Справа № 826/1879/15
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2015-03-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 березня 2015 року № 826/1879/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Амельохіна В.В., суддів: Аблова Є.В., Шулежко В.П. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державного агентства земельних ресурсів України

про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на посаді,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Державного агентства земельних ресурсів України (далі по тексту - відповідач) з урахуванням уточнених позовних вимог про:

- визнання незаконним та скасування наказу Державного агентства земельних ресурсів України від 15.12.2014р. №234-к про звільнення позивача відповідно до п. 2 статті 36 КЗпП України з посади головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, використання та охорони земель;

- поновити позивача на посаді головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, використання та охорони земель, або іншу запропоновану посаду з урахуванням 2-гої групи інвалідності;

- зобов'язати відповідача на виконання вимог статей 22, 172 КЗпП України та статті 18, 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» поновити порушенні права ОСОБА_1 як інваліда, провести необхідне навчання, виділити та створити робоче місце для інваліда, як це передбачено чинним законодавством України;

- наказ від 22.10.2014р. №200-к визнати таким, що не може вважатися трудовим договором, укладеним на визначений строк (строковим трудовим договором) згідно з п. 2 статті 23 КЗпП України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем протиправно звільнено позивача з займаної посади - головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав.

Відповідач проти заявленого позову заперечив з тих підстав, що оскаржуваний наказ прийнято правомірно.

В судовому засіданні 18.03.2015р. суд по справі перейшов в письмове провадження на підставі статті 128 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Листом №5-28-0.15-7521/2-14 від 27.06.2014р. відповідач просить Міністра культури України направити ОСОБА_1, головного спеціаліста відділу територіального представництва Управління регіональних представників з питань охорони культурної спадщини та переміщення культурних цінностей, для проходження стажування в центральному апараті Державного агентства земельних ресурсів України з 02 по 07 липня 2014 року.

Листом №5-28-0.15-7681/2-14 від 07.07.2014р. відповідач просить Міністра культури України звільнити позивача із займаної посади в порядку переведення для подальшої роботи в центральному апараті Державного агентства земельних ресурсів України.

Наказом №106-к від 02.07.2014р. Державного агентства земельних ресурсів України на підставі заяви ОСОБА_1 від 01.07.2014р., плану стажування, позивача допущено до проходження стажування на посаді головного спеціаліста відділу використання земель Департаменту землеустрою, використання та охорони земель з 02 по 07 липня 2014 року.

Наказом №110-к від 11.07.2014р. Державного агентства земельних ресурсів України на підставі заяви позивача від 11.07.2014р. та матеріалами стажування, призначено ОСОБА_1 на посаду головного спеціаліста відділу використання земель Департаменту землеустрою, використання та охорони земель з посадовим окладом згідно штатного розпису, в порядку переведення з Міністерства культури України, як такого, що успішно пройшов стажування на цій посаді.

Наказом №200-к від 22.10.2014р. Державного агентства земельних ресурсів України у зв'язку з введенням в дію нової структури та штатного розпису Державного агентства земельних ресурсів України та на підставі заяви позивача, перевести ОСОБА_1, головного спеціаліста відділу використання земель Департаменту землеустрою, використання та охорони земель, з 03 листопада 2014 року на посаду головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення цього ж департаменту, на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу.

Однак, в судовому засіданні позивач пояснив, що його заява про переведення на посаду головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, використання та охорони земель на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу була дописана невідомою особою в частині дати, - з 03.11.2014р.

Наказом №234-к від 15.12.2014р. Державного агентства земельних ресурсів України ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, використання та охорони земель з 15 грудня 2014 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору згідно з п. 2 статті 36 КЗпП України, у зв'язку з виходом з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що попереджень щодо заміни безстрокового трудового договору, що було укладено на невизначений строк, на трудовий договір на визначений строк, позивач не отримував. Трудовий договір, станом на час прийняття наказу від 22.10.2014р. №200-к мав безстроковий термін дії, оскільки строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків, передбачені статтею 241.1 КЗпП України, а тому позивач вважає, що його було незаконно звільнено, так як трудової угоди на невизначений термін укладено не було, а звільнення здійснено по безстроковій угоді.

Крім того, позивач зазначає, що з 22.10.2014р. по 01.01.2015р. перебував на лікарняному.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п. 2 статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, використання та охорони земель у зв'язку з виходом з відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2

Щодо звільнення позивача з роботи у період перебування його на 3-тій групі інвалідності та недотримання, на його думку відповідачем норм Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», суд зазначає наступне.

Відповідно до Повідомлення форми №162/о від 08.10.2014р. позивачу встановлено 3-тю групу інвалідності, причина - загальне захворювання.

Згідно статті 172 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноважений ним орган покладається обов'язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інвалідів відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

Статтею 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Позивач зазначає, що відповідачем порушено норми статей 18, 18-1, 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» оскільки на його думку, йому не було організовано робоче місце як інваліду.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд зазначає, що у ОСОБА_1, відповідно до Повідомлення форми №162/о від 08.10.2014р. причина інвалідності - загальне захворювання, що не відноситься до професійного захворювання.

Безумовний обов'язок власника забезпечити відповідно до медичних рекомендацій перепідготовку і працевлаштування інваліда, встановлення пільгових умов і режиму роботи випливає із частини п'ятої ст. 6 Закону "Про охорону праці".

За інвалідом внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання визнається право на професійну орієнтацію, професійне навчання або перекваліфікацію за рахунок власника. Крім того, за період професійної орієнтації, професійного навчання і перекваліфікації, визначених індивідуальною програмою реабілітації, якщо з дня встановлення інвалідності пройшло не більше одного року, працівник-інвалід має право на щомісячні страхові виплати в розмірі середнього заробітку за рахунок коштів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (ст. 23 Закону "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності").

Таким чином, на думку суду стаття 172 КЗпП України не розповсюджується на позивача, оскільки він не є інвалідом внаслідок трудового каліцтва, або професійного захворювання.

Норми Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не встановлюють пільг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору для інвалідів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що роботодавцем ОСОБА_1 не було порушено його прав, передбачених статтею 172 КЗпП України та ст.ст. 18, 18-1, 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» при звільненні позивача з посади головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, використання та охорони земель.

Крім того, суд зазначає, що ОСОБА_1 було відомо, що його переведення на посаду головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, використання та охорони земель було визначено на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу.

Отже, на думку суду звільнення позивача на підставі до п. 2 статті 36 КЗпП України, є правомірним, оскільки ОСОБА_1 на посаду головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, використання та охорони земель було переведено на підставі його заяви, а тому він був обізнаний в тому, що наказом №200-к від 22.10.2014р. його переведено на посаду, на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу (строковий трудовий договір).

Суд зазначає, що у зв'язку з тим, що Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не встановлює пільг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору для інвалідів, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 128, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя В.В. Амельохін

Судді: Є.В. Аблов

В.П. Шулежко