Справа № 2а-18775/11/2670
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

04 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Старової Н.Е.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради, департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Київської міської ради (відповідач 1), департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (відповідач 2), треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування рішення відповідача-1 від 24 травня 2001 року № 322/1298 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_4 та рішення від 30 вересня 2004 року № 517/1927 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_2; скасування з моменту реєстрації державного акту на бланку серії ІІІ-КВ № 118532 від 07 серпня 2001 року № 85-2-00993, виданий ОСОБА_3 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_4 та державний акт на бланку серії КВ № 127977 від 29 грудня 2004 року № 04-7-00701, виданий ОСОБА_4 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2, які видані на підставі вказаних рішень відповідача-1.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 22 грудня 2014 року в задоволенні адміністративного позову відмовив.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2014 року та постановити нову про задоволення адміністративного позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради від 15 лютого 1955 року № 193 за будинком № 355 по АДРЕСА_1 зареєстровано земельну ділянку площею 2 809 кв.м, у тому числі норма - 1 820 кв.м та надлишок - 989 кв.м. Вказане домоволодіння знаходиться в Пущі-Водиці, яке на той час входило до складу земель Подільського району міста Києва.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 25 січня 1978 року ОСОБА_2, як співвласнику домоволодіння, виділено у користування частину вказаної земельної ділянки, площею 416 кв.м, що становить 15/48 її частини. Крім того, в загальне користування його та інших осіб виділено 8 кв.м від загальної ділянки для проходу до криниці.

На підставі договору дарування житлового будинку від 24 червня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, запис в реєстрі № 24-1257, позивачу даровано від свого батька ОСОБА_6 15/48 частин жилого будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням Київської міської ради від 24 травня 2001 року № 322/1298 передано ОСОБА_3 у приватну власність земельну ділянку, площею 0,1 га, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_4; на підставі вказаного рішення ОСОБА_7 видано державний акт на право приватної власності на вище зазначену земельну ділянку, який зареєстровано у Книзі записів державних атів на право приватної власності на землю за № 85-2-00993.

Рішенням Київської міської Ради від 30 вересня 2004 року № 517/1927 передано ОСОБА_4 у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_2 і на підставі даного рішення ОСОБА_4 видано державний акт на право приватної власності на вищезазначену земельну ділянку, який зареєстровано у Книзі записів державних атів на право приватної власності на землю за № 04-7-00701.

У жовтні 2001 року в результаті реорганізації районів в місті Києві, Пуща-Водиця втратила статус селища і увійшла до Оболонського району міста Києва.

Позивач вважає, що зазначеним вище рішеннями Київської міської ради від 24 травня 2001 року № 322/1298 та від 30 вересня 2004 року № 517/1927, передано в у приватну власність третім особам ОСОБА_3 та ОСОБА_4, частина земельної ділянки, що перебуває у його користуванні, без його відома та погодження меж земельних ділянок.

Крім того, з листа Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07 серпня 2009 року за № 07-387/21853 вбачається, що станом на 05 серпня 2009 року в автоматизованій системі ПК «Кадастр» земельна ділянка, кадастровий номер якої 85:039:011, площею 397, 28 кв.м. по АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування. Документи, що посвідчують право власності на вказану земельну ділянку та визначені чинним законодавством, у Головному управлінні не зареєстровані.

Крім того, Департаментом земресурсів, листом від 28 жовтня 2014 року № 0 повідомлено, що відповідно до матеріалів технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування кварталу № 85039, розробленого розробником документації із землеустрою у 1994 році, комплекс робіт по інвентаризації земельної ділянки проведено у відповідності з «Керівним технічним матеріалом з інвентаризації земель населених пунктів (наземні методи)» ГКНТА - 3.01.05.-39 ГУГКК України з метою виконання рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 17.02.1992 року № 163 «Про проведення в місті Києві інвентаризації земель і ведення державного земельного кадастру».

Згідно з матеріалами технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування кварталу № 85039, стосовно земельної ділянки по АДРЕСА_1 (обліковий код 85:039:011) у місті Києві, 10 грудня 1994 року складено акт встановлення меж та узгодження в натурі зовнішніх меж земельної ділянки 311, який складено у присутності ОСОБА_2, а також за участю представників суміжних землекористувачів: Шаповалова, О.Г., ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 - про що свідчать підписи останніх. Відповідно до абрису земельної ділянки землекористувача ОСОБА_2 та плану встановлених меж, у користуванні останнього знаходиться земельна ділянка, площею 506,17 кв.м.

Таким чином, вважаючи, що до сусідніх земельних ділянок третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_13 увійшли частини земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні позивача.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Вищий адміністративний суд України скасовуючи своєю ухвалою від 04 вересня 2014 року постанову суду першої інстанції від 20 червня 2013 року та ухвалу суду апеляційної інстанції від 18 вересня 2013 року, і, направляючи справу до суду першої інстанції на новий розгляд, зазначив, що посилаючись на відомості системи ПК «Кадастр», акт встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж земельної ділянки від 10 грудня 1994 року № 11, судами не надано оцінки наявним у них розбіжностям щодо розмірів, конфігурації та меж ділянки позивача. Так, відповідно до листа ГУ земресурсів від 07 серпня 2009 року № 07-387/21853 в автоматизованій системі ПК «Кадастр» за ОСОБА_2 зареєстрована земельна ділянка АДРЕСА_1, площею 397,28 кв.м., тоді як згідно з актом від 10 грудня 1994 року № 11 та Плану встановлення та узгодження в натурі меж земельної ділянки позивача її фактична площа складає 506, 17 м.кв. А у рішенні Подільського районного суду міста Києва від 25 січня 1978 року визначено, що розмір площі земельної ділянки ОСОБА_6 складає 416 кв.м. Вказані розбіжності не усунуті. Судами не наведено мотивів, за якими надано перевагу саме даним АС ПК «Кадастр», не з'ясовано підстав внесення відповідних відомостей, не вжито заходів щодо дослідження технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування, на підставі якого такі дані були до нього внесені.

Судами не надано оцінки посиланню позивача на рішення Пуще-Водицької селищної ради від 28 серпня 1996 року про дозвіл ОСОБА_2 та ОСОБА_10 змінити межі їх земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 і переходу до ОСОБА_2 ділянки, площею 340 м.кв., із земельної ділянки ОСОБА_14, не досліджено обставини щодо доводів позивача відносно необхідності погодження з ним меж земельних ділянок, переданих третім особам.

Так, спірне рішення «Про приватизацію земельних ділянок» № 322/1298 від 24 травня 2001 року, яким передано ОСОБА_15 у приватну власність земельну ділянку, площею 0,1 га, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_4 приймалося відповідно до ст. 17 Земельного кодексу України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26 грудня 1992 року №15-92.

Частиною 1 вказаного вище Декрету сільським, селищним, міським Радам народних депутатів було доручено забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

За змістом ст. 17 Земельного кодексу України, 1990 року, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для:

ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі, згідно з статтею 52 цього Кодексу;

ведення особистого підсобного господарства у розмірі, згідно з статтею 56 цього Кодексу;

будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах, згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Водночас, спірне рішення Київської міськради № 517/1927 від 30 вересня 2004 року, яким передано ОСОБА_4 у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_2 прийнято згідно з Земельним кодексом України, Постановою Верховної Ради Української РСР «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року.

Так, у відповідності до Постанови Верховної Ради Української РСР «Про земельну реформу» № 563-ХІІІ від 18 грудня 1990 року вирішено провести земельну реформу, яка є складовою частиною економічної реформи, здійснюваної в Україні у зв'язку з переходом економіки держави до ринкових відносин. Завданням цієї реформи є перерозподіл земель з одночасною передачею їх у приватну та колективну власність, а також у користування підприємствам, установам і організаціям з метою створення умов для рівноправного розвитку різних форм господарювання на землі, формування багатоукладної економіки, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 116 Земельного кодексу України що діяла на час винесення спірного рішення, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 118 Земельного кодексу України (в тій же редакції) встановлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

За частиною 1 статті 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Статтею 7 Порядку набуття права на землю юридичними особами та громадянами в місті Києві, затвердженим рішенням Київської міської ради від 14 березня 2002 року № 313/1747, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, визначено наступний порядок передачі громадянам безоплатно у власність або надання в оренду ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, ведення садівництва, індивідуального дачного та гаражного будівництва: подання до Київської міської ради заяви про передачу земельної ділянки у власність; направлення заяви за підписом міського голови або заступника міського голови - секретаря ради до управління земельних ресурсів для опрацювання; підготовка та направлення управлінням земельних ресурсів запитів до Головкиївархітектури, Державного управління екології та природних ресурсів в місті Києві, міської санітарно-епідеміологічної станції із зазначенням умов та обмежень використання земельної ділянки; надання зазначеними органами висновків щодо відведення земельної ділянки відповідної до своєї компетенції із зазначенням умов та обмежень використання землі; розробка проекту відведення земельної ділянки і перенесення їх меж у натуру (на місцевість); підготовка управлінням земельних ресурсів на підставі складеного проекту відведення земельної ділянки проекту рішення Київської міської ради про затвердження проекту відведення земельної ділянки та передачу її у власність або ж в оренду; прийняття відповідного рішення Київською міською радою; виготовлення документа, що посвідчує користування землею або право власності на землю; реєстрація документу, що посвідчує право на землю.

З наведених норм земельного законодавства вбачається, що передумовою для отримання у власність громадянином земельної ділянки на час винесення Київською міською радою спірних рішень, було звернення до останньої із відповідною заявою.

Рішення про передачу земельної ділянки у власність приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки, та які розробляються відповідними організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними твердження позивача щодо протиправності спірних рішень, оскільки відповідачами не було погоджено з позивачем межі земельних ділянок третіх осіб, а роботи по вимірюванню спірних ділянок і перенесенні меж в натуру (на місцевість) не проводилися; не складався акт погодження меж з межуючими власниками; межі не встановлені і не закріплені межовими знаками; не складався акт на збереження цих межових знаків. Так, на відповідачів як суб'єктів владних повноважень, обов'язок по здійсненню вище наведених дій, не покладався.

Водночас позивач, вважає спірні рішення протиправними, оскільки ними передано третім особам частини земельної ділянки, що, як вважає позивач, перебувають у його користуванні, чим порушено його права та законні інтереси як землекористувача.

Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_6 користувався спірною земельною ділянкою на підставі Рішення виконавчого комітету Київської міської ради від 15 лютого 1955 року № 193, яким за будинком № 355 по АДРЕСА_1 зареєстровано земельну ділянку площею 2809 кв.м та рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 січня 1978 року, яким ОСОБА_6, як співвласнику домоволодіння, виділено у користування частину цієї земельної ділянки площею 416 кв.м, що становить 15/48 вказаної земельної ділянки.

Так, порядок надання земель у користування на той період регламентувався Главою 4 Земельного кодексу Української РСР в редакції 1970 року, відповідно до статті 16 якого надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення.

Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад депутатів трудящих в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею.

Статтею 20 цього Кодексу встановлено, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих.

За змістом статті 21 вказаного Кодексу землекористувачам, яким земельні ділянки надано із земель міст і селищ міського типу, документи на право користування земельними ділянками видаються відповідно виконавчими комітетами міських і селищних Рад депутатів трудящих.

При цьому, статтею 22 Земельного кодексу Української РСР в редакції 1970 року, встановлено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Разом з тим, статтею 167 цього Кодексу визначено, що спори між співвласниками індивідуальних будівель на землях міст, селищ міського типу і на земельних ділянках у сільських населених пунктах, що відводяться виконавчими комітетами сільських Рад депутатів трудящих, про порядок користування спільною земельною ділянкою розглядаються судами.

З аналізу вищенаведених норм Земельного кодексу Української РСР в редакції 1970 року, вбачається, що громадянин мав право користуватися виділеною йому земельною ділянкою лише за умови встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею. Рішенням суду можливо лише вирішення спору щодо порядку користування спільною земельною ділянкою.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Рішення виконавчого комітету Київської міської ради № 193 від 15 лютого 1955 року та рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 січня 1978 року, не є документами, які засвідчують право користування землею, в розумінні Земельного кодексу Української РСР в редакції 1970 року. Матеріали справи не містять іншого, передбаченого чинним на той час земельним законодавством документу, якій би підтверджував право користування ОСОБА_6 вказаною земельною ділянкою.

Відповідно до норм чинного Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125). Аналогічна за змістом норма діяла і на час прийняття Земельного кодексу України (25 жовтня 2001 рік).

Земельний кодекс України в редакції 1990 року встановлював, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється (стаття 22).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем документ, що посвідчує право власності або користування на земельну ділянку за адресою: місто Київ, АДРЕСА_1, - відповідно до вимог Земельного кодексу України, 1990 року не отримувався взагалі, як і не реєструвалося право такої власності або користування у відповідності до вимог чинного Земельного кодексу України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що є безпідставними посилання позивача на рішення Пуще-Водицької селищної ради народних депутатів Подільського району міста Києва від 27 серпня 1995 року № 31, яким дозволено ОСОБА_16 змінити межі земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4. Так, вказаним рішенням не встановлено права власності чи користування на вказану земельну ділянку із визначенням її меж та площі, як того вимагає земельне законодавство. В свою чергу, позивач не скористався наданим йому дозволом (правом) згідно вказаного вище рішення, та не вчинив відповідних дій, спрямованих на зміну меж зазначеної земельної ділянки для забезпечення своїх інтересів.

Також, в матеріалах справи наявний лист ГУ земресурсів № 07-387/21853 від 07 серпня 2009 року, згідно з яким в автоматизованій системі ПК «Кадастр» за ОСОБА_2 зареєстрована земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 397,28 кв.м. Зі змісту вказаного листа документи, що посвідчують право власності зазначеною земельною ділянкою, визначені чинним законодавством, у ГУ земресурсів не зареєстровані.

Тобто, інформація про те, що на праві власності чи користування зареєстрована вказана земельна ділянка за позивачем, відсутня. Водночас, як уже було встановлено раніше, відповідні правовстановлюючі документи позивачем не отримувалися та не реєструвалися.

Так, у листі Департаменту земресурсів № 0 від 28 жовтня 2014 року повідомлено, що відповідно до матеріалів технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування кварталу № 85039, розробленого розробником документації із землеустрою у 1994 році, комплекс робіт по інвентаризації земельної ділянки проведено у відповідності з «Керівним технічним матеріалом з інвентаризації земель населених пунктів (наземні методи)» ГКНТА - 3.01.05.-39 ГУГКК України з метою виконання рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів «Про проведення в місті Києві інвентаризації земель і ведення державного земельного кадастру» № 163 від 17 лютого 1992 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 грудня 1997 року № 1355 затверджено Програму створення автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру, яка передбачає комплекс заходів, спрямованих на автоматизацію інформаційно-технологічних процесів, пов'язаних з оперативним веденням і використанням даних державного земельного кадастру.

Державний земельний кадастр містить систему необхідних відомостей і документів про правовий режим земель, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, за категоріями земель, про якісну характеристику і народногосподарську цінність земель.

Суд, з даного приводу звертає увагу наступне.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про об'єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об'єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів. Зміна вимог державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів щодо показників точності або способів її визначення, зміна геодезичної або картографічної основи Державного земельного кадастру (у тому числі систем координат), що використовувалися для його ведення, не є підставою для визнання відомостей Державного земельного кадастру такими, що підлягають уточненню, якщо на момент їх внесення вони відповідали державним стандартам, нормам та правилам, технічним регламентам.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Абзацом 3 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що у разі виявлення помилок у кадастровій документації, такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель.

Як встановлено судом, згідно з автоматизованою системою ПК «Кадастр» зареєстровано за ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 397, 28 кв.м., про що позивачу стало достовірно відомо з листа ГУ земресурсів від 07 серпня 2009 року № 07-387/21853.

Відповідно до п. 2.2. «Положення по земельно-кадастровій інвентаризації земель населених пунктів», затвердженого Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах за №85 від 26 серпня 1997 року та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України за № 522/2326 21 жовтня 1997 року (далі Положення) виконавцями робіт по інвентаризації земель є госпрозрахункові підрозділи при міських управліннях та районних відділах земельних ресурсів або інші організації, які мають дозволи (ліцензії) на здійснення топографо-геодезичних та землевпорядних робіт (далі - підрядчик) ( п. 3.1. Положення).

Матеріалами справи підтверджується, що додаткових інвентаризаційних робіт по земельній ділянці позивача не проводилося, з відповідною заявою про проведення таких робіт позивач не звертався, а тому є наявним висновок про те, що ОСОБА_2 погодився з внесеними відомостями до автоматизованої системи ПК «Кадастр».

Розглянувши доданий до матеріалів справи позивачем абрис земельної ділянки від 28 травня 2012 року, який підготовлений ТОВ «Геометрікс-плюс» (ліцензія на проведення робіт із землеустрою серії АГ № 583588), суд звертає увагу на те, що на відповідній схемі зображено межі земельної ділянки, якою фактично користується позивач та межі земельних ділянок, які передано у власність третім особам, тощо. Але, вказаний абрис не містить відомостей щодо правомірного користування позивачем земельної ділянки, на яке, як він вважає, має право. Вказаний абрис жодним чином не підтверджує порушення прав позивача третіми особами, а лише свідчить про відсутність у нього правових підстав на користування такою земельною ділянкою у тих межах яких він бажає.

Дослідивши всі матеріали справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, приймаючи оскаржувані рішення № 322/1298 від 24 травня 2001 року та № 517/1927 від 30 вересня 2004 року, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Враховуючи, що на підставі оскаржуваних рішень Київради № 322/1298 від 24 травня 2001 року та - № 517/1927 від 30 вересня 2004 року, видано державні акти на право приватної власності на вище зазначені земельні ділянки, які зареєстровано у Книзі записів державних атів на право приватної власності на землю за № 85-2-00993 та № 04-7-00701, то такі акти відповідно видано правомірно.

Доказів, які б свідчили про обґрунтованість вимог позивача, останній суду не надав.

Також, суд звертає увагу на те, що в порядку виконання судового рішенні третя особа-3 (ОСОБА_5.) придбала у власність земельну ділянку, яка раніше належала ОСОБА_4 Позивачем прилюдні торги не оскаржувалися. Відповідно до ч. 2. ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Ця норма фактично спрямована на абсолютний захист інтересів добросовісного набувача, який набув у такому порядку майно, а відтак не допускає можливості витребування його у власника за будь-яких умов.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. Спірні рішення фактично реалізовані шляхом їх виконання, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Старова Н.Е.

Мєзєнцев Є.І.