Справа № 2а/380/8/14
Суддя: Донець О.Є.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" березня 2015 р. м. Київ К/800/44923/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Донця О.Є.,

суддів: Логвиненка А.О.,

Мороза В.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Тетіївського районного центру зайнятості на постанову Тетіївського районного суду Київської області від 03.07.2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31.07.2014 року у справі за позовом Тетіївського районного центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Тетіївський районний центр зайнятості звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю.

Постановою Тетіївського районного суду Київської області від 03.07.2014 року у задоволенні позовних вимог Тетіївському районному центру зайнятості було відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31.07.2014 року апеляційну скаргу Тетіївського районного центру зайнятості було залишено без задоволення, а постанову Тетіївського районного суду Київської області від 03.07.2014 року - без змін.

У касаційній скарзі Тетіївський районний центр зайнятості, не погоджуючись з даними рішеннями, посилаючись на допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Тетіївського районного суду Київської області від 03.07.2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31.07.2014 року та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи, рішення судів першої та апеляційної інстанції щодо застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 14.11.2013 року ОСОБА_2 був зареєстрований в Тетіївському районному центрі зайнятості, як особа, що шукає роботу. В заяві про надання статусу безробітного від 14.11.2013 року відповідач вказав, що він не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, трудовою діяльністю не займається, пенсію не отримує не має іншого передбаченого законодавством заробітку. На підставі поданої ОСОБА_2 заяви, 21.11.2013 року, відповідно до статті 2 Закону України «Про зайнятість населення» відповідачу було надано статус безробітного та призначив виплату допомоги по безробіттю. У період з 21.11.2013 по 11.02.2014 року ОСОБА_2 отримав 5183,19 грн. допомоги по безробіттю.

В ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_2 з 13.04.2009 року є засновником та керівником Приватного підприємства «Агротехнологічний центр».

Згідно довідки заступника начальника Тетіївської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області ПП «Агротехнологічний центр» протягом 2012, 2013, 2014 років не займалось господарською діяльністю та не сплачувало податки та збори до бюджетів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що підставою призначення допомоги по безробіттю є не професія чи посада, яку займає особа, яка звернулася з заявою, а те, чи отримує вказана особа від своєї діяльності дохід, а тому неповідомлення відповідачем про свою посаду позивачу, за яку він не отримував доходу, не впливають на умови виплати йому забезпечення та надання інших соціальних послуг.

Однак, з такими висновками судів першої та апеляційної інстанції не можна погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Законну України «Про зайнятість населення України», зайнятість - це діяльність громадян, пов'язана із задоволенням особистих потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі.

Держава гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні такі гарантії, як добровільність праці та вільний вибір виду діяльності.

Згідно із статтею 2 Законну України «Про зайнятість населення», громадяни України вільно обирають види діяльності, які не заборонені законодавством, у тому числі і не пов'язані з виконанням оплачуваної роботи, а також професію, місце роботи відповідно до своїх здібностей.

Пунктом «б» частини 3 статті 1 Законну України «Про зайнятість населення» передбачено, що в Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві, а також члени особистих селянських господарств, діяльність яких здійснюється відповідно до Закону України «Про особисте селянське господарство».

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 45 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво в Україні здійснюється в будь-яких організаційних формах, передбачених законом, на вибір підприємця.

Згідно із частиною 3 статті 128 Господарського кодексу України, громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність:

- безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється;

- із залученням або без залучення найманої праці;

- самостійно або спільно з іншими особами.

Частиною 4 даної статті також передбачено, що громадянин здійснює управління заснованим ним приватним підприємством безпосередньо або через керівника, який наймається за контрактом.

Отже, заснувавши приватне підприємство, з метою одержання прибутку, відповідач вільно обрав для себе такий вид діяльності, а саме здійснення підприємницької діяльності через підприємство ним засноване.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на момент надання статусу безробітної особи та протягом усього періоду перебування на обліку в центрі зайнятості як безробітний відносився до категорії зайнятого населення (займався підприємницькою діяльністю), в зв'язку з чим права на забезпечення та отримання соціальних послуг в центрі зайнятості не мав.

Згідно із пунктом 6 статті 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», порядок надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, встановляється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики за погодженням з правлінням Фонду.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку, як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Однак, в порушення зазначеної норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», відповідачем не було вжито жодних заходів, спрямованих на повідомлення центру зайнятості про наявність обставин, що унеможливлюють виплату допомоги по безробіттю на надання соціальних послуг.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 під час реєстрації в Тетіївському районному центрі зайнятості та подання заяви про надання статусу безробітного, а також у весь період перебування на обліку і отримання виплати допомоги по безробіттю було приховано інформацію про те, що він є єдиним засновником та власником Приватного підприємства «Агротехнологічний центр», яке не припинило своєї діяльності, а також про можливість отримання доходу, у зв'язку з чим ОСОБА_2 було сплачено допомогу по безробіттю за період з 21.11.2013 по 11.02.2014 року на суму 5183,19 грн.

Таким чином, В силу частини 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», відповідачу необхідно повернути кошти, які були йому виплачені як допомога по безробіттю за період з 21.11.2013 по 11.02.2014 року в сумі 5183,19 грн.

За правилами статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Оскільки, обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального права, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 222, 223, 229, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України,

п о с т а н о в и л а :

Касаційну скаргу Тетіївського районного центру зайнятості - задовольнити.

Постанову Тетіївського районного суду Київської області від 03.07.2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 31.07.2014 року - скасувати.

Позов Тетіївського районного центру зайнятості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Тетіївського районного центру зайнятості неправомірно отриману допомогу по безробіттю в сумі 5183,19 грн.

Постанова оскарженню не підлягає та може бути переглянута Верховним Судом України в порядку глави 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: О.Є. Донець

А.О. Логвиненко

В.Ф. Мороз