Справа № 814/1031/14
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2014-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2014 р.м.ОдесаСправа № 814/1031/14

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

Яковлєва О.В.,

за участю секретаря - Авраменка А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційні скарги ОСОБА_2 та Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

14.04.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про визнання протиправним та скасування: постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 18.03.2013 року; постанови про арешт коштів боржника від 18.03.2013 року; постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.04.2013 року; постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.01.2014 року; постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 01.04.2014 року; постанови про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 01.04.2014 року.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.06.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково; визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 01.04.2014 року; визнано протиправною та скасовано постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 01.04.2014 року.

Не погоджуючись з вказаною постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.06.2014 року ОСОБА_2 та Ленінський відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції подали апеляційні скарги.

В своїх апеляційних скаргах, апелянти посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до помилкового висновку суду.

На підставі викладеного, апелянтами ставиться питання про скасування постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.06.2014 року та ухвалення нової про задоволення апеляційних скарг.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 має заборгованість перед Управлінням Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Миколаєва зі сплати страхових внесків у сумі 1440 грн.

Управлінням Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Миколаєва було винесено вимогу про сплату боргу від 12.11.2012 року №Ф-2-5су та направлено на адресу платника.

У зв'язку з невиконанням у добровільному порядку вказаної вимоги у строк, передбачений чинним законодавством, Управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Миколаєва направило вказану вимогу для примусового виконання Ленінському відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції.

12.12.2012 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження з примусового виконання вимоги УПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва № 2-56 від 12.11.2012 року про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь УПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва у розмірі 1440 грн.

18.03.2013 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 144 грн. та постанову про арешт коштів боржника від 18.03.2013 року (а.с. 45-46).

18.04.2013 року до Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції надійшла заява від УПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва про повернення виконавчого документу без виконання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с. 82).

Підставою для звернення Управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Миколаєва із заявою про повернення виконавчого документу без виконання стало те, що при направленні на примусове виконання до Ленінського ДВС вимоги про стягнення з ФОП ОСОБА_2 боргу, було допущено описку в номері вимоги, та замість її номеру Ф-2-5су було зазначено Ф-2-56.

22.04.2013 року головним державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, копії якої направлено сторонам виконавчого провадження, виконавчий документ разом з постановою про повернення повернуто стягувачу (а.с. 83).

При цьому, постанову про стягнення з боржника виконавчого збору № 35613292 від 18.03.2013 року було виділено в окреме виконавче провадження та 26.04.2013 року за вказаною постановою було відкрито виконавче провадження про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 144 грн. (а.с. 47).

В подальшому, Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва направило на примусове виконання до Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції вимогу № Ф-2-5су від 12.11.2012 року.

13.01.2014 року постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вимоги УПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва № Ф-2-5су від 12.11.2012 року про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь УПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва у розмірі 1440 грн. та встановлено строк для добровільного виконання - до 19.01.2014 року (а.с. 10).

Копії зазначеної постанови за вих. № 348 від 13.01.2014 року було направлено сторонам виконавчого провадження для відома та виконання (а.с. 93).

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджено матеріалами справи, після відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем з власної ініціативи було відкладено провадження виконавчих дій з примусового виконання до 09.04.2014 року через відсутність у матеріалах виконавчого провадження доказів отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження та усного повідомлення боржника про неотримання постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с. 92).

01.04.2014 року державним виконавцем, на підставі ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору та постанову про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій (а.с. 49, 50).

Копії вказаних документів було направлено на адресу боржника простою кореспонденцією відповідно до вимог ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись із зазначеними вище постановами державного виконавця Ленінського ВДВС ММУЮ, які приймались у зв'язку з перебуванням на виконанні вимоги Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва № Ф-2-56 та вимоги № Ф-2-5 су, ОСОБА_2 оскаржив їх до суду першої інстанції, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, в межах поданих апеляційних скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини 1 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 11 цього ж Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно, та в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як було встановлено в ході розгляду даної справи, оскаржувані позивачем постанови від 18.03.2013 року про стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 144 грн. та про арешт коштів боржника від 18.03.2013 року були винесені у зв'язку із виконанням відповідачем вимоги УПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва № 2-56 від 12.11.2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь УПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва боргу у розмірі 1440 грн.

В свою чергу, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV).

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 25 цього Закону у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно ст. 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Ст. 28 зазначеного Закону встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 22.04.2013 року було повернуто стягувачу виконавчий документ - вимогу УПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва № 2-56 від 12.11.2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь УПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва боргу у розмірі 1440 грн.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову від 18.03.2013 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 144 грн. та, в подальшому, виділено вказану постанову в окреме виконавче провадження - постановою від 26.04.2013 року відкрито виконавче провадження по виконанню постанови від 18.03.2013 року № 35613292 (про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору).

Вирішуючи спір по суті суд апеляційної інстанцій, перевірив правомірність дій державного виконавця щодо стягнення з позивача виконавчого збору на відповідність вимогам ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу на те, що положеннями Закону України «Про виконавче провадження» передбачено стягнення виконавчого збору з боржника у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача.

Згідно п. 5 ч. 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Статтею 32 зазначеного Закону передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Згідно з частиною 1 статті 57 цього ж Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.

Зважаючи на все зазначене відсутні підстави вважати, що дії державного виконавця щодо прийняття постанов про стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 144 грн. та про арешт коштів боржника від 18.03.2013 року є протиправними.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.05.2013 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2013 року, було задоволено позов ОСОБА_2 та визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва в частині направлення на примусове виконання вимоги № Ф-2-56 від 12.11.2012 року до Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (а.с. 35-37).

У вказаному рішенні суду першої інстанції встановлено, що вимога за номером Ф 2-56 від 12.11.2012 року не приймалась Управлінням Пенсійного фонду, що не заперечувалось представником Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва (а.с. 36 зворот). Зважаючи на зазначене, дії щодо направлення зазначеної вимоги - Ф 2-56 від 12.11.2012 року на примусове виконання до Ленінського ВДВС судом визнані протиправними.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 144 грн. та арешт коштів боржника у зв'язку із виконанням вимоги № Ф-2-56 від 12.11.2012 року, яка, як встановлено рішенням суду, що у встановленому законом порядку набрало законної сили, не приймалась Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва, та дії по направленню якої для виконання до Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції визнані протиправними, є необґрунтованим та недоцільним.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що постанови Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 18.03.2013 року про стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 144 грн. та про арешт коштів боржника від 18.03.2013 року, а також постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 144 грн. від 26.04.2013 року підлягають скасуванню.

Що стосується позовних вимог про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.01.2014 року, колегія суддів звертає увагу на наступне:

З 1 січня 2011 року набрав чинності Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI, яким запроваджено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування як консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, та визначені правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно абз. 5 п. 7 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

Абз. 6 п. 7 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що на період до повного стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою, зокрема, рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу.

Ч. 2 ст. 4 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

За таких обставин колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що постанова Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 13.01.2014 року про відкриття виконавчого провадження на підставі вимоги управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва № Ф-2-5су від 12.11.2012 року «Про сплату боргу» відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому відсутні підстави для її скасування.

Що стосується постанов про стягнення з боржника виконавчого збору від 01.04.2014 р. та про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 01.04.201р., колегія суддів суду погоджується з висновком суду першої інстанції про їх протиправність, з огляду на наступне:

Згідно ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Кошти виконавчого провадження складаються з: авансового внеску стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; стягнутих з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій; інших надходжень, що не суперечать законодавству.

До витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату, зокрема, виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень; інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби.

Про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби.

З акту державного виконавця про витрати на проведення виконавчих дій, затвердженого начальником Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 01.04.2014 року вбачається, що Ленінським ВДВС ММУЮ були понесені такі витрати на проведення виконавчих дій , як витрати на відправлення кореспонденції, витрати за конверти, витрати за доставку відправлень, витрати на папір, витрати на користування ЄДРВП, інші витрати на забезпечення виконавчого провадження (а.с. 97).

У зв'язку із понесеними ми витратами державним виконавцем Ленінського ВДВС ММУЮ було прийнято відповідну постанову про стягнення з ОСОБА_2 витрат на проведення виконавчих дій від 01.04.2014 року, а також прийнято постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 144 грн.

В свою чергу, судом першої інстанції встановлено, що постанову про відкриття виконавчого провадження від 13.01.2014 року, в якій встановлено строк для її добровільного виконання - до 19.01.2014 року, позивач отримав лише 02.04.2014 року про, що свідчить власноручний підпис ОСОБА_2 на супровідному листі від 13.01.2014 року за № 348 (а.с. 93).

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі не своєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до 10 робочих днів. Про відкладення провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам.

У зв'язку з відсутністю в матеріалах виконавчого провадження доказів отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, постановою від 02.04.2014 року державним виконавцем Ленінського ВДВС ММУЮ було відкладено провадження виконавчих дій з примусового виконання вимоги про сплату боргу № ф-5 су від 12.11.2012 року до 09.04.2014 року.

Таким чином, суд першої інстанції вірного встановив, що оскаржувані постанови про стягнення виконавчого збору від 01.04.2014 року та стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій від 01.04.2014 року ухвалені в період, коли ще не сплив строк самостійного виконання боржником рішення суду, чи строк на оскарження даної постанови.

Зважаючи на зазначене, вказані постанови державного виконавця не можуть вважатись законними та обґрунтованими.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Оскільки судом першої інстанції при повному встановленні фактичних обставин справи порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, постановлене судове рішення на підставі ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 184, 185, 197, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 червня 2014 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати постанову від 18.03.2013 року державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції по виконавчому провадження ВП № 35613292 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору.

Скасувати постанову від 18.03.2013 року державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції по виконавчому провадження ВП № 35613292 про арешт коштів боржника.

Скасувати постанову від 26.04.2013 року державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження.

Скасувати постанову державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 01.04.2014 року про стягнення з боржника виконавчого збору.

Скасувати постанову державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 01.04.2014 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: Т.М. Танасогло

Суддя: О.В. Яковлєв