Справа № 643/17220/14-а
Суддя: Задорожна А. М.
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/643/13/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2015 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Задорожної А.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Харківської міської ради, Харківської міської ради про скасування рішення,

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - позивач), звернулася до суду з адміністративним позовом до Виконкому Харківської міської ради (далі - відповідач 1), за клопотанням відповідача 1 до участі у справі було залучено в порядку ч.3 ст.52 КАС України у якості другого відповідача Харківську міську раду (далі - відповідач 2), в якому просила: скасувати рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 06.11.2013 року № 706 «Про поновлення, належне утримання і приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» в частині знесення самовільно розташованого об'єкту - нежитлової будівлі (торгівельний павільйон з логотипом «Roshen»), розташований за адресою: АДРЕСА_1, зазначеному в пункті 21 переліку.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що спірне рішення 1-го відповідача в частині знесення самовільно розташованого об'єкту - нежитлової будівлі (торгівельний павільйон з логотипом «Roshen»), розташованого по АДРЕСА_1, прийнято з порушенням ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, п.5.10.2 Правил благоустрою території міста Харкова, порушує її права як власниці вказаного нерухомого майна.

Представник відповідачів в судове засідання не з'явився, подав до суду заперечення, в яких вказав, що рішення виконавчим комітетом було прийнято в межах чинного законодавства України, а тому відсутні підстави для його скасування.

У відповідністю з ч. ч. 4, 6 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Оскільки позивач в заяві просив розглянути справу за його відсутністю, а неприбуття представника відповідача не перешкоджає судовому розгляду, клопотання про виклик свідків чи проведення експертизи не заявлялися, справу розглянуто у порядку письмового провадження відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Рішенням Харківської міської ради Харківської області 33 сесії 5 скликання від 29.04.2009 року №114/09 (з змінами та доповненнями, внесеними 16.11.2011 року №504/11), з метою впорядкування відносин у сфері благоустрою м. Харкова, внесено зміни до Правил благоустрою території міста Харкова, Розділ 5 доповнений параграфом 5.10 «Порядок звільнення території міста Харкова від безхазяйного майна, самовільно розміщених об'єктів, малих архітектурних форм, покинутих будівельних матеріалів і конструкцій, транспортних засобів, механізмів».

Відповідно до положень п. 5.10.3 вищевказаних Правил, звільнення території міста Харкова від зазначених у п. 5.10.2 цього параграфу об'єктів відбувається у випадку самовільного розміщення цих об'єктів без передбаченого чинним законодавством дозволу та або без оформлення у встановленому законом порядку права власності чи права користування на земельну ділянку, на якій розміщено цей об'єкт.

На підставі вказаних Правил, виконавчим комітетом приймаються рішення про звільнення території міста Харкова від об'єктів, передбачених у Розділі 5, Параграфу 5.10.

06.11.2013 року виконавчим комітетом Харківської міської ради прийнято рішення від № 706 «Про відновлення, належне утримання та приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан».

В додатку до рішення визначено перелік самовільно розміщених об'єктів, від яких звільняється територія м. Харкова з метою відновлення, належного утримання та приведення у придатний для використання територіальною громадою міста стан, де пунктами 5-15, 17-24, 26 визначено звільнення території міста Харкова від нежитлових споруд (торгівельних павільйонів), що розташовані по АДРЕСА_1, зокрема в п.21 нежитлову будівлю (торгівельний павільйон з логотипом «Roshen»).

Листом відповідача №4731/9-14 від 05.05.2014 р. зазначено, що визначена в п.21 Додатку до рішення нежитлова будівля (торгівельний павільйон з логотипом «Roshen») є саме той павільйон, який належить позивачу.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для його прийняття, є звільнення території від самовільно розміщених об'єктів, тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності і т.д.

Позивач, не погодившись із правомірністю прийняття спірного рішення у вказаній частині, звернулась до суду з адміністративним позовом.

Згідно з ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Порядок проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно визначений Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Порядком надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (чинних на час виникнення у позивача права власності).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

У відповідності до положень ст.5 вищевказаного Закону, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Згідно з ч. 4 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, Державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація права користування (сервітуту) на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; довірчого управління нерухомим майном проводиться після державної реєстрації права власності на таке майно.

Державна реєстрація права власності на об'єкти незавершеного будівництва проводиться у порядку, визначеному Положенням, з урахуванням особливостей, встановлених у розділі «Державна реєстрація права власності на об'єкт незавершеного будівництва» Положення.

Відповідно до абз. 7 п. 4 Порядку, не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є можливим без їх знецінення та зміни призначення.

Як зазначила в ході розгляду справи позивач, нежитлове приміщення №7, площею 20,8 кв.м, не є малою архітектурною формою, а є окремою торговою залою - часткою споруди «А-1» по АДРЕСА_1, яка є часткою великого торгівельного комплексу «Ніка», створеного як нерухоме майно, а розташовані в ньому торгівельні приміщення є нежитловими приміщеннями, які були проінвентаризовані БТІ, та на які було зареєстроване право власності, які відокремлені в натурі, призначені для використання в цілях, не пов'язаних з мешканням в них та/або обслуговуванням інших приміщень будівлі, які є самостійним нерухомим майном і об'єктом цивільних прав.

Так, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Виконкому Харківської міської ради від 10.09.1997 р. №757 ТОВ Торгівельний дім «Прогрес» на умовах оренди в тимчасове користування надана земельна ділянка для будівництва та обслуговування торгівельного майданчику.

ТОВ «Прогрес» спільно із залученням фізичних осіб, відповідно розробленого та затвердженого проекту, який був також погоджений Міським управлінням архітектури 13.03.1998 р., було побудовано в липні 1998 р. торгівельний майданчик, який в послідуючому був прийнятий до експлуатації на підставі акту №172 від 15.07.1998 р.

Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова №172 від 21.07.1998 р. затверджено акт №172 від 15.07.1998 р. про прийняття до експлуатації торгівельного майданчика та присвоєно йому поштову адресу: АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Київської районної ради м. Харкова №233 від 17.09.2002 р. внесені зміни до п.2 рішення виконкому №172 від 21.07.1998 р. та викладено його в редакції: затвердити акт прийняття до експлуатації торгівельного комплексу з підсобними приміщеннями.

Таким чином, по АДРЕСА_1 розташований торговий комплекс, який складається з чотирьох нежитлових приміщень «А-1», «Б-1», «В-1» та «Г-1», в яких розташовані нежитлові приміщення-торгівельні зали (торгівельні павільйони). Нежитлове приміщення №7 в літ. «А-1» загальною площею 20,8 кв.м є часткою цього торгівельного майданчику (комплексу).

На зазначений торгівельний павільйон Державним комунальним підприємством Харківського міського бюро технічної інвентаризації був виготовлений технічний паспорт, в якому в розділі "Нежитлові приміщення", загальною площею 20,8 кв.м, та надане в розділі «Технічний опис конструктивних елементів та інженерного обладнання» зазначено, що він виконаний на бетонному монолітному фундаменті та побудований із цегли. Крім цього, відповідно експлікації до технічного паспорту, зазначений павільйон є внутрішньою площею споруди «А-1» - торгівельною залою.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 березня 2013 р., засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хотенець Ю.А., реєстровий №118, право власності на цей торгівельний павільйон перейшло до позивачки, про що остання отримала витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №1192451 від 13.03.2013 р. та отримано реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна: 1.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що право власності позивачки на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, визнано державою та зареєстровано у встановленому законом порядку державним реєстратором шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а отже висновки відповідача про те, що позивачем самовільно зайнято земельну ділянку без документів, що посвідчують право власності чи право користування, є необґрунтованими і такими, що спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Також, суд зазначає, що згідно з ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Порядок знесення самочинно збудованих об'єктів також врегульовано приписами ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

За приписами зазначеної статті у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням.

За рішенням суду самочинно збудований об'єкт підлягає знесенню в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, з компенсацією витрат, пов'язаних із знесенням об'єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво.

Виконання рішення суду, що набрало законної сили, щодо знесення самочинно збудованого об'єкта здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

В свою чергу, відповідачами до суду не було надано доказів наявності судового рішення про знесення самочинно збудованого об'єкту або доказів звернення до суду з таким позовом.

Також, відповідно до ст. 212 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або користувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Тобто, при визначенні факту самовільного зайняття земельних ділянок має діяти правовий принцип визначення цього факту, закріплений Конституцією та діючим законодавством України. Згідно з ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для прийняття оскаржуваного рішення в частині, що стосується позивача.

В силу положень ч. 1 статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Вказаний принцип автоматичного переходу права власності або користування земельною ділянкою, що знаходиться під об'єктом нерухомості, закріплений також у Земельному кодексі України.

Так, статтею 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти.

До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Таким чином, суд звертає увагу, що позивач має переважне право на отримання у користування спірної земельної ділянки. Зазначене право може бути реалізовано позивачем шляхом отримання в оренду або в користування спірної земельної ділянки під нерухоме майно, що належить позивачеві на праві приватної власності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Одночасно і ст.1 Першого протоколу від 20.03.1952 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,ратифікованої Законом України №47597-ВР від 17.07.1997 року зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на захист своїх прав і свобод у суді, а також на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що Основним Законом України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод, а стаття 55 Конституції України зобов'язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (Рішення від 25 листопада 1997 року N 6-зп, Рішення від 25 грудня 1997 року N 9-зп, Рішення від 23 травня 2001 року N 6-рп/2001).

Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що діями (бездіяльністю) її права, свободи та інтереси порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав, свобод та інтересів.

Як вбачається з п. 1.2 оскаржуваного рішення, в разі не звільнення території в добровільному порядку провести звільнення території від самовільно побудованих об'єктів та розміщеного майна згідно з додатком шляхом їх демонтажу та переміщення на територію КП «Харківводоканал» за адресою: вул. Коростельська, 46, що фактично стосується прав та законних інтересів позивача, оскільки внаслідок таких дій майно, що належить позивачу на праві приватної власності буде зруйновано.

Перевіряючи рішення суб'єкта владних повноважень, адміністративний суд у справі щодо їх оскарження на підставі ч.3 ст.2 КАС України перевіряє чи прийнято (вчинено) воно: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи дії відповідача на відповідність критеріям зазначеним в ч. 3 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення в частині, що стосується позивача, прийнято без врахування всіх обставин справи та є необґрунтованим.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Суд зазначає, що відповідачі, в порушення вимог ч.2 ст. 71 КАС України, не довели законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в частині, що стосується позивача.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст. 71 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням відповідача 1 порушено права та законні інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин, а тому, заявлені позовні вимоги щодо його скасування в частині п. 21 Переліку самовільно розміщених об'єктів, від яких звільняється територія м. Харкова з метою відновлення, належного утримання та приведення у придатний для використання територіальною громадою міста стан, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 8-14, 71, 122, 159, 160-164, 167, 186 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву задовольнити.

Скасувати рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 06.11.2013 року № 706 «Про поновлення, належне утримання і приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан» в частині знесення самовільно розташованого об'єкту - нежитлової будівлі (торгівельний павільйон з логотипом «Roshen»), розташованого за адресою: АДРЕСА_1, зазначеному в пункті 21 переліку.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Московський районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання її копії.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Задорожна А.М.