Справа № 808/8308/13-а, ПР/808/10/14
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року 16:00Справа № 808/8308/13-а провадження №ПР/808/10/14 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., за участю секретаря судового засідання Заболотньої Н.Ю.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача: Куксенка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної фінансової інспекції в Запорізькій області

про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання нарахувати та виплатити заробітну плату за роботу у вихідні та неробочі дні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1.) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної фінансової інспекції в Запорізькій області (далі - відповідач, ДФІ), в якій просить суд:

1. Визнати неправомірною бездіяльність КРУ в Запорізькій області, правонаступник - ДФІ, щодо не відображення в бухгалтерському обліку у відповідних звітних періодах за січень та травень 2009 року, березень, травень та жовтень 2010 року відомостей про роботу позивача у вихідні та неробочі дні 04 та 05 січня 2009 року; 03 та 04 травня 2009 p.; 07 березня 2010 p.; 04, 08 та 10 травня 2010 року; 23 та 24 жовтня 2010 р.

2. Визнати неправомірною бездіяльність КРУ в Запорізькій області, правонаступник - ДФІ, щодо не відображення в бухгалтерському обліку у відповідних звітних періодах за січень та травень 2009 року, березень, травень та жовтень 2010 року нарахування позивачу винагороди (заробітної плати) за мою роботу у вихідні та неробочі дні 03 та 04 травня 2009 p.; 07 березня 2010 p.; 04, 08 та 10 травня 2010 року; 23 та 24 жовтня 2010 р.

3. Визнати неправомірною бездіяльність КРУ в Запорізькій області, правонаступник - ДФІ, щодо не виплати позивачу винагороди (заробітної плати) за його роботу у вихідні та неробочі дні 03 та 04 травня 2009 p.; 07 березня 2010 p.; 04, 08 та 10 травня 2010 року; 23 та 24 жовтня 2010 р.

4. Визнати неправомірною бездіяльність КРУ в Запорізькій області, правонаступник - ДФІ, щодо не забезпечення компенсації ОСОБА_1 відповідно до чинного трудового законодавства за 8 відпрацьованих днів у вихідні та неробочі дні 03 та 04 травня 2009 p.; 07 березня 2010 p.; 04, 08 та 10 травня 2010 року; 23 та 24 жовтня 2010 р. шляхом надання інших днів відпочинку при звільненні;

5. Визнати неправомірною бездіяльність КРУ в Запорізькій області, правонаступник - ДФІ, щодо не здійснення повного розрахунку при звільненні позивача за 8 відпрацьованих днів у вихідні та неробочі дні 03 та 04 травня 2009 p.; 07 березня 2010 p.; 04, 08 та 10 травня 2010 року; 23 та 24 жовтня 2010 p.;

6. Зобов'язати ДФІ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за 8 відпрацьованих днів у вихідні та неробочі дні у 2009-2010 роках, робота за які не була компенсована йому згідно трудового законодавства, а саме: 03 та 04 травня 2009 p.; 07 березня 2010 p.; 04, 08 та 10 травня 2010 року; 23 та 24 жовтня 2010 p., у подвійному розмірі в сумі 3 992,99 гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він з 02.08.1999 працював в Контрольно-ревізійному управлінні в Запорізькій області (після реорганізації якого правонаступником є Державна фінансова інспекція в Запорізькій області). З 18.04.2011 позивача звільнено з посади начальника відділу інспектування в агропромисловому комплексі та сфері використання природних ресурсів за угодою сторін (п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України). Зазначає, що у зв'язку з необхідністю виконання посадових обов'язків позивачем було відпрацьовано 10 робочих днів у вихідні та неробочі дні, а саме: 04 та 05 січня 2009 року; 03 та 04 травня 2009 pоку; 07 березня 2010 pоку; 04, 08 та 10 травня 2010 року; 23 та 24 жовтня 2010 року. Водночас позивачу компенсовано відповідачем шляхом надання інших днів відпочинку за раніше відпрацьований час лише 24 січня та 07 лютого 2009 року, тобто за 2 відпрацьовані раніше вихідні та неробочі дні (04 та 05 січня 2009 року). Таким чином, за решту 8 днів (03 та 04 травня 2009 року; 07 березня 2010 року; 04 травня 2010 року; 08 та 10 травня 2010 року; 23 та 24 жовтня 2010 року) відпрацьованих позивачем у вихідні дні відповідачем не надано позивачу ані інших днів відпочинку, ані здійснено розрахунку грошової компенсації за раніше відпрацьований час та виплати таких сум при звільненні 18.04.2011, що зумовило звернення позивача з позовом до суду. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги.

Відповідач проти позову заперечує. В обґрунтування заперечень посилається на те, що позивач був ознайомлений з наказами керівника про залучення ОСОБА_1 до роботи 04 та 05 січня 2009 року; 03 та 04 травня 2009 pоку; 07 березня 2010 pоку; 04 та 08 та 10 травня 2010 року; 23 та 24 жовтня 2010 року, а також був ознайомлений з тим, що за вищевказані відпрацьовані дні позивач може скористатися іншими днями відпочинку подавши відповідну заяву. Разом з тим, позивач скористався правом на одержання інших днів відпочинку лише за два відпрацьованих дні 04 та 05 січня 2009 року. Зазначає, що у разі незгоди з наказами начальника КРУ в Запорізькій області про залучення позивача до роботи у вихідні дні та надання за них інших днів відпочинку, ОСОБА_1 мав право оскаржити їх до КРУ України або до суду, чого зроблено не було. Крім того, відповідач зазначає, що позивачем також не оскаржувався наказ про звільнення, в якому було визначено за які дні позивачу повинна бути виплачена грошова компенсація при звільненні. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 з 02.08.1999 по 18.04.2011 проходив державну службу у Контрольно-ревізійному управлінні в Запорізькій області (після реорганізації якого правонаступником є Державна фінансова інспекція в Запорізькій області).

Наказами КРУ в Запорізькій області від 28.04.2009 №79-о про роботу у вихідні дні 03 та 04 травня 2009 року; від 30.04.2010 №120-о про роботу у вихідний день 04 травня 2010 року; від 07.05.2010 №123-о про роботу 08 та 10 травня 2010 року; від 22.10.2010 №323-о про роботу 23 та 24 жовтня 2010 року, позивача було залучено до роботи у вихідні дні.

Наказом №97-о від 18.04.2011 «Про звільнення ОСОБА_1.» позивача 18.04.2011 звільнено з посади начальника відділу інспектування в агропромисловому комплексі та сфері використання природних ресурсів КРУ в Запорізькій області за угодою сторін, п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

На момент звільнення ОСОБА_1 мав право на отримання інших днів відпочинку за раніше відпрацьованих 8 днів, а саме 03 та 04 травня 2009 року; 07 березня 2010 року; 04 травня 2010 року; 08 та 10 травня 2010 року; 23 та 24 жовтня 2010 року.

Відповідно до п.2 Наказу №97-о від 18.04.2011 відділу бухгалтерського обліку та звітності КРУ в Запорізькій області наказано виплатити ОСОБА_1:

- грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 16 календарних днів за період з 02.08.2007 по 01.08.2008;

- грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки у зв'язку з хворобою тривалістю 4 календарні дні за період з 02.08.2008 по 01.08.2009;

- грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки у зв'язку з хворобою тривалістю 3 календарні дні за період з 02.08.2009 по 01.08.2010;

- грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки тривалістю 11 календарних днів за період з 02.08.2010 по 18.04.2011;

- грошову компенсацію за невикористані 5 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж роботи в державних органах понад 11 років, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1994 року №250.

Позивач, вважаючи неправомірною бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації за 8 відпрацьованих вихідних (неробочих) днів, звернувся з позовом до суду.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про державну службу» тривалість робочого часу державних службовців визначається відповідно до законодавства про працю України з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом. Для виконання невідкладної і непередбаченої роботи державні службовці зобов'язані за розпорядженням керівника органу, в якому вони працюють, з'являтися на службу у вихідні, святкові та неробочі дні, робота за які компенсується відповідно до чинного трудового законодавства. За рішенням керівника органу державні службовці можуть бути відкликані із щорічної або додаткової відпустки. Частина невикористаної відпустки, яка залишилася, надається державному службовцю у будь-який інший час відповідного року чи приєднується до відпустки у наступному році.

Згідно з ч.1 ст.71 КЗпП України робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині другій цієї статті.

Залучення окремих працівників до роботи у вихідні дні допускається в таких виняткових випадках: 1) для відвернення або ліквідації наслідків стихійного лиха, епідемій, епізоотій, виробничих аварій і негайного усунення їх наслідків; 2) для відвернення нещасних випадків, які ставлять або можуть поставити під загрозу життя чи нормальні життєві умови людей, загибелі або псування майна; 3) для виконання невідкладних, наперед не передбачених робіт, від негайного виконання яких залежить у дальшому нормальна робота підприємства, установи, організації в цілому або їх окремих підрозділів; 4) для виконання невідкладних вантажно-розвантажувальних робіт з метою запобігання або усунення простою рухомого складу чи скупчення вантажів у пунктах відправлення і призначення (ч.2 ст.71 КЗпП України).

Як зазначено у ст.72 КЗпП України, робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу.

Згідно з ст.107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі: 1) відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; 2) працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; 3) працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Посилання у ст.72 КЗпП України на ст.107 КЗпП України означає лише використання способів підрахунку подвійного розміру оплати, викладених у пунктах 1, 2 і 3 частини першої ст.107 КЗпП України, якщо сторони дійшли згоди щодо способу компенсації за роботу у вихідний день шляхом оплати у підвищеному розмірі.

Враховуючи викладене, вихідні дні, в які працював ОСОБА_1, відповідно до вимог ст.72 КЗпП України, могли компенсуватися (за згодою з роботодавцем) або наданням іншого дня відпочинку, або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється, у такому разі, за правилами ст.107 КЗпП України.

Суд зазначає, що наказами КРУ в Запорізькій області: від 28.04.2009 №79-о про роботу у вихідні дні 03 та 04 травня 2009 року; від 30.04.2010 №120-о про роботу у вихідний день 04 травня 2010 року; від 07.05.2010 №123-о про роботу 08 та 10 травня 2010 року; від 22.10.2010 №323-о про роботу 23 та 24 жовтня 2010 року, визначено спосіб компенсації роботи у вихідний день, а саме надання дня відпочинку в інший день.

Крім того, в матеріалах справи містяться доповідні записки ОСОБА_1, в яких він просив залучити до роботи у вихідні дні (03 та 04 травня 2009 року; 04 та 08 та 10 травня 2010 року; 23 та 24 жовтня 2010 року) працівників з наданням у подальшому їм інших днів відпочинку за їх заявам, у тому числі і ОСОБА_1

Отже, позивач та відповідач узгодили спосіб компенсації роботи у вихідний день шляхом надання особам, які працювали у вихідний день іншого дня відпочинку за їх заявою, а відтак у відповідача були відсутні підстави відобразжати в бухгалтерському обліку відповідача 8 відпрацьованих дні ОСОБА_1

Також, суд зазначає, що станом на час розгляду справи в суді позивачем не оскаржувались накази КРУ в Запорізькій області: від 28.04.2009 №79-о про роботу у вихідні дні 03 та 04 травня 2009 року; від 30.04.2010 №120-о про роботу у вихідний день 04 травня 2010 року; від 07.05.2010 №123-о про роботу 08 та 10 травня 2010 року; від 22.10.2010 №323-о про роботу 23 та 24 жовтня 2010 року, що свідчить про те, що позивач погодився з видом компенсації за відпрацьований вихідний день шляхом надання іншого дня відпочинку.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 02.03.2011, в якій позивач просить надати з 02.03.2011 невикористану частину щорічної основної відпустки за період з 02.02.2007 по 01.08.2009 тривалістю 16 календарних днів, невикористану частину у зв'язку з хворобою щорічної основної відпустки за період з 02.08.2009 по 01.08.2010 тривалістю 13 календарних днів, частину щорічної основної відпустки за період з 02.08.2010 по 01.08.2011 тривалістю 11 календарних днів та додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби тривалістю 7 календарних днів з виплатою матеріальної допомоги для оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати з подальшим звільненням мене із займаної посади 18.04.2011 за угодою сторін згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП (а.с. 98).

Таким чином, на момент звільнення позивач усвідомлюючи наявність можливості використати 8 днів відпочинку за раніше відпрацьовані дні не звернувся до начальника КРУ в Запорізькій області з відповідною заявою. Також, позивач не звертався до відповідача під час звільнення з заявами щодо перерахунку належних йому виплат під час звільнення, зокрема, щодо виплати грошової компенсації за 8 відпрацьованих вихідних днів.

Крім того, суд звертає увагу на те, що обов'язковою умовою надання іншого дня відпочинку за раніше відпрацьований вихідний день є волевиявлення такого працівника, що знаходить своє відображення в подачі відповідної заяви, адже керівник підприємства, установи та організації позбавлений можливості примусово надавити співробітнику день відпочинку за раніше відпрацьований день. Доказів звернення позивача до відповідача з заявами про надання днів відпочинку за раніше відпрацьовані дні 03 та 04 травня 2009 року; 07 березня 2010 року; 04 травня 2010 року; 08 та 10 травня 2010 року; 23 та 24 жовтня 2010 року, а також доказів відмови в задоволенні вказаних заяв сторонами до матеріалів справи не надано.

Також, суд зазначає, що виплати передбачені наказом КРУ в Запорізькій області №97-о від 18.04.2011 «Про звільнення ОСОБА_1.», були виплачені ОСОБА_1 в повному обсязі, що підтверджується довідкою №08-11-15/83 від 02.06.2014 р. (а.с. 116).

А оскільки позивачем наказ №97-о від 18.04.2011 «Про звільнення ОСОБА_1.» не оскаржувався, суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування та виплати на користь позивача грошової компенсації за відпрацьовані позивачем 8 вихідніх днів.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем доведено правомірність своїх дій.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 71, 86, 158-163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Ю.П.Бойченко