Справа № 0870/9608/12
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

05 березня 2015 рокусправа № 0870/9608/12

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк І.Ю Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Новошицької О.О.,

без представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя головного управління Міндоходів у Запорізькій області

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2013 р. у справі № 0870/9608/12

за позовом Публічного акціонерного товариства "Завод "Львівсільмаш"

до Державної податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя головного управління Міндоходів у Запорізькій області

про скасування ППР, -

ВСТАНОВИВ:

05.10.2012 р. Публічне акціонерне товариство "Завод "Львівсільмаш" звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області від 07.06.2012:

- № про визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 2 855 077,98 грн.( за основним зобов'язанням 2 284 062,38 грн. та 571 015,60 грн. за штрафними санкціями),

- № про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 206 959 грн.,

- № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 1 093 195 грн. (за основним зобов'язанням 874 556,09 грн. та 218 639 грн. за штрафними санкціями),

- № про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 1 801 336 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю висновків податкового органу щодо нікчемності укладених правочинів, оскільки реальність здійснення господарської діяльності, фактичне виконання господарських операцій та правомірність відображення їх результатів у податковому обліку підтверджено належним чином сформованою первинною документацією.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2013 р. у справі № 0870/9608/12 вищевказаний адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним та частково скасовано винесене ДПІ у Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя податкове повідомлення-рішення від 07.06.2012 № в сумі 571 015,60 грн.;

- визнано протиправними та скасовано винесені ДПІ у Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя податкові повідомлення-рішення від 07.06.2012 № , № та № ;

- в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постанову суду в частині задоволення позовних вимог щодо скасування податкових повідомлень-рішень № , № та № мотивовано встановленням факту реального здійснення господарської діяльності та виконання укладених угод, що підтверджено належним чином оформленими первинними документами.

Щодо часткового скасування податкового повідомлення-рішення про визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб, судове рішення першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про скасування вказаного рішення обумовлене тим, що податковим органом не підтверджено правомірність розрахунку штрафних санкцій за даним податковим повідомленням-рішенням; в іншому спірне податкове повідомлення-рішення залишено без змін через те, що позивачем визнано наявність непогашеного боргу за Товариством щодо виплати заробітної плати та відповідно правомірність нарахування грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб.

Не погодившись з постановою суду, ДПІ у Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя подано апеляційну скаргу, згідно якої скаржник просить скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2013 р. у справі № 0870/9608/12, як таку що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги по суті є матеріалами перевірки позивача. Скаржник наполягає на тому, що судом першої інстанції не надано належної уваги доводам відповідача щодо наявності податкової інформації про сумнівність контрагента позивача та факту відсутності товарно-транспортних накладних, що в сукупності свідчить про відсутність реального здійснення господарських операцій постачання та відповідно протиправність формування валових витрат та податкового кредиту.

Стосовно застосування штрафних (фінансових) санкцій з податку на доходи фізичних осіб, скаржник зазначає, що таке застосовування мало місце згідно з тим законодавством, яке діяло під час виявлення порушень, тобто норм, передбачених Податковим кодексом України.

Сторони по справі про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

До судового засідання , призначеного на 05.03.15 р. представники сторін не з'явились. Жодних клопотань, повідомлень про причини неявки до суду не надходило.

Як вбачається з матеріалів справи, ДПІ у Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПАТ "Завод "Львівсільмаш" з питань дотримання вимог податкового законодавства з період з 01.01.2009 по 19.03.2012, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2009 по 19.03.2012, за результатами якої складено акт від 28.03.2012 № 17/22-11/05786134 (т.2, а. с.72-106).

07.06.2012 на підставі даного акту перевірки ДПІ у Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя винесено податкові повідомлення-рішення №№ , , , (т.1, а. с.71-74).

ПАТ "Завод "Львівсільмаш", вважаючи зазначені податкові повідомлення-рішення відповідача неправомірним, звернулось до адміністративного суду з даним позовом про визнання їх протиправним та скасування.

Щодо податкових повідомлень-рішень від 07.06.2012 р. №№ , ,

З акту від 28.03.2012 р. вбачається встановлення податковим органом під час проведення перевірки заниження і завищення валових витрат, невірне формування податкового кредиту.

В той же час в апеляційній скарзі заявник наголошує про не включення до валових витрат

- операцій з нарахування амортизації основних засобів загально виробничого (цехового, дільничного, лінійного призначення);

- витрати на службові відрядження й утримання апарату, амортизація основних засобів загальногосподарського використання, витрати на оплату послуг зв'язку, плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків, витрати на оплату праці, внески на соціальні заходи та інші витрати загальногосподарського призначення.

- та витрати на інформаційне, забезпечення господарської діяльності, суми фактично повернутої поворотної фінансової допомоги та інші витрати господарської діяльності.

Так, ДПІ у Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя за виявленими порушеннями, які стосуються оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість, винесено 07.06.2012 р. наступні податкові повідомлення-рішення:

- № , яким Товариству за порушення п.п.7.4.1, п.п.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», п.198.2, п.198.3 ст.198 ПК України визначено грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 1 093 195 грн., у т. ч. за основним зобов'язанням - 874 556,09 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 218639 грн. (т.1, а. с.73);

- № , яким Товариству за порушення п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14, п.193.3 ст.193 ПК України зменшено розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 206 959 грн., у т. ч. за періоди серпень 2009 р. - 566 грн., за грудень 2009 р. - 206 393 грн. (т.1, а. с.72);

- № , яким Товариству за порушення п.137.1 ст.137, п.138.2, п.138.4 ст.138 ПК України зменшено суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 1 801 336 грн. за періоди півріччя 2009, 3 квартали 2009, рік 2009 (т.1, а. с.74).

Спірним є питання щодо висновків відповідача про неправомірність формування Товариством валових витрат та податкового кредиту за рахунок ПДВ, сплаченого в ціні придбання товарів (робіт, послуг) згідно правочинів з контрагентами ПП «Фірма «Юкос», ПП «Фінансово-промислова компанія «Каскад», ТОВ «ВІП Союз», ВАТ «НПО «Рассвет-Єнерго» та ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат», реальність яких не підтверджена належним чином.

Так, для всебічного розгляду даного спору, колегія суддів, досліджуючи реальність господарських операцій позивача з ПП «Фірма «Юкос», ПП «Фінансово-промислова компанія «Каскад», ТОВ «ВІП Союз», ВАТ «НПО «Рассвет-Энерго» та ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат», зазначає наступне:

У Листі ВАСУ від 02.06.2011 р. № 742/11/13-11 зазначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Господарською операцією, згідно ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Також вказана вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов'язкова ознака господарської операції, кореспондує і з нормами Податкового кодексу України.

Так, у періоді, який перевірявся, ПАТ "Завод "Львівсільмаш" мало господарські відносини:

- з ПП «Фірма «Юкос» та ПП «Фінансово-промислова компанія «Каскад» щодо закупівлі сировини, комплектуючих для виготовлення машин, що є основним видом діяльності Товариства;

- з ТОВ «ВІП Союз» щодо надання транспортно-експедиційних послуг: здійснення доставки від м.Львова до м.Києва оприскувача ОП 2000-2-19 для участі у виставці «Найкращий товар року»;

- з ПАТ «Рассвет» щодо надання організаційно-консультаційних послуг з питань ведення бізнесу, здійснення господарської діяльності з метою підвищення ефективності роботи підприємства, за відповідним договором № 20/08-12 від 29.08.2008 р.;

- з ВАТ «НПО «Рассвет-Єнерго» за договором на виконання проектних робіт №15/10-2009 від 22.10.2009 р. на розробку схеми та вибір обладнання ТЕЦ на проммайданчику мікрорайона «Рясне», додаток№1 до договору № 15/10-2009 від 22.10.2009р. «Технічне завдання на проектування», додаток №2 до т: говору № 15/10-2009 від 22.10.2009р. «Календарний план на виконання проектних робіт», «даток № 3 до договору № 15/10-2009 від 22.10.2009р. «Протокол погодження договірної ціни за виконання проектних робіт». За результатами виконаних робіт складено акт № 1 виконаних робіт від 20.07.2010 р. за договором №15/10-2009 від 22.10.2009 р. на виконання 1-го етапу отримання дозволів, технічних умов, збір початкових даних згідно додатку № 2 до договору № 15/10-2009 від 22.10.2009р. «Календарний план на виконання проектних робіт» на суму - 330000,00 грн.з ПДВ., виписана податкова накладна № 61 від 20.07.2010 р., що включено в податковий кредит в липні 2010р.

- з ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат» щодо проведення капітального ремонту будівель та споруд позивача відповідно до проектно-кошторисної документації за договором генерального підряду № 054 від 01.02.2009 р.

Слід зазначити, що в апеляційній скарзі відповідач взагалі пише лише про ПП «Фірма «Юкос», ПП «Фінансово-промислова компанія «Каскад», ТОВ «Союз плюс сервіс» .

Згідно п.5.1 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.94 р. № 334/94-ВР (далі - Закон № 334) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону № 334 не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

У п.137.1 ст.137 ПК України встановлено, що дохід від реалізації товарів визнається за датою переходу покупцеві права власності на такий товар.

Дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг.

Згідно п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У відповідності до п.138.4 ст.138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Не включаються до складу витрат: витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, а саме витрати на: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (п.п.139.1.9. п.139.1 ст.139 ПК України).

Згідно п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» № 168/97-ВР від 03.04.97 р. (далі - Закон № 168) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є об'єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

Відповідно до п.п.7.4.4 п.7.4 ст.7 Закону № 168 якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

За визначенням, наведеним у п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

У відповідності до п.198.2. ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше;

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п.198.3. ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно положень п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 9.4, 9.5, 9.6, 9.8 цієї статті Закону № 168 про реєстрацію особи платником податку на додану вартість їй органом державної служби надається свідоцтво про реєстрацію як платника податку. Свідоцтво про реєстрацію діє до дати його анулювання.

За приписами статей 183 та 184 ПК України про реєстрацію особи платником податку на додану вартість їй органом державної служби надається свідоцтво про реєстрацію як платника податку. Реєстрація особи як платника податку на додану вартість діє до дати її анулювання.

Податкова накладна як звітний податковий документ, що є підставою для включення покупцем у податковому обліку до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених (нарахованих) у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), що підлягають використанню в його господарській діяльності, має таке юридичне значення при обов'язковій умові нарахування податку та виписування податкової накладної особою, яка зареєстрована як платник податку на додану вартість у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Докази, які б свідчили про відсутність у контрагентів позивача - ПП «Фірма «Юкос», ПП «Фінансово-промислова компанія «Каскад», ТОВ «ВІП Союз», ВАТ «НПО «Рассвет-Энерго» та ВАТ «Запорізький домобудівний комбінат», статусу юридичних осіб, статусу платників ПДВ на момент реалізації господарських операцій, відповідачем суду не надані, що свідчить про наявність спеціальної податкової правосуб'єктності у контрагентів позивача під час реалізації господарських договорів.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатись зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З оскарженої постанови вбачається дослідження судом першої інстанції первинних документів, які містяться у матеріалах справи і якими підтверджується реальність господарської операції щодо поставок товарів, а саме: договори, податкові та видаткові накладні, рахунки-фактури, акт здачі - прийняття робіт (надання послуг), банківські виписки про здійснення оплати за товари (роботи, послуги) та товарно-транспортні накладні, які свідчать про надання транспортних послуг.

Щодо посилань відповідача на відсутність товарно-транспортних накладних, які підтверджують поставку товарів позивачу, то, як встановлено судом першої інстанції і не спростовано відповідачем, в підтвердження товарності операцій та підтвердження перевезення товару від ПП «Фірма «Юкос», в судовому засіданні представником позивача надавались пояснення, згідно яких, з метою зменшення витрат, перевезення здійснювалось власними силами та транспортом ПАТ "Завод "Львівсільмаш", про що свідчать наявні в матеріалах справи подорожні листи.

Тим більш, що товарно-транспортні накладні є внутрішнім документом сторін і не свідчать про наявність певних договірних (правових) стосунків між ними.

Відповідно до наказу Міністерства транспорту України від 14.10.997р. № 363 «Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні», яким передбачено застосування ТТН, останні конкурують з положеннями Закону № 334 і Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», які мають вищу юридичну силу, і не відносять товарно-транспортні накладні до обов'язкових документів ведення податкового чи бухгалтерського обліку.

Таким чином, відсутність ТТН при наявності інших первинних документів не може стати належним доказом відсутності факту реальності здійснених операцій.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів того, що виписані вказаними контрагентами позивача податкові накладні, які є за приписами Податкового кодексу України підставою для формування податкового кредиту платника податків, не відповідають положенням Наказу ДПА України «Про затвердження порядку заповнення податкової накладної» від 30.05.97 р. № 165, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.06.97р. за № 233/2037, Наказу ДПА України «Про затвердження форми Податкової накладної та Порядку її заповнення» від 21.12.2010 № 969, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 29.12.2010 за № 1401/18696, Наказу Міністерства фінансів України «Про порядок заповнення податкової накладної» від 01.11.2011 № 1379, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за № 1333/20071.

Використання позивачем придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності відповідачем не спростовується.

Доказів порушень відображення вищевказаних господарських операцій в бухгалтерському та податковому обліку Товариства матеріали справи не містять.

Отже, з наданих первинних бухгалтерських документів, наявних в матеріалах справи, підтверджується реальність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, що спростовує позицію відповідача про відсутність факту реального здійснення господарської діяльності з підприємствами-постачальниками та ПАТ "Завод "Львівсільмаш" за період, який перевірявся.

Стосовно посилань відповідача на акти про неможливість проведення зустрічної звірки, складених в зв'язку відсутністю платника податків за місцезнаходженням, зокрема ТОВ «ВІП Союз», колегія суддів наголошує, що акт про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання є документом, що фіксує факт неможливості проведення зустрічної звірки, і законодавством України не надано органам ДПС в акті про неможливість проведення зустрічної звірки право на співставлення даних первинних бухгалтерських та інших документів суб'єкта господарювання, що здійснюється органами ДПС з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювались між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків.

Тим більш, що наслідком відсутності платника податків за юридичною адресою на час проведення податковим органом перевірки згідно податкового законодавства не може бути застосування штрафних санкцій та визначення податкових зобов'язань з податку на додану вартість для контрагента такого платника податків.

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, відповідно до презумпції правомірності правочину укладений позивачем правочин є чинними, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про взаємовідносини, які відбулись між учасниками такого правочину. Про недійсність правочини ухвалюється судове рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на невідповідність правочинів позивача актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Під час розгляду справи судом встановлено, що укладені між позивачем та його контрагентами угоди не віднесено законом до нікчемних, також відсутні судові рішення про визнання їх недійсними.

Разом з цим позиція податкового органу базується на порушеннях, начебто, допущених при здійсненні господарської діяльності контрагентами позивача та, в свою чергу, їх контрагентами по ланцюгу постачання.

Проте, статтею 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер відповідальності юридичної особи.

Також зі змісту вищенаведених норм можна дійти висновку, що Податковий кодекс України не ставить право позивача на отримання бюджетного відшкодування в залежність від декларування постачальниками, в тому числі і по ланцюгу постачання, своїх податкових зобов'язань та/або від сплати ними сум податку на додану вартість до бюджету.

Податковий орган не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з вищевказаними підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди.

Крім того, стосовно посилань відповідача на акти перевірок контрагентів позивача, якими встановлена нікчемність їх правочинів по ланцюгу постачання, колегія суддів зауважує на відсутності у податкових органів права на визнання правочинів нікчемними, що також підтверджено практикою Вищого адміністративного суду (ухвала від 14.11.2012 по справі № К/9991/4363 7/12), де зазначено, що «чинне законодавство України не містить жодної норми, яка б передбачала наявність повноважень органів ДПС України на встановлення факту нікчемності правочинів або визнання їх такими, що не відповідають закону, в тому числі вимогам ст.ст.203, 215, 228, 662, 656 Цивільного Кодексу України в актах перевірок суб'єктів господарювання.»

Щодо відсутності трудових ресурсів, складських приміщень тощо у контрагентів позивача, то посилання податкового органу на відсутність у підприємства-контрагента умов, необхідних для здійснення господарської операції, само по собі не свідчить про фіктивність господарської операції, адже підприємство-постачальник може здійснювати реальні торговельні операції та не обов'язково має бути виробником товару чи послуги.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 07.06.2012 № , № та №.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 07.06.2012 р. №

З акту перевірки від 28.03.2012 р. вбачається встановлення податківцями несплата Товариством у строки, встановлені Податковим кодексом України для місячного податкового періоду (30 календарних днів), податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 2 284 062,38 грн., які підлягають перерахуванню в бюджет за період з 01.01.2009 р. по 19.03.2012 р.

В зв'язку з цим ДПІ у Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя винесено податкове повідомлення-рішення від 07.06.2012 р. № , яким Товариству за порушення п.п.8.1.2 п.8.1 ст.8 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», п.п.168.1.5, п.п.168.1.2 п.168.1 ст.168 ПК України визначено суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 2 284 062,38 грн. та у відповідності до ст.127 ПК України застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 571 015,60 грн. (т.1, а. с.71).

Так, згідно п.п.8.1.2 п.8.1 ст.8 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-IV (чинного до 01.01.2011 р.) податок підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки не мають права приймати платіжні документи на виплату доходу, які не передбачають сплати (перерахування) цього податку до бюджету. Якщо оподатковуваний дохід нараховується, але не виплачується платнику податку особою, що його нараховує, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для місячного податкового періоду.

З 01.01.2011 р. набав чинності Податковий кодекс України.

У відповідності до п.п.171.1 ст.171 ПК України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

У п.п.168.1.2 п.168 ст.168 ПК України податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Згідно п.п.168.1.5 п.168 ст.168 ПК України якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги в частині оскаржуваного податкового повідомлення-рішення в сумі 2 284 062,38 грн., суд першої інстанції посилався на те, що на момент розгляду справи в суді вказана сума податкового зобов'язання позивачем не сплачена і позивачем наявність цієї заборгованості, пов'язаної з невиплатою заробітної плати, не заперечувалась.

При цьому позивач не погоджувався з нарахованими податковим органом штрафними санкціями, які були застосовані відповідно до п.127.1 ст.127 ПК України в розмірі 25 % суми податку. Позивач вважає, що при нарахуванні штрафних (фінансових) санкцій податковим органом повинно було братися до уваги стан податкового законодавства за період, який перевірявся - з 01.01.2009 р. по 19.03.2012 р.

У відповідності до п.127.1 ст.127 ПК України ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не доведена правомірність нарахування штрафних (фінансових) санкцій за оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням від 07.06.2012 р. № в сумі 571 015,60 грн.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що у періоді, в якому були виявлені порушення, були передбаченні різні розміри нарахування штрафних (фінансових) санкцій, а в деякий проміжок часу на штрафні (фінансові) санкції взагалі було накладено мораторій.

Скаржник, в свою чергу наполягає на вірному розрахунку штрафних санкцій у розмірі 25 % суми податку на підставі п.127.1 ст.127 ПК України, зазначаючи, що застосування штрафних (фінансових) санкцій з податку на доходи фізичних осіб застосовувалось та розраховувалась згідно з тим законодавством, яке діяло під час виявлення порушень тобто норм передбачених Податковим кодексом України.

Колегія суддів вважає наведену позицію скаржника неправомірною, оскільки відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а тому за порушення податкового законодавства щодо сплати податку на доходи фізичних осіб, слід застосовувати штрафні санкцій, які передбачались положеннями законодавства, чинного на момент виявлення цих порушень, а саме за період з 01.01.2009 р. по 01.01.2011 р. - Закон України «Про податок з доходів фізичних осіб», Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», Інструкція про порядок застосування штрафних (фінансових) санкцій органами державної податкової служби, затверджена Наказом ДПА України від 17.03.2001 № 110, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.03.2001 р. за № 268/5459 (які втратили чинність у січні 2011 року), а за період з 01.01.2011 р. (з дати набрання чинності Податкового кодексу України) по 19.03.2012р. - норми Податкового кодексу України.

Отже, враховуючи те, що несплата Товариством податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 2284062,38 грн. виявлена за періоди з 01.01.2009 р. по 19.03.2012 р., колегія суддів дійшла висновку про незаконність розрахунку відповідачем штрафних санкцій лише у відповідності до норми Податкового кодексу України. З цих причин суд першої інстанції очевидно надавав час відповідачу для підготовки додаткових пояснень щодо підстав нарахування цих санкцій.

Таким чином, у суду першої інстанції були наявними підстави для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 07.06.2012, в частині суми застосованих штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 571 015,60 грн.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Водночас згідно положень ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, зокрема, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи в повному обсязі дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог.

Отже, передбачених статтею 202 КАС України підстав для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення не вбачається, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ДПІ у Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.196, ст.198, ст.200, ст.205, ст.206 КАС України, суд , -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя головного управління Міндоходів у Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2013 р. у справі №0870/9608/12 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2013 р. у справі № 0870/9608/12 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст.212 КАС України.

Головуючий: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко