Справа № 806/5781/14
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2015-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року Житомир справа № 806/5781/14

час прийняття: 12 год. 55 хв. категорія 8.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попової О. Г.,

за участі секретаря Слісарчука Б.Я.,

за участі позивача ОСОБА_1

за участі представника позивача ОСОБА_2,

за участі представника відповідача Меодушевського М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 12.12.2014 р. № і №, рішення від 12.12.2014 р. № та вимоги від 01.12.2014 р. №Ф-,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням заяви про часткове визнання позовних вимог, яку суд розцінює, як заяву про зменшення позовних вимог, просить визнати протиправними та скасувати наступні рішення Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області: податкове повідомлення - рішення від 12.12.2014 року № в сумі 302,31 грн. та нарахованої на цю суму штрафної санкції; податкове повідомлення - рішення від 12.12.2014 року №; вимогу від 01.12.2014 року №Ф- в сумі 479,08 грн. та нарахованої на цю суму штрафної санкції, рішення від 12.12.2014 року № в сумі 479,08 грн. та нарахованої на цю суму штрафної санкції. В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що рішення контролюючого органу в спірних частинах є неправомірними та підлягають скасуванню, оскільки позивачем в спірному періоді правомірно визначено суму податку на доходи фізичних осіб та сформовано суму податкового кредиту.

В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в письмових запереченнях щодо позову.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Житомирською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Житомирській області проведено документальну планову виїзну перевірку суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності повнолти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов"язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, за результатами якої складено акт № 7854/17-02/НОМЕР_1 від 01.02.2014 року (т. 1 а.с.8-31).

В акті перевірки зазначено наступні порушення:

- п. 177.2, п.177.4 ст.177 та вимог п. 138.1, п. 138.2, п.138.4 ст.138 Податкового Кодексу України, а саме: занижено суму податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті у бюджет на загальну суму 809,44 грн;

- п.1 ч.2 ст.6, п.2 ч.1 ст.7, п.2 ст.9 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" за період з 01.01.2011 р. по 31.12.2013 р. занижено суми єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу у розмірі 34,7% на 1652,23 грн., в т.ч. по періодам : 2013 р.- 1652,23 грн;

- п.198.1, п. 198.2 гі.198.3, п.198.4, абз. «г» п.198.5, ст. 198, п.200.1, п.200.2 ст.200 Податкового Кодексу України щодо повноти нарахування податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за період з 01.01.2013 р. по 31 12.2013 р. встановлено його заниження всього у сумі 12292 грн. в т.ч. по періодах грудень 2013 р. - 12292 грн.

Не погоджуючись із зазначеними висновками акту перевірки позивач подав на них письмові заперечення вих. №1 від 05.12.2014 року (т.1 а.с.36-37), які відповіддю на заперечення Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області від 09.12.2014 року №43248/Н/17-02 залишено без змін (т. 1а.с.38-41).

На підставі вказаного акту контролюючим органом винесенено наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 12.12.2014 р. №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов"язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 1011,80 грн., в тому числі 809,44 грн. - за основним платежем, 202,36 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (т.1 а.с. 32);

- податкове повідомлення-рішення від 12.12.2014 р. №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов"язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в розмірі 18438,00 грн., в тому числі, 12292,00 грн.- за осносним платежем, 6146,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (т.1 а.с.33);

- вимогу від 01.12.2014 року № Ф- про сплату недаїки зі сплати єдиного внеску в розмірі 1652,23 грн.(а.с.35);

- рішення від 12.12.2014 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 82,61 грн. (а.с.34).

Під час розгляду справи у суді фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав заяву про часткове визнання позовних вимог (т.2 а.с.63), в якій рішення податкового органу визнав в частині, а саме: податкове повідомлення-рішення від 12.12.2014 р. № визнав в сумі 507,13 грн. та нарахованої на цю суму штрафної санкції, рішення від 12.12.2014 року № визнав в сумі 1173,15 грн. та нарахованої на цю суму штрафної санкції, вимогу від 01.12.2014 року № Ф- визнав сумі 1173,15 грн. та нарахованої на цю суму штрафної санкції. Вказану заяву, суд розцінює, як заяву про зменшення позовних вимог та розглядає позов з урахуванням часткового визнання позивачем спірних рішень.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 12.12.2014 р. №, то суд зазначає наступне.

В акті перевірки зазначено, що в порушення п.п. 16.1.12 п. 16.1 п. 44.1 п.44.3 ст.44 Податкового кодексу України, ФОП ОСОБА_1 не надано первинні документи на підтвердження витрат, які задекларовано в складі даних податкової декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік згідно розрахунку податкових зобов"язань з податку на доходи фізичних осіб, отриманих фізичною особою підприємцем від провадження господарської діяльності (Додаток 5) графа 6 "Інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг" у сумі 4761,69 грн. (т.1 а.с.16).

З огляду на вказане податковий орган прийшов до висновку, що підприємцем за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року занижено суму податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті у бюджет на загальну суму 809,44 грн.

Судом встановлено, що Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 подано до контролюючого органу податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2013 рік та розрахунок податкових зобов"язань з податку на доходи фізичних осіб, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності (т. 1 а.с.59-61,69).

Згідно вказаної декларації та розрахунку, позивачем до склади витрат, зокрема, включено "Інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг" (графа 6) в розмірі 93261,65 грн. Податковим органом встановлено, що позивачем вказані витрати в розмірі 4761,69 грн., документально не підтвердженні.

Відповідно до переліку інших витрат ФОП ОСОБА_1 пов"язаних із здійсненням підприємницької діяльності, витрат в розмірі 4761,69 грн. складаються із витрат за транспортно - експедиційні послуги та телекомунікаційні послуги (т. 1, а.с. 65-68).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Судом встановлено, що витрати позивача в сумі 1380,89 грн. підтвердженні належними первинними документами. Дана обставина представником відповідача не спростована.

Отже, позивачем в перевіряємому періоді, суму податку на доходи фізичних осіб занижено в розмірі 507,13 грн., в іншій частині сума задекларованого податку є правомірною.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення від 12.12.2014 р. № в частині суми 302,31 грн. та нарахованої на цю суму штрафної санкції є неправомірним та підлягає скасуванню.

Щодо вимоги від 01.12.2014 року № Ф- про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 1652,23 грн. та рішення від 12.12.2014 року №, то суд зазначає наступне.

В акті перевірки зазначено, що перевіркою достовірності відображення у звітності сум доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на який нараховується єдиний соціальний внесок встановлено заниження доходу у період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року на 4761,49 грн. в т.ч. по періодам 2013 рік 4761,49 грн., що призвело до заниження суми єдиного внеску нарахованого з чистого оподатковуваного доходу, у розмірі 34,7 % на 1672,23 грн. (т.1 а.с.23).

Відповідно до п.3 ч. 11 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" ( в редакції чинній на момент винекнення спірних правовідносин) орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Як встановлено вище, позивачем дохід в перевіряємому періоді занижено на 3380,80 грн., а тому сума недоїмки зі сплати єдиного внеску складає 1173,15 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимога від 01.12.2014 року №Ф- в частині сплати недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 479,08 грн. та рішення від 12.12.2014 року № в частині нарахування штрафних санкцій в розмірі 23,95 грн є неправомірними та підлягають скасуванню.

Щодо податкового повідомлення - рішення від 12.12.2014 р. №, то суд зазначає наступне.

В акті перевірки зазначено, що в порушення п. 198.1, п .198.2, п. 198.3, п. 198.4, абз. "Г" п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, ФОП ОСОБА_1 включено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість в розмірі 12292 грн., по товарах, які придбані та в подальшому не використовувались в оподатковуванимх операціях у межах господарської діяльності платника податків і відсутні в складі залишків товарів на кінець перевіряємого періоду (т.1 а.с.28).

Судом встановлено, що позивачем подано до податкового органу податкову декларацію з податку на додану вартість за грудень 2013 року (т. 1, а.с.190-193).

Згідно вказаної декларації позивачем задекларовано суму податкового кредиту в розмірі 38 864 грн. (т. 1, а.с.192).

Перевіркою наданих первинних документів, встановлено, що ФОП ОСОБА_1 придбав протягом 2013 року від постачальтників ТМЦ на загальну суму 3 174 804 грн.

Перевіркою наданих первинних документів, а саме: накладних, податкових накладних, декларацій з ПДВ встанолено, що протягом 2013 року ФОП ОСОБА_1 відвантажив ТМЦ покупцям на загальну суму 3 106 915,13 грн. (в т.ч. ПДВ 517 819,19 грн.) з урахуванням торгівельної націнки 2013 року - 10,28 % (3426306 грн., (в т.ч. ПДВ 571051) - т.н. 10,28%).

Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що податковим органом під час проведення перевірки не досліджувалось питання відсутності фактичних залишків ТМЦ та їх реалізації з урахуванням торгової націнки, тим більше, що відповідні залишки підтверджуються даними бухгалтерського обліку і первинними документами.

В судовому засіданні був допитаний в якості свідка перевіряючий інспектор, який пояснив, що методологічні способи визначення різниці між торговою націнкою товарів та залишком їх на складі відсутні. Зазначив, що інвентаризація на складі позивача не проводилась.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Судом встановлено, що контролюючим органом при визначенні залишків товарів на складі приватного підприємця не проводилась інвентаризація, не досліджувався жоден первинний документ, зазначена в акті націнка на ТМЦ визначена на розсуд перевіряючого інспектора без врахування дійсної націнки на товари згідно первинних документів на отримання та продаж товарів та прайс-листів на товари. Висновки, викладені в акті перевірки, ґрунтуються лише на суб"єктивних припущеннях перевіряючого.

Відповідно до п. 198.1. ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, в тому числі, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

Суд зазначає, що підставою для формування податкового кредиту є належним чином оформлена податкова накладна за умови реального здійснення господарської операції.

Згідно п. 198.3 ст.198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 ст.198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Судом встановлено і не спростовано відповідачем, що здійснення господарських операцій позивачем за перевіряємий період підтверджено належним чином оформленими первинними документами, а отримання послуг пов'язане з господарською діяльністю позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно сформовано податковий кредит у спірному періоді, а відтак податкове повідомлення - рішення від 12.12.2014 р. № є неправомірним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ст.67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ч.1 ст.19 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, контролюючий орган має доводити недобросовісність платника податків. Будь-яких беззаперечних та достатніх доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача при формуванні сум витрат та податкового кредиту відповідачем - суб'єктом владних повноважень, суду не надано .

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача і задовольняє позов в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області від 12.12.2014 року № в сумі 302,31 грн. та нарахованої на цю суму штрафної санкції.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області від 12.12.2014 року №.

Визнати протиправним та скасувати рішення Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області від 12.12.2014 року № в сумі 479,08 грн. та нарахованої на цю суму штрафної санкції.

Визнати протиправним та скасувати вимогу Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області від 01.12.2014 року №Ф- в сумі 479,08 грн.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.Г. Попова

Повний текст постанови виготовлено: 25 березня 2015 р.