Справа № 815/541/15
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/541/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року м. Одеса

11 год. 37 хв.

У залі судових засідань № 31

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

судді - Андрухіва В.В.

судді - Стефанова С.О.

при секретарі судового засідання - Свирида Х.С.

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_12

перекладач - ОСОБА_3

представник відповідача - Ващіліна Н.С. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_12 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 714-14 від 19.12.2014 року, яким ОСОБА_12 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_12 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_12 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 714-14 від 19.12.2014 року, яким ОСОБА_12 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_12 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином Кот-ДІвуара, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки не можу повернутись на батьківщину через політичні переслідування владою Кот-ДІвуара. Крім того, приймаючи оскаржуване рішення, відповідачем було порушено максимальний термін, визначений законодавством для прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який не може перевищувати 6 місяців та 15 днів з моменту звернення із заявою. Проте, оскаржуване рішення прийнято через 1 рік після звернення позивача за захистом в Україні.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, надав пояснення та просив суд задовольнити позов повністю, з підстав, викладених в адміністративному позові (аркуші справи 4-6).

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення заперечувала повністю та просила відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що за результатами проведеного аналізу відповідності заяви позивача вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» було встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження або покарання. Крім того, у ході розгляду матеріалів особової справи, міграційною службою було зроблено висновок, що позивач не рятувався від небезпеки, залишаючи країну громадянської належності, а мав інші наміри при виїзді з країни походження, зокрема - пошуки кращого життя або кращої країни задля легалізації на її території, оскільки з часу прибуття на території України до моменту звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише через 7 місяців. Також, при розгляді заяви іноземця було встановлено, що 31.03.2011 року Дзержинським РВ ГУ МВС України в Харківській області було прийнято рішення про примусове видворення за межі України з забороною виїзду до 31.08.2016 року. За повідомленням Чопського прикордонного загону від 21.10.2013 року № 29/1075, громадянин Кот-ДІвуара ОСОБА_12 був затриманий на дільниці Чопського прикордонного загону. Можливо встановити, що позивач намагався потрапити до країн Європейського Союзу, тобто використовуючи Україну, як транзитну країну, що унеможливлює розгляд заяви в контексті надання йому захисту в Україні. Стосовно інших наданих відомостей у ході проведення співбесіди та анкетування, відповідач їх вважає необґрунтованими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявнику міжнародного захисту в Україні, оскільки, вивчивши належним чином наведені заявником обставини та дослідивши інформацію по країні походження було встановлено. Що ситуація в країні громадянської належності позивача не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 95-98).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Кот-д'Івуара, за національністю івуарієць, віросповідання - православний-протестант, неодружений, освіта середня, рідна мова - бауле. Члени сім'ї заявника , які залишись на території країни походження: батько - ОСОБА_13, мати - ОСОБА_7, сестра - ОСОБА_8. Країну постійного проживання залишив легально 02.02.2011 року на підставі національного паспорту та навчальної візи Y03673055 авіарейсом м. Туніс (Туніс) - м. Тріполі (Лівія) - м. Київ (Україна). До України прибув 03.02.2011 року, місце перетину кордону КПП «Бориспіль».

Згідно наданої заявником у ході анкетування інформації, перед виїздом до України, протягом 8 місяців перебував у м. Туніс.

Після прибуття до України, позивач з м. Києва вирушив до м. Харкова де перебував на протязі 5 місяців і 25.07.2011 року потягом прибув до м. Одеса.

В судовому засіданні встановлено, що 21.02.2012 року ОСОБА_12 звернувся до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для отримання додаткового захисту в Україні, обґрунтувавши тим, що в 2002 році в Кот-ДІвуара йде війна. Батько заявника відносився до політичної партії F.P.I. (Front Populaive Ivorien) в якій займав посаду голови партії м. Буаке, займався організацією мітингів та проведенням передвиборчих кампаній. В 2007 році, під час навчання в школі, позивач також вступив до молодіжної організації зазначеної партії. В 2008 році через належність до футболістів, був призначений на посаді відповідального за спортивні заходи від молодіжної організації зазначеної партії. Через протистояння двох лідерів політичних партій, ОСОБА_9 та ОСОБА_14, країна була поділена на 2 частини. Місто постійно проживання позивача - м. Буаке також було розділено на дві частини, одна з яких підтримувала ОСОБА_9, інша - ОСОБА_14. В місті знаходились миротворчі сили від Франції та ООН. Через те, що батько організував низку мітингів у підтримку ОСОБА_9, його було заарештовано 19.07.2010 року. В подальшому, 28.11.2010 року відбувся другий тур виборів президента країни. Кандидат від партії, членом якої був позивач, ОСОБА_9, який був при владі, не погодився із результатами виборів, мав бажання залишитись при владі. Через це, у внутрішню політику країни втрутилась міжнародна спільнота, військові Франції та ООН з 2002 році перебували в країні. В подальшому кандидат від партії, членом якої був позивач - ОСОБА_9 був заарештований, така ж ситуація склалась із багатьма іншими лідерами партії F.P.I., які були вбита або заарештовані. Його відправили за кордон до Тунісу через уникнення проблем, які були пов'язані з діяльністю батька та належністю заявника до F.P.I. З Тунісу до України заявника відправили через внутрішні політичні проблеми, що відбувались в країні (аркуші справи 26-27).

23.03.2012 року, посадовою особою відділу у справах біженців Управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області було проведено співбесіду з особою, що потребує додаткового захисту ОСОБА_12, про що складено протокол від 23.03.2012 року (аркуші справи 43-49).

Вказаним протоколом зафіксовано, що в 2000 році через загострення соціально-політичної ситуації та протиборство кандидатів на пост президента країни, територію Кот-д'Івуара було поділено на дві частини. Також відбувся розкол в правоохоронних та військових структурах. В 2006 році, ОСОБА_12 вступив до молодіжної організації від політичної партії F.P.I. (Front Populaive Ivorien - Народний фронт Кот-д'Івуара) через те, що його батько був безпосередньо членом вищевказаної партії. Позивач займався організаціями та агітацією молоді до участі у мітингах. У період з 2006 року по 2010 роки, будь-яких проблем стосовно його діяльності у вказаній вище партії, у заявника як слідує з матеріалів співбесіди, не виникало. 31.10.2010 року під час першого туру президентських виборів, в яких прийняв участь Уттара Алассан Драман президент партії RDR та представник партії, яку підтримував позивача ОСОБА_15, останній програв вибори. Після цих подій на всій території країни, по всім районам почалась організація мітингів, це був акт протесту, спровокований молоддю. В таких мітингах приймав участь й позивач, у зв'язку із чим, вирішив переїхати до іншої країни. Батько ще до виборів зник, де він знаходиться невідомо, але як зазначив позивач, він вважає що батька викрали військові теперішнього президента Алассана Уатара. Після отримання всіх необхідних документів, залишив країну громадянської належності 28.07.2010 року. На даний час має побоювання повертатись до країни походження, оскільки вважає, що якби він не залишив країну свого походження то його б убили за участь у протесті. Також зазначив, що був заарештований 16.10.2009 року через підтримку колишнього президента країни. Погроз зі сторони влади не отримував, проте зазначив, що є постанова про його арешт.

За результатами розгляду справи № ODS 12/70, громадянина Кот-д'Івуара ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, який 12.02.2012 року звернувся до УСБ ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, службовою особою відповідача, на підставі проведеного інтерв'ю, прийнято висновок від 23.03.2012 року щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 50).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», приймаючи до уваги вищевказаний висновок, ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ № 23 від 23.03.2012 року «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (аркуш справи 51).

За результатами розгляду особової справи громадянина Кот-д'Івуара на установчі дані ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, висновком управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області від 03.11.2014 року по справі № ODS 12/10, через відсутність умов, передбачених абз.4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 73-80).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи № ODS 12/10 ОСОБА_12, громадянина Кот-д'Івуара, ІНФОРМАЦІЯ_1, було прийнято рішення № 714-14 від 19.12.2014 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року як особі, стосовно які встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні (аркуш справи 23).

Про прийняте рішення позивачу було повідомлено повідомленням № 130 від 06.01.2015 року, яке він отримав 16.01.2015 року (аркуш справи 22).

Позивач вважає вказане рішення неправомірним та необґрунтованим, оскільки він є громадянином Кот-д'Івуара, до моменту виїзду з країни походження проживав у м. Буаке, був членом молодіжної організації від політичної партії F.P.I, членом якої був його батько та займався спортивними організаціями та агітацією молоді до участі у мітингах. 20.01.2010 року та 05.06.2010 року приймав участь у мітингу в підтримку кандидата у президенти ОСОБА_9. Через уникнення проблем, які були пов'язані з діяльністю батька та належність позивача до F.P.I. ОСОБА_12 був змушений виїхати за кордон до Тунісу. Через внутрішні політичні проблеми, що відбулись в зазначеній країні, з Тунісу був змушений виїхати до України. Станом на даний час не може повернутись до країни походження через політичні переслідування владою Кот-д'Івуара та не можу й не бажає користуватись захистом цієї країни. Таким чином, з урахуванням наявної інформації по країні походження. На думку позивача, подана ним заява відповідає критеріям для визначення його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, суд з такими доводами позивача не погоджується та вважає їх надуманими з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме: ним наводилися суперечливі факти, що викликає у суду обґрунтовані сумніви у їх правдоподібності.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Частиною 6 статті 8 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

В судовому засіданні позивач зазначив, що умовами визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту є його побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, через професійну діяльність батька у політичній партії F.P.I. та діяльність позивача у молодіжній організації політичної партії F.P.I., оскільки батько зник, а позивача вже було одного разу заарештовано 16.10.2009 року через підтримку колишнього президента країни.

Проте, у ході розгляду заяви відповідачем та під час судового розгляду, позивачем не було надано жодних пояснень або будь-яких підтверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Як зазначає відповідач, під час вильоту з країни громадянської належності при проходженні контрольно-пропускних пунктів будь-яких проблем у заявника не виникало. Під час проведення співбесіди, згідно протоколу співбесіди, заявник виїжджав з країни громадянського походження не з метою звернення до міжнародних організацій та отримання захисту чи статусу біженця, а з метою покращення життєвих умов, що підтверджується наявною в матеріалах особової справи інформацією.

Згідно наданої під час анкетування та проведення співбесіди позивачем інформації, у період з 28.07.2010 року по 02.02.2011 року позивач перебував у Тунісі. У період з 03.02.2011 року по 25.07.2011 року в Україні у м. Києві та м. Харкові, проте за увесь цей час перебування на території Тунісу та України, до відповідних державних органів за захистом не звертався. Приїхавши до м. Одеси 25.07.2011 року, до територіальних органів міграційної служби позивач звернувся лише через 7 місяців, а саме 21.02.2012 року.

Як зазначив відповідач, вступ до молодіжної організації партії Народний Фронт Кот-д'Івуара у заявника відбувся не через особисте бажання, а через те, що членом цієї партії був його батько. Крім того, розповідь щодо проблематики переслідування у країні походження стосується тільки лише батька заявника. Згідно наданої інформації, при проведенні маршу протесту позивач участі й ньому не приймав, бо у той час грав у футбол на стадіоні. Таким чином, органом міграційної служби зроблено було висновок про те, що виїзд іноземця відбувся з власних намірів, вірогідніше за все через відсутність роботи, як особи, у якої відсутня вища освіта. Крім того, як вбачається з матеріалів особової справи, виїзд з країни походження відбувався на підставі національного паспорта та студентської візи, проте в Україні позивач не навчався.

Як встановлено в ході судового розгляду, за інформацією з відкритих компетентних джерел встановлено, що результати попередніх президентських виборів були оголошені 02.12.2010 року. Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_12 в цей час перебував у Тунісі, а з 03.02.2011 року на підставі студентської візи та національного паспорту знаходився в Україні.

Тобто, надана інформація стосовно того, що позивач брав участь у будь-яких організаціях мітингів або маршах протесту у рідній країні протягом часу з 28.07.2010 року до оголошення результатів виборів - 02.12.2010 року не може вважатись судом правдоподібною, оскільки в тому числі, заявник зазначає, що 28.07.2010 року виїхав з країни громадянського походження.

Той факт, що заявник маніпулює наданою до територіальних органів міграційної служби інформацією про особисті дані та причини залишення країни громадянської належності, дає суду підстави сумніватися у його щирості і викликає недовіру взагалі до його тверджень про можливу небезпеку у країні громадянської належності.

Суперечливі твердження, які надає позивач на доказ того, що в Кот-д'Івуар йому загрожує небезпека, не можуть бути доказом переслідувань або існування загрози переслідувань позивача в країні його громадянської належності, оскільки вони є непереконливими і не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань заявника в країні його громадянської належності.

Зазначені ОСОБА_12 у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в Кот-Д'Івуар як конвенційний біженець.

Суд погоджується з такими доводами відповідача, оскільки вказані позивачем обставини, викладені вище в якості підстав звернення за захистом на території України не відповідають Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», так як не свідчать жодним чином про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі повернення на територію країни походження.

Згідно Директиви Ради європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» № 8043/04 від 29.04.2004 року, з даного питання мають досліджуватись наступні фактори: раельна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Проте, оскільки, як було встановлено під час розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не переслідувався на території країни своєї громадянської належності, окрім зазначеного позивачем факту арешту 16.10.2009 року через підтримку колишнього президента країни, який жодним чином не обґрунтовано, заявлена інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань. Коли та за яких обставин позивач був звільнений з-під арешту, та утисків на Батьківщині його особисто за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Крім того, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, на Батьківщині залишилась уся його сім'я.

Згідно приписів ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені ст. 6 вищевказаного Закону.

Таким чином, вивчивши наведені позивачем обставини та матеріали справи, суд погоджується з доводами відповідача щодо неможливості обґрунтувати причину виїзду іноземця з країни походження з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за наступними ознаками: расова належність; віросповідання; національність; громадянство чи підданство; відношення до певної соціальної групи; політичні переконання.

Крім того, також судом взято до уваги встановлені обставини щодо довгострокового перебування позивача на території Тунісу, звідки позивач потрапив до України вже після спливу 8 місячного строку, та перебування у м. Києві та м. Харкові прибувши на територію України, де позивач мав змогу звернутись за захистом у разі дійсної та реальної неможливості повернення на Батьківщину, пов'язаної із переслідуваннями.

Враховуючи вищезазначене, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, пояснення позивача, на думку суду, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до ст.1 п.13 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В даному випадку судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та через відсутність умов, передбачених абзацом 4 п. 1 ст. 6 , відповідачем й було прийнято рішення щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Кот-д'Івуару ОСОБА_12.

Крім того, у ході розгляду заяви позивача, було встановлено, що громадянина Кот-д'Івуару ОСОБА_12 було затримано на дільниці Чопського прикордонного загону, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення № 29-1075 від 21.10.2013 року (аркуш справи 65).

З урахуванням вказаного, відповідачем було припущено стосовно намагання іноземця потрапити до країн Європейського Союзу, тобто використовуючи Україну, як транзитну країну, що унеможливлює розгляд заяви позивача в контексті надання йому захисту в Україні.

Також, згідно наявної в матеріалах справи довідки ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області № 31/30-657 від 18.04.2012 року, стосовно громадянина Кот-д'Івуару ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до перевірки за обліками УІАЗ ГУ МВС України в Одеській області, 31.03.2011 року Дзержинським РВ ГУ МВС України в Харківській області прийнято рішення про примусове видворення за межі України з забороною в'їзду до 31.08.2016 року (аркуші справи 60-62).

З урахуванням вказаного, дослідивши матеріали справи та надані сторонами пояснення, суд підтримує доводи відповідача та вважає правомірним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ані під час проведення співбесіди, ані під час судового розгляду справи позивачем не було доведено наявності передбачених законом підстав (обставин), які б свідчили про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі його повернення до країни походження.

При вирішенні справи суд бере до уваги, що відповідно до вимог ч.ч. 1 і 2 ст. Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом ч. 8 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем в адміністративній справі є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов.

Тобто, особа, яка звертається до адміністративного суду з позовом, має довести наявність факту порушення оскаржуваним рішенням, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень саме її прав та інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

На підставі з'ясованих обставин та наведених вище норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість рішення відповідача № 714-14 від 19.12.2014 року та вважає його таким, що прийнято на підставі, у межах та відповідно до наданих повноважень з підстав, передбачених нормами чинного законодавства, у зв'язку із чим позовні вимоги ОСОБА_12 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення державної міграційної служби України № 714-14 від 19.12.2014 року, яким ОСОБА_12 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_12 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 11, 69, 71, 72, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_12 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 714-14 від 19.12.2014 року, яким ОСОБА_12 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_12 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано 24 березня 2015 року.

Суддя Я.В. Балан

Суддя В.В. Андрухів

Суддя С.О. Стефанов