Справа № 802/377/15-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2015-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 березня 2015 р. Справа № 802/377/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Жупанової Д.О.

представника відповідача: Чех Н.Г.

у відсутність позивача

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: директора державного підприємства "Гайсинське лісове господарство" Лащенка Миколи Миколайовича

про: визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся позивач - ОСОБА_2 з адміністративним позовом до відповідача - директора державного підприємства "Гайсинське лісове господарство" Лащенка Миколи Миколайовича (далі-відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Позов вмотивований тим, що 23.01.2015 року позивач з метою належного громадського контролю звернувся до директора державного підприємства "Гайсинське лісове господарство" Лащенка Миколи Миколайовича із письмовим запитом про надання публічної інформації щодо продажу деревини даним підприємством, який відповідач отримав 26.01.2015 року. Проте, станом на 13.02.2015 року в порушення ч. 1 ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" жодної відповіді на запит від відповідача не надійшло.

За наведених обставин позивач звернувся до суду з відповідним позовом з вимогами визнати бездіяльність відповідача щодо не надання відповіді на запит №1 від 23.01.2015 року протиправною і зобов'язати останнього надати повну інформацію на вказаний запит.

У судове засідання позивач не з'явився. Разом із тим письмово клопотав суд здійснювати розгляд справи без його участі (а.с. 20).

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених письмово та долучених до матеріалів справи. Зазначив, що ДП "Гайсинське лісове господарство" не являється розпорядником інформації відповідно до ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а відтак не зобов'язане надавати відповідь на поставлені заявником питання щодо господарської діяльності підприємства.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що 23.01.2015 року позивач направив на ім'я директора державного підприємства "Гайсинське лісове господарство" Лащенка Миколи Миколайовича письмовий запит №1 про надання публічної інформації, у якому просив надати письмово інформацію, зокрема:

- про вартість та перелік товарів, які придбавалися ДП "Гайсинське лісове господарство" протягом 2014 року;

- про вартість та перелік послуг які надавались ДП "Гайсинське лісове господарство" протягом 2014 року;

- про розміри, види благодійної допомоги та іншої допомоги, що надавалися фізичним і юридичним особам за кошти ДП "Гайсинське лісове господарство" протягом 2014 року;

- про обсяги реалізації ДП "Гайсинське лісове господарство" твердолистяних порід деревини (фансировина, пиловник породи ясен та дуб) за IV-й квартал 2014 року, в тому числі експортованої за кордон;

- про обсяги реалізації ДП "Гайсинське лісове господарство" твердолистяних порід деревини (фансировина, пиловник породи ясен та дуб) за IV-й квартал 2014 року по прямим договорам поза аукціоном (не реалізованої на товарній біржі).

Також, у цьому запиті позивач просив надати:

- копію виробничої програми розробленої на I квартал 2015 року по використанню лісоматеріалів необроблених для ДП "Гайсинське лісове господарство";

- належним чином завірену копію декларації керівника ДП "Гайсинське лісове господарство" про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2013 рік.

Зазначений письмовий запит був отриманий відповідачем 26.01.2015 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 7).

Як слідує із наданих у судовому засіданні пояснень представника відповідача, за результатами розгляду вказаного запиту на адресу ОСОБА_2 була сформована письмова відповідь № 37 від 27.01.2015р., у якій заявника проінформовано, що ДП "Гайсинське лісове господарство" не являється розпорядником інформації відповідно до ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а інформація що вимагається - не є публічною. Вказана відповідь направлялася простою кореспонденцією, у зв'язку з чим докази її отримання позивачем відсутні.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходить із наступного.

Завданням адміністративного судочинства згідно з положеннями частини 1 статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно зі статтею 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Так, як вбачається із викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, порушення вимог законодавства у сфері доступу до публічної інформації, на думку ОСОБА_2, полягає у тому, що ДП "Гайсинське лісове господарство" є суб'єктом господарювання - природним монопольним утворенням, а тому в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" є розпорядником публічної інформації стосовно умов постачання товарів, послуг та цін на них. Ненадання відповідачем витребуваної публічної інформації вказує на наявність ознак бездіяльності розпорядника інформації, а тому порушене право на інформацію підлягає поновленню.

Проте, суд не може погодитись з такими висновками позивача з огляду на таке.

Визначення порядку здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом, та інформації, що становить суспільний інтерес встановлено положеннями Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011р. за № 2939-VI (далі - ЗУ № 2939-VI).

Відповідно до визначення, що міститься у ст. 1 ЗУ № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 3 ЗУ № 2939-VI встановлено, що право на доступ до публічної інформації гарантується: обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації.

Інформаційний запит, з яким звертаються громадяни до розпорядників інформації в розумінні ч.1 ст.13 Закону України №2939-VI повинен розглядатися згідно до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" за №2939-VI від 13.01.2011 року, якщо запитувана інформація не належить до інформації з обмеженим доступом в розумінні статті 6 Закону України №2939-VI, не належить до конфіденційної інформації в силу статті 7 зазначеного Закону, а також до таємної інформації - стаття 8 або службової інформації - стаття 9 Закону України №2939-VI.

Розпорядники інформації визначені у ст. 13 Закону №2939-VI, якими визнаються:

1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків;

4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Згідно частин другої та третьої статті 13 цього Закону до розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Як уже зазначалося вище, позивач переконує суд, що ДП "Гайсинське лісове господарство" є природним монопольним утворенням, у тому підпадає під визначення розпорядника публічної інформації згідно пункту 4 частини 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Таким чином суду необхідно з'ясувати, чи дійсно ДП "Гайсинське лісове господарство" підпадає під зазначену вище категорію суб'єктів господарювання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про природні монополії", природна монополія - стан товарного ринку, при якому задоволення попиту на цьому ринку є більш ефективним за умови відсутності конкуренції внаслідок технологічних особливостей виробництва (у зв'язку з істотним зменшенням витрат виробництва на одиницю товару в міру збільшення обсягів виробництва), а товари (послуги), що виробляються суб'єктами природних монополій, не можуть бути замінені у споживанні іншими товарами (послугами), у зв'язку з чим попит на цьому товарному ринку менше залежить від зміни цін на ці товари (послуги), ніж попит на інші товари (послуги). Суб'єкт природної монополії - суб'єкт господарювання (юридична особа) будь-якої форми власності, який виробляє (реалізує) товари на ринку, що перебуває у стані природної монополії.

Згідно ст. 3 Закону України "Про природні монополії" законодавство України про природні монополії складається з цього Закону, Повітряного кодексу України, Кодексу торговельного мореплавства України, законів України "Про захист економічної конкуренції", "Про транспорт", "Про трубопровідний транспорт", "Про залізничний транспорт", "Про електроенергетику", "Про засади функціонування ринку електричної енергії України", "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг", інших законів України, що встановлюють особливості здійснення підприємницької діяльності у сферах природних монополій.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про природні монополії" діяльність суб'єктів природних монополій регулюється у таких сферах:

- транспортування нафти і нафтопродуктів трубопроводами;

- транспортування природного і нафтового газу трубопроводами;

- розподіл природного і нафтового газу трубопроводами;

- зберігання природного газу в обсягах, що перевищують рівень, який встановлюється умовами та правилами здійснення підприємницької діяльності із зберігання природного газу (ліцензійними умовами);

- транспортування інших речовин трубопровідним транспортом;

- передачі електричної енергії магістральними та міждержавними електричними мережами;

- розподілу електричної енергії (передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами;

- користування залізничними коліями, диспетчерськими службами, вокзалами та іншими об'єктами інфраструктури, що забезпечують рух залізничного транспорту загального користування;

- управління повітряним рухом;

- централізованого водопостачання та водовідведення;

- транспортування теплової енергії;

- спеціалізованих послуг у річкових, морських портах, морських рибних портах та аеропортах відповідно до переліку, визначеного Кабінетом Міністрів України;

- захоронення побутових відходів.

Зведений перелік суб'єктів природних монополій ведеться Антимонопольним комітетом України на підставі реєстрів суб'єктів природних монополій у сфері житлово-комунального господарства, що формуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, а в інших сферах, в яких діють суб'єкти природних монополій, - національними комісіями регулювання природних монополій у відповідній сфері або органами виконавчої влади, що здійснюють функції такого регулювання до створення зазначених комісій.

Отже, проаналізувавши зазначені положення діючого законодавства, які врегульовують питання визначення суб'єктів природних монополій, суд приходить до висновку, що ДП "Гайсинське лісове господарство" виходячи зі сфери своєї діяльності не належить до суб'єктів природних монополій та не є природним монопольним утворенням, а відтак у цьому контексті не відноситься до розпорядників публічної інформації в розумінні пункту 4 частини 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Окрім іншого, у межах заявлених вимог не знайшло свого підтвердження посилання позивача щодо неправомірної бездіяльності директора ДП "Гайсинське лісове господарство" Лащенка Миколи Миколайовича як відповідача по справі. У даному випадку останній являється лише керівником суб'єкта господарювання, а не розпорядником інформації, а тому вимоги до нього є безпідставними.

Згідно роз'яснень, що містяться у інформаційній довідці Вищого адміністративного суду України від 1 червня 2013 року "Про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України "Про доступ до публічної інформації", якщо запитувана заявником інформація не є публічною або відповідач не є розпорядником публічної інформації, то в таких випадах необхідно відмовляти в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу, а суд відповідно до ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відтак, у зв'язку з тим, що відповідач - директор ДП "Гайсинське лісове господарство" Лащенко М.М. не є розпорядником публічної інформації в розумінні ст. ст.12, 13 Закон України "Про доступ до публічної інформації" за вищевказаним запитом позивача, тому підстав для задоволення даного адміністративного позову не має.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович