевірки за допомогою оперативно-розшукових заходів і засобів, зокрема, про: злочини, що готуються або вчинені невстановленими особами; осіб, які готують або вчинили злочин; розвідувально-підривну діяльність спецслужб іноземних держав, організацій та окремих осіб проти України;

2) запити повноважних державних органів, установ та організацій про перевірку осіб у зв'язку з їх допуском до державної таємниці і до роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках;

3) потреба в отриманні розвідувальної інформації в інтересах безпеки суспільства і держави.

Зазначені підстави, відповідно до частини 2 приведеної норми, можуть міститися в заявах, повідомленнях громадян, посадових осіб, громадських організацій, засобів масової інформації, у письмових дорученнях і постановах слідчого, вказівках прокурора, ухвалах суду в кримінальних справах, що знаходяться в його провадженні, матеріалах органів дізнання, інших правоохоронних органів, у запитах оперативних підрозділів міжнародних правоохоронних органів та організацій інших держав, а також запитах повноважних державних органів, установ та організацій, визначених Кабінетом Міністрів України, про перевірку осіб у зв'язку з їх допуском до державної таємниці і до роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках.

До обов'язків підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, згідно пункту 1 статті 7 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», відноситься вжиття, у межах своїх повноважень відповідно до законів, що становлять правову основу оперативно-розшукової діяльності, необхідних оперативно-розшукових заходів щодо попередження, своєчасного виявлення, припинення і розкриття злочинів та викриття причин і умов, які сприяють вчиненню злочинів, здійснювати профілактику правопорушень.

У той же час, оперативним підрозділам для виконання завдань оперативно-розшукової діяльності при наявності передбачених статтею 6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» підстав надається право опитувати осіб за їх згодою, використовувати їх добровільну допомогу (п. 1 ч. 1 ст. 8 цього Закону).

Враховуючи приведені норми, з метою забезпечення охорони державної таємниці, співробітники Служби безпеки України мають право опитувати осіб за їх згодою, а також використовувати їх добровільну допомогу.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та пояснення сторін, колегія суддів доходить висновку про відсутність в оскаржуваних діях відповідача, які мали місце 08 вересня 2010 року, протиправності. Такі дії вчинені у відповідності до повноважень та на підставах, передбачених наведеними нормами Законів України «Про Службу безпеки України», «Про контррозвідувальну діяльність» та «Про оперативно-розшукову діяльність».

У суду відсутні підстави для висновків про існування факту затримання, примусового перевезення та утримання позивача співробітниками Служби безпеки України. Матеріали справи не спростовують пояснення відповідача про добровільну згоду позивача на його опитування, факт якого підтверджується письмовими поясненнями останнього, копії яких наявні в матеріалах справи, із особистими записами позивача про відсутність претензії до співробітників Служби безпеки України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Так, матеріали справи не містять жодних документальних доказів застосування до позивача морального чи психологічного тиску, утримання його в приміщенні за допомогою погроз чи сили, що не дає суду підстав для висновків про недобровільність його участі у оперативних заходах працівників відповідача.

Окрім того, колегія зазначає, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Способи захисту (відновлення) порушених прав, свобод та інтересів фізичних осіб в адміністративному судочинстві визначені частиною 4 статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою адміністративний позов може містити вимоги про: 1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; 2) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; 5) виконання зупиненої чи невчиненої дії; 6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

У той же час, вимоги позивача в частині, щодо якої не закрите провадження в адміністративній справі, зводяться лише до необхідності судової констатації факту протиправності дій відповідача по справі і не спрямовані на реальний судовий захист у сфері публічно-правових відносин.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на порушення застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують правильність встановлення ним обставин та надання їм юридичної оцінки.

Тому, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

(Повний текст ухвали складений 20 березня 2015 року.)

.

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Романчук О.М