Справа № 2а-3511/10/1570
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року м. Київ К/9991/36501/12

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І. - головуючий, судді Бухтіярова І.О., Пилипчук Н.Г.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Одеської залізниці

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30.01.2012

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.05.2012

у справі № 2а/3511/10/1570

за позовом Одеської залізниці

до спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків в м. Одесі (далі - Інспекція),

за участю третіх осіб - Служби Безпеки України та дочірньої компанії "Укртрансгаз" національної акціонерної компанії "Нафтогаз України",

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов подано про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення від 05.08.2004 № /0 в частині нарахування податкового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 283 484,60 грн. за основним платежем та 141 742,30 грн. за штрафними санкціями.

Справа розглядалася неодноразово. Так, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.03.2010 прийняті у справі судові акти було скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з метою достеменного з'ясування обставин щодо того, які саме об'єкти були предметом інвестування за Генеральною угодою про інвестування житла для військовослужбовців від 31.01.1997, коли саме було розпочато будівництво житлових будинків (реконструкція гуртожитків) за цією Генеральною угодою, та коли фактично були здійснені витрати на таке будівництво.

За наслідками нового розгляду постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30.01.2012, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.05.2012, у позові відмовлено з посиланням на невиконання позивачем умов, з якими пункт 22.3 статті 22 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (далі - Закон) пов'язує право платника на застосування податкової пільги.

Посилаючись на невідповідність висновків судів положенням чинного законодавства та дійсним обставинам справи, Одеська залізниця звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалені у справі судові акти та задовольнити позов. На обґрунтування касаційних вимог скаржник зазначає, що ним було подано усі документи, передбачені пунктом 13 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1998 № 568 «Про методологію визначення цін і процедури зменшення податкових зобов'язань платників податку на прибуток підприємств на суму вартості матеріальних активів, що інвестуються ними у будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей, і порядок використання коштів, що спрямовуються на будівництво такого житла, та здійснення бюджетного контролю за їх цільовим використанням» для отримання права на податкову пільги по податку на прибуток.

Інспекцією у відповідності до статті 216 Кодексу адміністративного судочинства України подано заперечення на касаційну скаргу, в якому відповідач зазначає про правильність та обґрунтованість висновків попередніх інстанцій та просить залишити оскаржувані судові акти без змін, а скаргу - без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків судів наявним у матеріалах справи доказам, правильність застосування судами норм матеріального права та дотримання ними процесуальних норм, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення розглядуваних касаційних вимог виходячи з такого.

Попередніми судовими інстанціями у розгляді справи встановлено, що:

- 31.01.1997 Службою безпеки України (замовник), українською зовнішньоекономічною нафтогазовою корпорацією "Укрзарубіжнафтогаз"(Інвестор) та дочірнім підприємством "Київтрансгаз"укладено Генеральну угоду про інвестування житла для військовослужбовців Служби безпеки України № 36-0-97, предметом якої є інвестування будівництва і придбання житла;

- в подальшому за додатковою угодою до названої Генеральної угоди від 20.09.1999 № 19/403 було здійснено заміну сторони у зобов'язанні -дочірнього підприємства "Київтрансгаз"його правонаступником - національною акціонерною компанією "Нафтогаз України";

- на підставі додаткової угоди до Генеральної угоди від 29.03.2002 № 55/1 Одеська залізниця прийняла на себе права та обов'язки інвестора -національної акціонерної компанії "Нафтогаз України";

- оспорювану суму податкового зобов'язання було нараховано позивачеві на підставі висновку податкового органу про необґрунтованість застосування Одеською залізницею податкової пільги в порядку пункту 22.3 статті 22 Закону з огляду на те, що будівництво інвестованих позивачем житлових об'єктів було розпочато після 01.07.1997.

Абзацом другим пункту 22.3 статті 22 Закону (у редакції, що діла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кошти, спрямовані платником податку на будівництво та придбання житла для військовослужбовців та членів їх сімей, які мають право на отримання житла відповідно до законодавства України, за укладеними до 1 липня 1997 року угодами про інвестування будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей, по яких на 1 липня 1997 року проведені фактичні витрати, враховуються у зменшення податкового зобов'язання такого платника податку у сумі, що не перевищує розмір податкового зобов'язання, нарахованого протягом звітного (податкового) періоду, в якому здійснювалося таке інвестування, протягом терміну завершення будівництва об'єктів житла, розпочатих до 1 липня 1997 року, але не пізніше терміну, встановленого абзацом першим цього пункту. Кабінет Міністрів України встановлює порядок контролю за цільовим використанням таких коштів, а також порядок їх розподілу за узгодженням з Всеукраїнською спілкою безквартирних офіцерів.

Отже, з наведеного припису вбачається, що обов'язковими умовами, з якими Закон пов'язує право інвестора на застосування податкової пільги в порядку цієї норми є:

- укладення договору інвестування будівництва житла до 01.07.1997;

- здійснення фактичних витрат на таке будівництво станом на 01.07.1997;

- початок будівництва відповідних житлових об'єктів до 01.07.1997.

Керуючись наведеними правилами оподаткування, з урахуванням висновків та вказівок Вищого адміністративного суду України, викладених в ухвалі від 11.03.2010 з даної справи, суди попередніх інстанцій встановили, що позивачем не було одночасно дотримано наведені умови для отримання права на податкову пільгу. Так, суди встановили, що фактично об'єктом будівництва за названою Генеральною угодою було здійснення реконструкції гуртожитків (розташованих по вул. Тираспільській, 5 у м. Херсоні, по вул. Віденській, 27 у м. Рівне та по вул. Сорочинській, 134 у м. Миргороді) для перетворення у житлові будинки для проживання військовослужбовців та їх сімей.

З огляду на те, що обов'язковою передумовою для здійснення реконструкції об'єктів містобудування є одержання дозвільної документації (статті 24, 28, 29 Закону України «Про планування і забудову територій»), суди встановили, що дозвіл на проектування та реконструкцію гуртожитку по вул. Тираспільській, 5 у м. Херсоні під житловий будинок було отримано лише 21.08.2001; по іншим спірним об'єктам відповідні дозволи на вимогу суду учасниками спору не подано.

Також суди встановили, що актом державної приймальної комісії від 20.02.2002 про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта реконструйованого гуртожитку по вул. Сорочинській, 134 у м. Миргороді (затвердженого рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 09.10.2002 ) засвідчено факт здійснення відповідного переобладнання у 2002 році. Доказів на спростування цього платником не подано.

Довідкою Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради від 21.11.2001 № 01-11/1106 підтверджено факт початку будівництва житлового об'єкта по вул. Віденській, 27 у м. Рівне у 2001 році.

Оцінивши наведені докази у сукупності за правилами, визначеними у статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суди дійшли цілком об'єктивного висновку про те, що початок фактичного здійснення робіт з реконструкції розглядуваних гуртожитків до 01.07.1997 документально не підтверджується. Наведене виключає право позивача на податку пільгу, передбачену пунктом 22.3 статті 22 Закону.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, покладених в основу прийняття оскаржуваних судових рішень. Так, посилання Одеської залізниці на те, що усі три спірні об'єкти були побудовані до 01.07.1997 є неспроможними, позаяк у даному разі предметом вказаної Генеральної угоди (як встановили суди) є їх реконструкція під житло, тоді як власне факт спорудження гуртожитків (що відбулося до укладення Генеральної угоди) не має правового значення для вирішення цього спору. Подані платником документи (Генеральна угода, укладена до 01.07.1997, довідки про надання інвестицій, акти приймання-передачі векселів, копії платіжних доручень тощо) засвідчують факти існування зобов'язань з будівництва житла для військовослужбовців та понесення інвестором витрат на таке будівництво, втім не є доказом фактичного початку розглядуваних робіт з реконструкції до 01.07.1997.

Отже, норми матеріального права було правильно застосовано судами, їх висновки відповідають установленим у справі обставинам та наявним у ній доказам, а відтак підстави для скасування оскаржуваних судових актів відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Одеської залізниці відхилити.

2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30.01.2012 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.05.2012 у справі № 2а/3511/10/1570 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку статей 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова
Н.Г. Пилипчук