Справа № 826/2522/14
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17 лютого 2015 року 16 год. 00 хв. № 826/2522/14

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Данилишин В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Квірін" до державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень відповідача.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2014 року відмовлено повністю у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Квірін" (далі - позивач) до державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 22 листопада 2013 року № та № (далі - оскаржувані рішення).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2014 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 листопада 2014 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2014 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Справа 11 грудня 2014 року надійшла до Окружного адміністративного суду міста Києва та, відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для її нового розгляду і вирішення 15 грудня 2014 року визначено суддю Данилишина В.М.

Ухвалою суду від 18 грудня 2014 року справу прийнято до провадження та її призначено до розгляду у судовому засіданні.

У ході судового розгляду справи представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю.

Представник відповідача у судове засідання 13 січня 2015 року не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи відповідач повідомлений своєчасно та належним чином, заява про розгляд справи за відсутності його представника до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у судовому засіданні 13 січня 2015 року судом, згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Під час розгляду справи судом, відповідно до ст. 55 КАС України, допущено заміну первинного відповідача його процесуальним правонаступником - державною податковою інспекцію в Оболонському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі - відповідач).

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 27 листопада 2014 року вбачається, що рішення судів попередніх інстанцій скасовано у зв'язку з тим, що судами першої та апеляційної інстанцій з'ясовано не усі обставини, необхідні для всебічного, повного та об'єктивного розгляду та вирішення справи по суті.

Зокрема, для встановлення правильності відображення у податковому обліку господарських операцій позивача з його контрагентом судам слід: з'ясувати реальність задекларованих господарських операцій; встановити наявність ділової мети у розглядуваних операціях; підтвердити або спростувати добросовісність позивача; оцінити дотримання учасниками господарської операції норм податкового законодавства щодо змісту та наслідків для податкового обліку відповідної операції.

При цьому, порушення вимог податкового законодавства на будь-якому з наведених етапів є достатнім для висновку про невідповідність фактичних і задекларованих платником податку наслідків господарських операцій для податкового обліку.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, саме на контролюючі органи покладається обов'язок надати достатні докази на обґрунтування висновків про порушення платником податків норм податкового законодавства, на підставі яких такому платникові визначено відповідні грошові зобов'язання.

При розв'язанні відповідних спорів необхідно враховувати принцип офіційного з'ясування обставин справи, що передбачений ч.ч. 4 і 5 ст. 11 КАС України, відповідно до якого, суд повинен вживати передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Задля вжиття належних заходів із метою встановлення обставин реальності здійснення спірної господарської операції суди повинні витребувати у податкового органу або платника податків ті докази, які не надані учасниками справи, але які, на думку суду, можуть підтвердити або спростувати доводи податкового органу щодо наявності порушень з боку платника податків. У разі ненадходження витребуваних додаткових доказів у строк, установлений судом, спір може бути розв'язано на підставі наявних у справі доказів.

Якщо позивач без поважних причин ухиляється від надання доказів на вимогу суду, а наявних у справі матеріалів недостатньо для спростування підтверджених належними доказами висновків контролюючого органу, покладених в основу ухваленого ним спірного рішення, у позові платника податків може бути відмовлено.

Якщо витребувані судом докази на підтвердження правомірності оскаржуваного рішення (дій чи бездіяльності) не надані відповідачем-податковим органом, суд не позбавлений права вказати на допущені таким податковим органом порушення процесуальних вимог шляхом постановлення окремої ухвали в порядку, визначеному ст. 166 КАС України.

У разі якщо зібраних у справі доказів буде достатньо для підтвердження доводів податкового органу щодо відсутності фактичного здійснення господарської операції, у відповідному позові платника податків щодо неправомірності визначених йому грошових зобов'язань необхідно відмовити. Водночас відсутність або недостатність відповідних доказів з урахуванням змісту пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України (далі - ПК України) (презумпція правомірності рішень платника податку у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків) є підставою для висновку про неправомірність оскарженого рішення контролюючого органу.

Врахувавши позицію, викладену в ухвалі суду касаційної інстанції від 27 листопада 2014 року, на новому розгляді справи судом першої інстанції, у тому числі додатково, з'ясовано наступне.

Так, відповідачем у період із 14 по 18 жовтня 2013 року проведено перевірку позивача, за результатами якої 25 жовтня 2013 року складено акт № 620/22-03/23501650 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах із товариством з обмеженою відповідальністю "Авеста Трейд" (далі - ТОВ Авеста Трейд") за період із 01 січня по 31 грудня 2011 року (далі - акт перевірки), відповідно до висновків якого, позивачем:

- занижено податок на додану вартість (далі - ПДВ) у загальному розмірі 11464,00 грн., у тому числі за: березень 2011 року - 5897,00 грн.; квітень 2011 року - 3975,00 грн.; вересень 2011 року - 1338,00 грн.; листопад 2011 року - 254,00 грн.;

- занижено податок на прибуток за 2011 рік у загальному розмірі 14173,00 грн.

На підставі акту перевірки, 22 листопада 2013 року відповідачем прийнято оскаржувані рішення: № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 11464,00 грн. за основним платежем та у розмірі 399,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 14173,00 грн. за основним платежем та у розмірі 01,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Висновки відповідача про заниження позивачем ПДВ та податку на прибуток ґрунтуються на тому, що позивачем безпідставно включено до податкового кредиту суми ПДВ та зменшено оподатковуваний дохід на суму витрат за результатами відображення в податковому обліку господарських операцій з ТОВ "Авеста Трейд", оскільки такі господарські операції оформлялись тільки документально без фактичного здійснення.

У контексті вище викладених обставин суд зазначає наступне.

Згідно з п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

До складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених п.п. 5.3-5.7 цієї статті.

Не підлягають віднесенню до складу валових витрат суми збитків платника податку, понесених у зв'язку з продажем товарів (робіт, послуг) або їх обміном за цінами, що нижчі за звичайні, пов'язаним з таким платником податку особам.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п.п. 138.1, 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п.п. 138.4, 138.6-138.9, 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з п.п. 138.5, 138.10-138.12 цієї статті, п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у п. 138.3 цієї статті та у ст. 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

Тобто, з вище викладених норм вбачається, що обов'язковою умовою виникнення у платника податків права на податковий кредит та зменшення оподатковуваного доходу на суму витрат є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою використання у господарській діяльності, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку.

При цьому як відомості, що містяться у податкових накладних, так і дані первинних документів, що складаються при здійсненні господарської операції та подаються платником до контролюючого органу, мають відповідати установленим вимогам та містить достовірну інформацію про обставини, з якими законодавство пов'язує реалізацію права платника на податкову вигоду.

Документи та інші дані, що спростовують або підтверджують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції (умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо). Специфіка окремої господарської операції, за звичаями ділового обороту, визначається договірними зобов'язаннями.

У ході розгляду справи судом з'ясовано, що у період із березня по жовтень 2011 року між позивачем та ТОВ "Авеста Трейд" існували договірні відносини щодо поставки товарів, вартість та асортимент яких зазначався у виставлених постачальником рахунках-фактурах.

Зокрема, 16 серпня 2011 року між позивачем, як покупцем, та ТОВ "Авеста Трейд", я постачальником, укладено договір поставки № 67/11, за умовами якого продавець зобов'язався поставити та передати у власність покупця, а покупець - прийняти та оплатити товар відповідно до специфікації. Кількість товару, що підлягає поставці, згідно з п. 1.3 договору, також визначається специфікацією. Загальна вартість договору визначена у розмірі 7069,44 грн., у тому числі ПДВ - 1178,24 грн.

Відповідно до п.п. 2.2, 2.3, 3.1 договору поставки, розрахунки між сторонами здійснюються у безготівковому розрахунку, шляхом оплати покупцем 100% від вартості товару на рахунок продавця протягом двох банківських днів від дати підписання договору.

Постачальник зобов'язується поставити товар покупцю у строк, що не перевищує 20 календарних днів від моменту оплати товару покупцем.

Тобто, обов'язок транспортування придбаного позивачем товару, за умовами договору, покладено на постачальника.

На підтвердження факту поставки придбаного позивачем товару надано договір поставки, рахунки-фактури, видаткові накладні, податкові накладні, акт прийому виконаних робіт, виписки з банку на підтвердження перерахування позивачем грошових коштів за отримані товари.

На підтвердження використання придбаних товарів у своїй господарській діяльності шляхом продажу іншим суб'єктам господарювання позивачем надано видаткові накладні, звіти про отримання та відпуск товару, довіреності на одержання цінностей, договір про виконання робіт з монтажу та інсталяції обладнання від 10 лютого 2011 року № 14/1/11, специфікації до нього та акт прийому-передачі виконаних робіт.

Суд зазначає, що у ході нового судового розгляду справи до матеріалів справи приєднано копії договору поставки від 02 березня 2011 року № 21/1/11, на підставі якого контрагентом позивача виписано видаткову накладну від 02 березня 2011 року № 18, специфікації до вказаного договору поставки.

Під час перегляду постанови суду першої інстанції в апеляційному провадженні позивачем надано суду апеляційної інстанції копії наказів та журналу реєстрації довіреностей, відсутність яких стала підставою для відмови у задоволенні позову судом першої інстанції.

В ухвалі суду касаційної інстанції від 27 листопада 2014 року зазначено, що встановлена судами попередніх інстанцій обставина невідповідності назви контрагента на документах (у матеріалах справи документах зазначено ТОВ "Авеста-Трейд", а у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - ТОВ "Авеста Трейд", тобто без дефісу) не може сама по собі свідчити про те, що господарські операції між позивачем та ТОВ "Авеста Трейд" не були реальними, оскільки з інших даних, що зазначені у наданих документах (відбиток печатки товариства, код ЄДРПОУ, індивідуальний номер платника податку) слідує, що документальне оформлення таких господарських операцій здійснювало саме ТОВ "Авеста Трейд", а не інший суб'єкт господарювання.

Суд звертає увагу, що у матеріалах справи містяться копії перинних документів, якими підтверджується реальність здійснення господарських операцій за участю позивача та ТОВ "Авеста Трейд".

Таким чином, системно проаналізувавши вище викладені норми та з'ясовані обставини, в також зважаючи, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано суду доказів, які б підтвердили зворотне, суд прийшов до висновку про протиправність прийняття відповідачем оскаржуваних рішень та, як наслідок, необхідність їх скасування.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

На підставі вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов товариства з обмеженою відповідальністю "Квірін" до державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень відповідача є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). У зв'язку з тим, що позивачем не заявлено вимогу про стягнення судового збору за рахунок бюджетних коштів, суд не присуджує на його користь здійснені ним судові витрати відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у місті Києві від 22 листопада 2013 року:

№ , яким товариству з обмеженою відповідальністю "Квірін" (код за ) збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у загальному розмірі 11863,00 (Одинадцять тисяч вісімсот шістдесят три гривні 00 копійок);

- № , яким товариства з обмеженою відповідальністю "Квірін" (код за ) збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств (з урахуванням штрафної (фінансової) санкції (штрафу) у загальному розмірі 14174,00 грн. (Чотирнадцять тисяч сто сімдесят чотири гривні 00 копійок).

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин