Справа № 813/8297/14
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2015-03-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2015 року № 813/8297/14

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання Бігуна Н.Т.,

за участю представників сторін:

позивача - Гладьо Ю.О., Ткачука П.П., Дмитрів М.М., згідно довіреності,

відповідача - Мартинюк І.Е., Вашківського А.С., згідно довіреності,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Кам'янка-Бузької районної державної лабораторії ветеринарної медицини Головного управління ветеринарної медицини у Львівській області до Державної фінансової інспекції у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

в с т а н о в и в:

Кам'янка-Бузька районна державна лабораторія ветеринарної медицини Головного управління ветеринарної медицини у Львівській області (надалі - Кам'янка-Бузька лабораторія ветеринарної медицини, позивач) звернулась до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної фінансової інспекції у Львівській області (надалі - ДФІ у Львівській області, відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати вимогу № 28-15/715 від 27.08.2014 року «Про пред'явлення обов'язкових до виконання вимог щодо усунення виявлених порушень законодавства».

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що відповідачем при перевірці правильності проведення індексації заробітної плати працівникам ветлабораторії необґрунтовано встановлено порушення п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, оскільки, на думку позивача, останнім базовим місяцем є жовтень 2008 року, а не грудень 2011 року, як це вказано в акті ревізії. Крім того, неправомірним є висновок ревізора про безпідставність встановлення надбавки за вислугу років молодшому персоналу ветлабораторії, а саме лаборантам та ветеринарному санітару, оскільки така надбавка встановлена у чіткій відповідності до п. 2 Порядку встановлення та виплати надбавки за вислугу років спеціалістам державних установ ветеринарної медицини. Також позивач наголошує на тому, що робочий день для працівників Кам'янка-Бузької лабораторії ветеринарної медицини тривав з 09.00 год. до 17.15 год., обідня перерва з 13.00 год. до 13.45 год., таким чином, робочий тиждень становив 36 год., а не 35 год., як це стверджує відповідач і в акті ревізії, і в оскаржуваних вимогах. Зазначене підтверджується табелями обліку робочого часу. Щодо зайвого використання коштів загального фонду кошторису на сплату до бюджету збору на обов'язкове державне пенсійне страхування та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, які повинні проводитись за рахунок спеціального фонду, то позивач стверджує, що працівники Кам'янка-Бузької лабораторії ветеринарної медицини отримують заробітну плату як з загального, так і зі спеціального фонду. Відповідно, нарахування на заробітну плату можуть здійснюватись як з загального, так і зі спеціального фонду. Що і було зроблено. В зв'язку з чим порушення ст. 13 Бюджетного кодексу України, п.п. 20, 22 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ відсутнє. Також позивач в позовній заяві наголошує на неправильності обчислення ДФІ у Львівській області в оскаржуваній вимозі розміру заяво здійснених видатків.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили з підстав, наведених у письмових запереченнях, які подані до суду 29.01.2015 року та в додаткових поясненнях до заперечень від 25.02.2015 року, суть яких зводиться до наступного. Ревізією дотримання законодавства при встановлені посадових окладів, надбавок та доплат працівникам ветлабораторії встановлено порушення в період з січня по червень 2010 року вимог пункту 2 Порядку встановлення надбавок за вислугу років спеціалістам державних установ ветеринарної медицини в частині встановлення та виплати надбавки за вислугу років лаборантам та ветеринарному санітару ветлабораторії. Відповідне порушення призвело до зайвого нарахування та виплати цієї надбавки 3 працівникам ветлабораторії на загальну суму 3560,53 грн. та, відповідно, до зайвого нарахування до державних цільових фондів нарахувань на заробітну плату на суму 852,20 гривень. Так, відповідно до вказаної норм, надбавка за вислугу років установлюється спеціалістам державних установ ветеринарної медицини за умови проведення ними лабораторно-діагностичних досліджень, ветеринарно-санітарної експертизи на ринках, лікувально-профілактичної роботи, здійснення ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні і транспорті. Водночас, ні лаборанти, ні ветеринарний санітар ветлабораторії спеціалістами ветеринарної медицини, які мають відповідний диплом та здійснюють заходи з профілактики, оздоровлення, діагностики і лікування тварин, проведення ветеринарно-санітарної експертизи або іншу ветеринарну діяльність, не являються, що унеможливлює призначення їм такої надбавки за вислугу років. Крім того, ревізією з питань наявності фактів оплати праці за невідпрацьований час встановлено порушення вимог ст. 51 Кодексу законів про працю України та п. 1 постанови КМ України «Про затвердження переліку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими умовами праці, робота в яких дає право на скорочену тривалість робочого тижня» в зв'язку з тим, що працівники ветлабораторії працювали 35 год. на тиждень замість належних 36 год. Відповідне порушення, що призвело до зайвої виплати заробітної плати працівникам ветлабораторії із нарахуваннями на загальну суму 27225,7 грн., підтверджується наказами директора ветлабораторії Ткачука П.П. про режим роботи ветлабораторії, умовами Колективного договору, а також даними табелів обліку робочого часу. Тому, твердження директора ветлабораторії про описку, допущену у наказі про розпорядок дня, є безпідставним. Щодо правильності визначення базового місяця при проведенні індексації заробітної плати працівникам ветлабораторії, ревізією встановлено, що такий визначено в грудні 2011 року, в зв'язку з чим має місце недоотримання працівниками ветлабораторії за період з грудня 2011 року по травень 2014 року індексації на загальну суму 63,61 тис. грн. Крім того, ревізією встановлено порушення позивачем вимог пунктів 20, 22 «Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ», затв. постановою КМ України від 28.02.2002 № 228, оскільки було зайво використано кошти загального фонду на оплату нарахувань на заробітну плату, яка виплачувалась зі спеціального фонду, на суму 28297,01 гривень. З урахуванням викладеного просили у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що Жовківською міжрайонною ДФІ проведено з 02.06.2014 року по 11.07.2014 року ревізію фінансово-господарської діяльності Кам'янка-Бузької лабораторії ветеринарної медицини за період 01.10.2008 року по 31.05.2014 року, результати якої оформлено актом № 28-38/82 від 25.07.2014 року. Ревізію проведено у відповідності до питань програми ревізії, з відома директора ветлабораторії Ткачука П.П. та провідного бухгалтера ОСОБА_9

Спору між сторонами щодо правомірності проведення перевірки немає.

За наслідками проведеної перевірки та на підставі акта № 28-38/82 від 25.07.2014 року, Жовківською міжрайонною ДФІ пред'явлено Кам'янка-Бузькій лабораторії ветеринарної медицини вимогу № 28-15/715 від 27.08.2014 року «Про пред'явлення обов'язкових до виконання вимог щодо усунення виявлених порушень законодавства», з якою позивач не згідний та оскаржив до суду.

Щодо правомірності виплаченої молодшому персоналу ветлабораторії надбавки за вислугу років.

Порядок встановлення надбавок за вислугу років спеціалістам державних установ ветеринарної медицини затверджений відповідною постановою Кабінету Міністрів України № 972 від 25.07.2007 року.

Так, відповідно до п. 2 вказаного Порядку, надбавки за вислугу років установлюються спеціалістам державних установ ветеринарної медицини, які проводять лабораторно-діагностичні дослідження, ветеринарно-санітарну експертизу на ринках, лікувально-профілактичні роботи, здійснюють ветеринарно-санітарний контроль та нагляд на державному кордоні і транспорті, крім тих, що одержують надбавки (доплати) за стаж роботи (вислугу років) на інших підставах відповідно до законодавства.

Одночасно, ст. 1 Закону України «Про ветеринарну медицину» від 25.06.1992 № 2498-ХІІ, відносить до спеціалістів ветеринарної медицини лікарів та фельдшерів ветеринарної медицини, які мають відповідний диплом та здійснюють діяльність з профілактики, оздоровлення, діагностики і лікування тварин, проведення ветеринарно-санітарної експертизи або іншу ветеринарну діяльність.

Тобто, чинним законодавством встановлено, що надбавка за вислугу років може бути встановлена лише спеціалісту і лише при проведенні ними лабораторно-діагностичних досліджень, ветеринарно-санітарної експертизи на ринках, лікувально-профілактичних робіт, здійсненні ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні і транспорті.

Водночас, як було встановлено під час проведення ревізії, відповідна надбавка за вислугу років була встановлена та виплачена лаборантам та ветеринарному санітару ветлабораторії, тобто особам, які не підпадають під дію ст. 1 Закону України «Про ветеринарну медицину», а отже, і під дію п. 2 Порядку встановлення надбавок за вислугу років спеціалістам державних установ ветеринарної медицини.

Покликання представників позивача на Перелік посад спеціалістів державних установ ветеринарної медицини, які проводять лабораторно-діагностичні дослідження, ветеринарно-санітарну експертизу на ринках, лікувально-профілактичні роботи, здійснюють ветеринарно-санітарний контроль та нагляд на державному кордоні і транспорті, який є Додатком до Порядку встановлення надбавок за вислугу років спеціалістам державних установ ветеринарної медицини є безпідставним, оскільки вказаний додаток відноситься до п. 3 Порядку.

Так, п. 3 Порядку встановлення надбавок за вислугу років спеціалістам державних установ ветеринарної медицини говорить про те, що до стажу роботи, що дає право на встановлення надбавок за вислугу років, зараховується, в тому числі і час роботи в державних установах ветеринарної медицини на посадах, зазначених у переліку згідно з додатком.

Таким чином, незмінною є обставина можливості призначення надбавок за вислугу років лише спеціалісту і лише при проведенні ними лабораторно-діагностичних досліджень, ветеринарно-санітарної експертизи на ринках, лікувально-профілактичних робіт, здійсненні ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні і транспорті. Водночас, до загального стаж роботи, який дає право на призначення такої надбавки, може бути включено стаж попередньої роботи на посадах згідно Переліку (Додатку до Порядку встановлення надбавок за вислугу років спеціалістам державних установ ветеринарної медицини, затв. постановою Кабінету Міністрів України № 972 від 25.07.2007 року).

Судом також не беруться до уваги покликання представників позивача на наказ Державного комітету ветеринарної медицини щодо роз'яснення порядку призначення та виплати надбавки за вислугу років працівникам державних установ ветеринарної медицини № 554 від 23.12.2009 року та листи Державного комітету ветеринарної медицини з аналогічного питання, оскільки Порядок встановлення надбавок за вислугу років спеціалістам державних установ ветеринарної медицини, затв. постановою Кабінету Міністрів України № 972 від 25.07.2007 року, має вищу юридичну силу, діє з 02.08.2007 року і змінювався лише один раз, постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2009 року № 82 в частині розширення переліку посад, робота на яких підлягає включенню до стажу, який дає право на становлення надбавок за вислугу років (провідні: інженер-радіофізик, інженер-радіобіолог, інженер-біофізик, інженер-хімік, інженер-радіохімік, інженер-біохімік) та в частині зміни слів "Центральної" і "(спеціалізованої), обласної" - відповідно словами "Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи" і "(спеціалізованої), регіональної".

З урахуванням наведеного, вимога Жовківської МДФІ в частині неправомірності виплаченої молодшому персоналу ветлабораторії надбавки за вислугу років є обґрунтованою і скасуванню не підлягає.

Щодо використання коштів загального фонду в розмірі більшому, ніж заплановано, та сплати нарахувань на заробітну плату, яка виплачувалась зі спеціального фонду, із загального фонду, то суд зазначає наступне.

Ревізією обґрунтованості потреби в бюджетних асигнуваннях за загальним фондом кошторису ветлабораторії за КПКВ 2802030 встановлено, що в порушення вимог пунктів 20, 22 «Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року № 228, до розрахунків потреби у коштах на сплату нарахувань на заробітну плату (КЕКВ 1120, 2120) витрати на сплату збору на обов'язкове державне пенсійне та єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування на заробітну плату працюючих інвалідів включено у завищених розмірах. Як наслідок, зайво виділені асигнування за КЕКВ 1120 та КЕКВ 2120 за загальним списувались у видатки на сплату збору до Пенсійного фонду (2009-2010 роки) та соціального внеску (2011-2014 роки) на заробітну плату, нараховану працівникам ветлабораторії за спеціальним фондом.

Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу (ст. 1 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до п. 30 ст. 2 Бюджетного кодексу України, кошторис - основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов'язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Статтею 13 Бюджетного кодексу України визначено складові частини бюджету.

Так, бюджет може складатися із загального та спеціального фондів.

Складовими частинами загального фонду бюджету є:

1) всі доходи бюджету, крім тих, що призначені для зарахування до спеціального фонду бюджету;

2) всі видатки бюджету, що здійснюються за рахунок надходжень загального фонду бюджету;

3) кредитування бюджету (повернення кредитів до бюджету без визначення цільового спрямування та надання кредитів з бюджету, що здійснюється за рахунок надходжень загального фонду бюджету);

4) фінансування загального фонду бюджету.

Складовими частинами спеціального фонду бюджету є:

1) доходи бюджету (включаючи власні надходження бюджетних установ), які мають цільове спрямування;

2) видатки бюджету, що здійснюються за рахунок конкретно визначених надходжень спеціального фонду бюджету (у тому числі власних надходжень бюджетних установ);

3) кредитування бюджету (повернення кредитів до бюджету з визначенням цільового спрямування та надання кредитів з бюджету, що здійснюється за рахунок конкретно визначених надходжень спеціального фонду бюджету);

4) фінансування спеціального фонду бюджету.

Власні надходження бюджетних установ отримуються додатково до коштів загального фонду бюджету і включаються до спеціального фонду бюджету.

Власні надходження бюджетних установ поділяються на такі групи:

перша група - надходження від плати за послуги, що надаються бюджетними установами згідно із законодавством;

друга група - інші джерела власних надходжень бюджетних установ.

У складі першої групи виділяються такі підгрупи:

підгрупа 1 - плата за послуги, що надаються бюджетними установами згідно з їх основною діяльністю;

підгрупа 2 - надходження бюджетних установ від додаткової (господарської) діяльності;

підгрупа 3 - плата за оренду майна бюджетних установ;

підгрупа 4 - надходження бюджетних установ від реалізації в установленому порядку майна (крім нерухомого майна).

У складі другої групи виділяються такі підгрупи:

підгрупа 1 - благодійні внески, гранти та дарунки;

підгрупа 2 - кошти, що отримують бюджетні установи від підприємств, організацій, фізичних осіб та від інших бюджетних установ для виконання цільових заходів, у тому числі заходів з відчуження для суспільних потреб земельних ділянок та розміщених на них інших об'єктів нерухомого майна, що перебувають у приватній власності фізичних або юридичних осіб;

підгрупа 3 - кошти, що отримують вищі та професійно-технічні навчальні заклади від розміщення на депозитах тимчасово вільних бюджетних коштів, отриманих за надання платних послуг, якщо таким закладам законом надано відповідне право;

підгрупа 4 - кошти, отримані від реалізації майнових прав на фільми, вихідні матеріали фільмів та фільмокопій, створені за бюджетні кошти за державним замовленням або на умовах фінансової підтримки.

Власні надходження бюджетних установ використовуються (з урахуванням частини дев'ятої статті 51 цього Кодексу) на:

покриття витрат, пов'язаних з організацією та наданням послуг, що надаються бюджетними установами згідно з їх основною діяльністю (за рахунок надходжень підгрупи 1 першої групи);

організацію додаткової (господарської) діяльності бюджетних установ (за рахунок надходжень підгрупи 2 першої групи);

утримання, облаштування, ремонт та придбання майна бюджетних установ (за рахунок надходжень підгрупи 3 першої групи);

ремонт, модернізацію чи придбання нових необоротних активів та матеріальних цінностей, покриття витрат, пов'язаних з організацією збирання і транспортування відходів і брухту на приймальні пункти (за рахунок надходжень підгрупи 4 першої групи);

господарські потреби бюджетних установ, включаючи оплату комунальних послуг і енергоносіїв (за рахунок надходжень підгруп 2 і 4 першої групи);

організацію основної діяльності бюджетних установ (за рахунок надходжень підгруп 1, 3 і 4 другої групи);

виконання відповідних цільових заходів (за рахунок надходжень підгрупи 2 другої групи).

Розподіл бюджету на загальний та спеціальний фонди, їх складові частини визначаються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України.

Передача коштів між загальним та спеціальним фондами бюджету дозволяється тільки в межах бюджетних призначень шляхом внесення змін до закону про Державний бюджет України, прийняття рішення про місцевий бюджет або про внесення змін до нього (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 57 цього Кодексу).

Платежі за рахунок спеціального фонду бюджету здійснюються в межах коштів, що фактично надійшли до цього фонду на відповідну мету (з дотриманням вимог частини другої статті 57 цього Кодексу), якщо цим Кодексом та/або законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) не встановлено інше.

Створення позабюджетних фондів органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування та іншими бюджетними установами не допускається. Відкриття позабюджетних рахунків для розміщення бюджетних коштів (включаючи власні надходження бюджетних установ) органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування та іншими бюджетними установами забороняється, крім випадків, передбачених частиною восьмою статті 16 та частиною другою статті 78 цього Кодексу, а також крім розміщення закордонними дипломатичними установами України бюджетних коштів на поточних рахунках іноземних банків, розміщення на поточних рахунках у банках державного сектору власних надходжень державних і комунальних вищих навчальних закладів, наукових установ та закладів культури, отриманих як плата за послуги, що надаються ними згідно з основною діяльністю, благодійні внески та гранти, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, та розміщення вищими і професійно-технічними навчальними закладами на депозитах тимчасово вільних бюджетних коштів, отриманих за надання платних послуг, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, якщо таким закладам законом надано відповідне право.

Згідно ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно ч.ч. 8, 9 ст. 51 Бюджетного кодексу України якщо фактичний обсяг власних надходжень за спеціальним фондом кошторису бюджетної установи менший від планових показників, врахованих у спеціальному фонді її кошторису, розпорядник бюджетних коштів зобов'язаний до закінчення бюджетного періоду внести зміни до спеціального фонду кошторису щодо зменшення власних надходжень і видатків з урахуванням очікуваного виконання спеціального фонду кошторису у відповідному бюджетному періоді. Розпорядники бюджетних коштів упорядковують бюджетні зобов'язання з урахуванням внесених змін до спеціального фонду кошторису.

Якщо обсяги власних надходжень бюджетних установ перевищують відповідні витрати, затверджені законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), розпорядник бюджетних коштів передбачає спрямування таких надпланових обсягів у першу чергу на погашення заборгованості з оплати праці, нарахувань на заробітну плату, стипендій, комунальних послуг та енергоносіїв.

Якщо такої заборгованості немає, розпорядник бюджетних коштів спрямовує 50 відсотків коштів на заходи, що здійснюються за рахунок відповідних надходжень, і 50 відсотків коштів - на заходи, необхідні для виконання основних функцій, але не забезпечені коштами загального фонду бюджету за відповідною бюджетною програмою.

У такому разі розпорядник бюджетних коштів здійснює перерозподіл обсягів узятих бюджетних зобов'язань за загальним фондом бюджету для проведення видатків за цими зобов'язаннями із спеціального фонду бюджету.

Пунктом 3 Переліку груп власних надходжень бюджетних установ, вимог щодо їх утворення та напрямів використання, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.05.2002 року № 659 (яка діяла до 17.03.2011 року) передбачено, що кошти, отримані як плата за послуги, що надаються бюджетними установами, використовуються на покриття витрат, пов'язаних з організацією та наданням зазначених послуг. Вказана вимога кореспондується з ч. 4 ст. 13 Бюджетного кодексу України.

Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 28.02.2002 року (надалі - Порядок № 228).

Так, п. 1 Порядку № 228 визначено, що кошторис бюджетної установи - основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов'язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Кошторис має такі складові частини:

- загальний фонд, який містить обсяг надходжень із загального фонду бюджету та розподіл видатків за повною економічною класифікацією видатків бюджету на виконання бюджетною установою (далі - установа) основних функцій або розподіл надання кредитів з бюджету за класифікацією кредитування бюджету;

- спеціальний фонд, який містить обсяг надходжень із спеціального фонду бюджету на конкретну мету та їх розподіл за повною економічною класифікацією видатків бюджету на здійснення відповідних видатків згідно із законодавством, а також на реалізацію пріоритетних заходів, пов'язаних з виконанням установою основних функцій, або розподіл надання кредитів з бюджету згідно із законодавством за класифікацією кредитування бюджету.

Пунктом 9 Порядку № 228 встановлено, що одержувач використовує бюджетні кошти на підставі плану використання бюджетних коштів, що містить розподіл бюджетних асигнувань, затверджених у кошторисі відповідного розпорядника бюджетних коштів.

Згідно п. 20 Порядку № 228 під час визначення обсягів видатків бюджету та/або надання кредитів з бюджету розпорядників нижчого рівня головні розпорядники повинні враховувати об'єктивну потребу в коштах кожної установи, виходячи з її основних виробничих показників і контингентів, які встановлюються для установ (кількість класів, учнів у школах, ліжок у лікарнях, дітей у дошкільних закладах тощо), обсягу виконуваної роботи, штатної чисельності, необхідності погашення дебіторської і кредиторської заборгованості та реалізації окремих програм і намічених заходів щодо скорочення витрат у плановому періоді.

Обов'язковим є виконання вимоги щодо першочергового забезпечення бюджетними коштами видатків на оплату праці з нарахуваннями, виплату стипендії, а також на господарське утримання установ. Під час визначення видатків у проектах кошторисів установи повинен забезпечуватися суворий режим економії коштів і матеріальних цінностей. До кошторисів можуть включатися тільки видатки, передбачені законодавством, необхідність яких обумовлена характером діяльності установи. Видатки на придбання обладнання, капітальний ремонт приміщень тощо, які не є першочерговими, можуть передбачатися лише за умови забезпечення коштами невідкладних витрат та відсутності заборгованості. При цьому видатки на заробітну плату з коштів спеціального фонду обчислюються залежно від обсягу діяльності, що провадиться за рахунок цих коштів, із застосуванням встановлених законодавством норм, які використовуються установами аналогічного профілю.

Міністерство фінансів України має право визначати на кожний рік порядок врахування у кошторисах обсягів заборгованості, яка виникла внаслідок непогашення бюджетних зобов'язань установ.

Згідно п. 22 Порядку № 228 показники видатків бюджету та надання кредитів з бюджету, що включаються до проекту кошторису, повинні бути обґрунтовані відповідними розрахунками за кожним кодом економічної класифікації видатків або класифікації кредитування бюджету і деталізовані за видами та кількістю товарів (робіт, послуг) із зазначенням вартості за одиницю.

Пунктом 19 Порядку № 228 визначено, що спеціальний фонд проекту кошторису передбачає зведення показників за всіма джерелами надходження коштів до цього фонду та відповідними напрямами їх використання.

Розподіл видатків бюджету та надання кредитів з бюджету спеціального фонду проекту кошторису проводиться виключно в межах і за рахунок відповідних надходжень, запланованих на цю мету в зазначеному фонді.

Відповідальність за виникнення заборгованості, що склалася за видатками спеціального фонду, несе виключно розпорядник, з вини якого вона утворилась.

Слід звернути увагу, що постановою Кабінету Міністрів України № 1167 від 04.11.2009 року затверджено Порядок формування тарифів на ветеринарні послуги, що надаються державними установами ветеринарної медицини, яким визначено механізм формування тарифів на ветеринарні послуги, що надаються державними установами ветеринарної медицини, які повністю утримуються за рахунок державного бюджету (далі - ветеринарні послуги).

Підпунктом 1 пункту 2 Порядку визначено, що ветеринарні послуги, на які формуються тарифи, включають здійснення здійснення протиепізоотичних заходів, а саме:

проведення:

- лікувально-діагностичних робіт;

- забору крові для діагностичних досліджень;

- діагностичних досліджень;

- профілактичних щеплень;

- дезінфекції, дезінсекції, дератизації;

- кремації, евтаназії;

- лабораторних досліджень, необхідних для видачі супровідних ветеринарних документів на підконтрольні вантажі;

здійснення державного ветеринарно-санітарного контролю:

- під час забою тварин, переробки, зберігання, транспортування продуктів тваринного походження та кормів;

- уповноваженими (офіційними) лікарями ветеринарної медицини на м'ясопереробних, рибодобувних, рибопереробних та молокопереробних підприємствах, а також на підприємствах гуртового зберігання необроблених харчових продуктів тваринного походження (холодокомбінатах, холодильниках, спеціалізованих гуртівнях).

Пункти 8, 9, 11 Порядку формування тарифів на ветеринарні послуги деталізують складові вартості послуги із здійснення протиепізоотичних заходів та послуги з оформлення та видачі на платній основі ветеринарних документів.

Пунктом 10 Порядку формування тарифів на ветеринарні послуги передбачено формулу, за якою визначається собівартість ветеринарних послуг, до якої включаються, крім іншого, і заробітна плата і нарахування на заробітну плату.

Окрім наведеного, п. 11 Порядку формування тарифів на ветеринарні послуги передбачено, що формування тарифів на ветеринарні послуги з оформлення та видачі на платній основі ветеринарних документів здійснюється з урахуванням вартості бланків ветеринарних свідоцтв, довідок, паспортів, сертифікатів та інших ветеринарних документів, заробітної плати та нарахувань на заробітну плату спеціалістів ветеринарної медицини, а також уповноважених (офіційних) лікарів ветеринарної медицини, які утримуються за рахунок коштів, одержаних за надані послуги; накладних витрат із заробітної плати та нарахувань на заробітну плату обслуговуючого персоналу, оплати послуг зв'язку, пов'язаних з видачею ветеринарних документів.

Крім Порядку формування тарифів на ветеринарні послуги, затв. постановою Кабінету Міністрів України № 1167 від 04.11.2009 року, механізм формування тарифів на ветеринарні роботи і послуги також врегульовано наказом Міністерства агропромислового комплексу України № 51 від 19.02.1996 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10.04.1996 року за № 176/1201.

Вказаним наказом передбачено тотожний механізм формування тарифів на ветеринарні послуги.

Таким чином, у собівартість складової тарифу на ветеринарні послуги закладаються витрати на заробітну плату та нарахування на неї.

З аналізу всіх вищенаведених норм законодавства випливає, що, по-перше, загальний фонд містить обсяг надходжень із загального фонду бюджету та розподіл видатків на виконання бюджетною установою основних функцій.

По-друге, спеціальний фонд бюджетної установи - це кошти, одержані установою внаслідок провадження іншої, окрім основної, діяльності, які використовуються на видатки, заплановані у кошторисі. Кошти включають власні надходження бюджетних установ та інші надходження спеціального фонду.

По-третє, в разі надання установою платних послуг, їх вартість включається до спеціального фонду надходжень.

Відповідно, існуючий механізм витрачання коштів спеціального фонду безпосередньо пов'язаний із джерелом доходів. Це означає, що підставою надходження коштів до спеціального фонду є надання ветлабораторією платної послуги. Виконання послуги передбачає витрати часу працівників ветлабораторії, за яку необхідно провести відповідну оплату праці, нарахувати та сплатити відповідні кошти до Пенсійного фонду. Заробітна плата залученого до надання платної послуги працівника та сплата єдиного соціального внеску на неї є складовими вартості платної послуги.

Таким чином, надходження коштів до спеціального фонду від замовника послуги дає можливість, а також і зобов'язує, провести виплату заробітної плати за надання платної послуги, провести всі нарахування на таку заробітку плату і перерахувати такі нарахування уповноваженим на адміністрування органам.

При цьому слід зауважити, що видатки загального фонду кошторису можна покривати надходженнями до спеціального фонду кошторису, а не навпаки, що прямо передбачено п. п. 8, 9 ст. 51 Бюджетного кодексу України.

Чого, однак, Кам'янка-Бузькою лабораторією ветеринарної медицини дотримано не було, що, в свою чергу, мало наслідком завищення витрат загального фонду на сплату збору на обов'язкове державне пенсійне страхування та єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування на заробітну плату працюючих інвалідів, які нараховувались на заробітну плату, нараховану працівникам ветлабораторії за спеціальним фондом.

Звідси, в цій частині вимога Жовківської міжрайонної ДФІ є правомірною і скасуванню не підлягає.

Щодо порядку проведення індексації заробітної плати працівникам ветлабораторії.

Ревізією дотримання порядку проведення індексації заробітної плати працівникам ветлабораторії встановлено порушення вимог п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 в частині визначення базового місяця у грудні 2011 року. Як наслідок, ревізією встановлено недоотримання працівниками ветлабораторії за період з грудня 2011 року по травень 2014 року індексації на загальну суму 63,61 тис. грн.

Як випливає з акта ревізії № 28-38/82 від 25.07.2014 року, вказане порушення було допущено з вини провідного бухгалтера ОСОБА_9, яка пояснила (додаток № 28 до акта ревізії), що суму підвищення до заробітної плати розраховувала за додатком №4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення. Крім того, на прикладі заробітної плати провідного лікаря ветсанекспертизи ОСОБА_6 пояснила, що грудень 2011 року, коли в черговий раз відбулось підвищення заробітної плати, вважається базовим місяцем і індексація в ньому не проводиться.

Аналогічною була і позиція позивача, яку він висловлював в позовній заяві (а.с. 8).

В подальшому в судових засіданнях представники позивача неодноразово стверджували, що базовим місяцем для проведення індексації заробітної плати працівникам ветлабораторії є жовтень 2008 року, що підтвердили відповідними власними розрахунками.

Крім того, в позовній заяві позивач стверджував, що при перевірці проведення індексації заробітної плати працівникам ветлабораторії було використано нову редакцію Порядку проведення індексації грошових доходів населення, в той час як підлягала застосуванню стара редакція, яка діяла до 25.01.2012 року.

Суд зазначає, що таке твердження не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки з матеріалів справи, а саме пояснень представників відповідача та висновку на зауваження (заперечення) до акта ревізії фінансово-господарської діяльності Кам'янка-Бузької лабораторії ветеринарної медицини № 28-38/82 від 25.07.2014 року вбачається, що в ході ревізії були застосовані норми Порядку проведення індексації грошових доходів населення, які діяли станом на 01.11.2011 року (т. 1, а.с. 53). Тобто, та редакція п. 5 Порядку, на застосуванні якої наполягав позивач.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

В пункті 2 вказаного Порядку визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата.

Відповідно до абзацу 3 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (в редакції станом на 01.12.2011 року), якщо сума збільшення грошових доходів менша від суми індексації, нарахованої відповідно до цього Порядку, подальша індексація проводиться за прикладом, наведеним у додатку 4.

Наведений в додатку 4 приклад розрахований при двох умовах: 1 - умова, коли встановлено базовий місяць, 2 - умова, коли визначення індексації проводиться при першому підвищенні заробітної плати після вже встановленого базового місяця.

Разом з тим, Порядком проведення індексації грошових доходів населення не передбачено порівняння суми доходів у місяці їх підвищення із сумою доходів у базовому місяці як норму для визначення суми збільшення доходу.

З прикладу проведення індексації у разі підвищення грошових доходів, наведеного в додатку 4 до Порядку проведення індексації грошових доходів вселення, випливає, що визначення збільшення доходів визначається як різниця між черговим підвищенням заробітної плати та попереднім.

Згідно акта ревізії та долучених до матеріалів справи документів, з жовтня 2008 року заробітна плата неодноразово збільшувалась. Проте сума збільшення заробітної плати у всіх випадках була меншої індексації, а, відтак, продовжувалась нараховуватись індексація. Останнє підвищення заробітної плати у ветлабораторії перед груднем 2011 року відбулось у жовтні 2011 року. Звідси, при збільшенні заробітної плати у грудні 2011 року, підвищення заробітної плати належалось визначати як різницю між підвищеною заробітною платою за грудень 2011 року та жовтень 2011 року.

Враховуючи наведене, вимога Жовківської міжрайонної ДФІ є правомірною і скасуванню не підлягає.

Щодо тривалості робочого тижня у Кам'янка-Бузькій лабораторії ветеринарної медицини та встановленого факту його скорочення на 1 год.

Ревізією з питань наявності фактів оплати праці за невідпрацьований час встановлено порушення вимог ст. 51 Кодексу законів про працю України та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 163 «Про затвердження переліку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими умовами праці, робота в яких дає право на скорочену тривалість робочого тижня». Зокрема, замість належного тижневого навантаження у 36 год., працівники ветлабораторії працювали 35 год. Відповідне порушення призвело до зайвої виплати заробітної плати працівникам ветлабораторії із нарахуваннями на таку на загальну суму 27225,70 гривень.

З матеріалів справи та пояснень представників сторін в судовому засіданні вбачається, що висновок ревізора про 35-годинний робочий день був зроблений на підставі наказів про режим роботи ветлабораторії, умов Колективного договору, а також даних табелів обліку робочого часу. Так, в наказах «Про розпорядок робочого дня» № 1 від 03.01.2012 року, № 1 від 04.01.2011 року, №1 від 02.01.2013 року тривалість робочого тижня працівників ветлабораторії складала 35 годин: з понеділка по четвер - робочий день з 09.00 год до 17.00 год, обід - з 13.00 год. до 13.45 год; п'ятниця - робочий день з 09.00 год до 16.00 год, обід - з 13.00 год. до 14.00 год.

В судовому засіданні представник позивача Ткачук П.П., директор ветлабораторії, зазначив, що загальна тривалість робочого тижня ветлабораторії завжди була 36 год., крім випадків, коли Кам'янка-Бузьку лабораторію ветеринарної медицини було переведено наказом директора на неповний робочий час. Оплата праці проводилась за фактично відпрацьований час, який становив 36 год./тиждень. Щодо наказів № 1 від 03.01.2012 року, № 1 від 04.01.2011 року, №1 від 02.01.2013 року, то в них допущена помилка, що підтверджується табелями обліку робочого часу за період 2009-2014 років.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків працівники ветлабораторії ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зазначили, що загальна тривалість робочого тижня у Кам'янка-Бузькій лабораторії ветеринарної медицини завжди була 36 год., крім випадків, коли Кам'янка-Бузьку лабораторію ветеринарної медицини було переведено наказом директора на неповний робочий час. Зазначили, що робочий час з понеділка по четвер триває з 09.00 до 17.15 год., обідня перерва з 13.00 до 13.45 год., в п'ятницю робочий час триває з 09.00 год. до 16.00 год., обідня перерва з 13.00 год. до 14.00 год.

Відповідно до ст. 51 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VІІІ, скорочена тривалість робочого часу встановлюється, зокрема, для працівників, зайнятих на роботах з шкідливими умовами праці, - не більш як 36 годин на тиждень.

Перелік виробництв, цехів, професій і посад з шкідливими умовами праці, робота в яких дає право на скорочену тривалість робочого часу, затверджується в порядку, встановленому законодавством.

Скорочена тривалість робочого часу може встановлюватись за рахунок власних коштів на підприємствах і в організаціях для жінок, які мають дітей віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 163 затверджено Перелік виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими умовами праці, робота в яких дає право на скорочену тривалість робочого тижня.

Згідно даного Переліку, перебування на посадах згідно штатного розпису Кам'янка-Бузької лабораторії ветеринарної медицини, дає право на скорочену тривалість робочого тижня у 36 год.

Наказом Державного комітету статистики від 05.12.2008 року № 489 затверджено типову форму табеля обліку використання робочого часу з метою обліку використання робочого часу та розрахунків з працівниками із заробітної плати. Так, табель - це обов'язковий до заповнення підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності та кількості працівників у штатному розкладі поіменний список усіх працівників відділу, служби чи іншого структурного підрозділу або установи в цілому, в якому фіксуються години роботи, передбачені колдоговором, години роботи працівників, яким встановлено неповний робочий день (тиждень) згідно з законодавством, вечірні години роботи, нічні години роботи, надурочні години роботи, години роботи у вихідні та святкові дні, відрядження, відпустки, прогули, страйки, тимчасова непрацездатність тощо.

Кожному працівникові надається табельний номер, який зазначається в усіх документах з обліку праці та оплати. Табель обліку робочого часу, оформлений належним чином і засвідчений підписами осіб, відповідальних за його заповнення, у встановлений строк передають до відділу кадрів (іншого профільного структурного підрозділу). Перевіривши правильність заповнення (відповідність наказам, розпорядженням тощо), працівник із кадрів також підписує табель і передає його до бухгалтерії для нарахування заробітної плати.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний організувати облік робочого часу, фактично відпрацьованого кожним працівником підприємства, установи чи організації.

Табель є однією з головних підстав для нарахування заробітної плати, складання статистичної і податкової звітності.

Відповідно до ст. 315 наказу Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України «Про затвердження Переліку типових документів» від 20.07.1998 року № 41, табелі мають зберігати 3 роки. Виправлення в них не допускаються.

Таким чином, табель обліку використання робочого часу Кам'янка-Бузької лабораторії ветеринарної медицини за відповідний місяць року є основним і водночас єдиним документом, на підставі якого можна встановити фактично відпрацьований час працівниками ветлабораторії.

З долучених до матеріалів справи табелів обліку використання робочого часу Кам'янка-Бузької лабораторії ветеринарної медицини за жовтень-грудень 2008 року, 2009 рік, 2010 рік, 2011 рік, 2012 рік, січень-травень 2014 року вбачається, що в загальному працівники ветлабораторії, зайняті повний робочий день, табелювались з понеділка по четвер по 7 год. 30 хв., в п'ятницю - 6 год., в загальному 36год./тиждень.

Виключення складають табелі обліку робочого часу за січень-грудень 2013 року, де тривалість робочого дня є меншою - 7 год. 15 хв., що в загальному дає 35-годинний робочий тиждень.

Доказів іншого відповідачем суду надано не було.

Таким чином, вимога Жовківської міжрайонної ДФІ від 27.08.2014 року №28-15/715 є законною в частині встановленого порушення вимог ст. 51 Кодексу Законів про працю та пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими умовами праці, робота в яких дає право на скорочену тривалість робочого тижня» у вигляді невідповідності оплати праці фактично відпрацьованому часу у 2013 році.

В іншій частині оскаржувана вимога прийнята без урахування обставин справи, а, отже, неправомірною.

Судом не беруться до уваги карти атестації робочих місць по Кам'янка-Бузькій лабораторії ветеринарної медицини як доказ того, що її працівниками повинен дотримуватись 36-годинний робочий тиждень, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 року № 442 «Про Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці», основною метою проведення атестації робочих місць є врегулювання відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Таким чином, фактичного відпрацьованого часу карти атестації робочих місць підтвердити не можуть.

Як на одну з підстав позову про визнання протиправною та скасування вимоги Державної фінансової інспекції у Львівській області № 28-15/715 від 27.08.2014 року, позивач покликається на неправильне обчислення збитків, які, на думку Жовківської міжрайонної ДФІ , були заподіяні державі.

Водночас, суд зазначає, що в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача. У справі, що розглядається, Жовківська міжрайонна ДФІ пред'явила вимогу Державної фінансової інспекції у Львівській області № 28-15/715 від 27.08.2014 року про усунення порушень, виявлених під час ревізії Кам'янка-Бузької лабораторії ветеринарної медицини. При цьому, оскаржувана вимога інспекції вказує на виявлені збитки та їхній розмір. Однак, зважаючи на те, що збитки стягуються в окремому судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної постанови про визнання вимоги протиправною.

Зазначена позиція суду відповідає позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові № 21-40а14 від 15.04.2014 року у аналогічній справі.

Щодо номера і дати акта ревізії, зазначених в оскаржуваній вимозі - «№ 28-38/04 від 27.03.2013 року», - то суд вказує на допущення помилки посадовими особами, які формували таку вимогу. Дійсною є наявність акта ревізії від 25.07.2014 року № 28-38/82 та прийнятої на його основі вимоги від 27.08.2014 року № 28-15/715.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком розгляду справи суд погоджується з твердженням позивача, що відповідні положення ст. 2 КАС України відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення дотримані були не в повній мірі, що зумовило звернення Кам'янка-Бузької лабораторії ветеринарної медицини до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, суд вважає за необхідне зазначити, що наявність обов'язку суб'єкта владних повноважень довести правомірність прийнятого ним рішення не звільняє позивача від обов'язку подати суду всі докази на підтвердження своїх позовних вимог. Чого зроблено не було в частині обґрунтування дотримання порядку проведення індексації заробітної плати працівникам ветлабораторії та використання коштів загального фонду на потреби, які повинні фінансуватись з спеціального фонду.

Водночас, відповідачем належними і допустимими доказами було доведено правомірність вимоги від 27.08.2014 року № 28-15/715 за винятком встановленого порушення вимог ст. 51 Кодексу Законів про працю України та пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими умовами праці, робота в яких дає право на скорочену тривалість робочого тижня» у вигляді невідповідності оплати праці фактично відпрацьованому часу в період 2009-2012 років, січні-травні 2014 року та стягнення з осіб, винних у безпідставних виплатах коштів, відповідних сум.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАС України, з Державного бюджету України в користь позивача слід стягнути 53,64 грн. сплаченого при подачі позову до суду судового збору, пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 18, 19, 33-35, 69-71, 94, 158-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Державної фінансової інспекції у Львівській області № 28-15/715 від 27.08.2014 року «Про пред'явлення обов'язкових до виконання вимог щодо усунення виявлених порушень законодавства» в частині встановленого порушення вимог ст. 51 Кодексу Законів про працю України та пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими умовами праці, робота в яких дає право на скорочену тривалість робочого тижня» у вигляді невідповідності оплати праці фактично відпрацьованому часу в період 2009-2012 років, січня-травня 2014 року та стягнення з осіб, винних у безпідставних виплатах коштів, відповідних сум.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України в користь Кам'янка-Бузької районної державної лабораторії ветеринарної медицини Головного управління ветеринарної медицини у Львівській області 53,64 грн. сплаченого при подачі позову до суду судового збору.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст. 186, 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлений 18.03.2015 року.

Суддя Потабенко В.А.