Справа № 826/291/15
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2015-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/291/15 Головуючий у 1-й інстанції: Арсірій Р.О. Суддя-доповідач: Мєзєнцев Є.І.
У Х В А Л А

Іменем України

23 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Старової Н.Е., Файдюка В.В., при секретарі - Небраті Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про:

- визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 04.01.2015 року № 3о/с про відкликання позивача з чергової відпустки за 2014 рік.

- визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 04.01.2015 року № 4о/с про звільнення позивача з посади начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю, зарахування його в розпорядження МВС України за цією посадою, строком на два місяці, з 04 січня 2015 року.

- зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України поновити позивача на посаді начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю.

- зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України здійснити виплату позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по день фактичного виконання судового рішення, відповідно до вимог, встановлених Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 499/2007.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом МВС України від 01.03.2014 року № 203о/с позивач був зарахований до кадрів МВС України із спеціальним званням "генерал-лейтенант міліції" та призначений начальником Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю.

Наказом МВС України від 29.12.2014 року № 2776 о/с позивачу була надана чергова відпустка строком на 25 діб з 31.12.2014 року по 24.01.2015 року.

В той же час, наказом МВС України від 04.01.2015 року № 3 о/с позивача було відкликано з чергової відпустки за 2014 рік у зв'язку із службовою необхідністю з 04.01.2015 року.

При цьому, згідно даних довідки про тимчасову непрацездатність особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, військовослужбовця внутрішніх військ № 3442 вбачається, що у період з 30.12.2014 року по 08.01.2015 року позивач перебував на лікарняному.

Незважаючи на зазначене, наказом МВС України від 04.01.2015 року № 4 о/с позивача було звільнено з займаної посади, зарахувавши його в розпорядження МВС України за відповідною посадою з 04.01.2015 року відповідно до пп. г п.40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 2 Кодексу законів про працю України, закріплене право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Реалізація конституційного права для працівників міліції реалізується через положення Закону України "Про міліцію".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про міліцію", міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Згідно ч. 1 ст. 18 зазначеного закону, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Так, порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення).

Пунктом 10 Положення закріплено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до пп. а п. 49, п.52 Положення, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки, крім іншого, чергові.

Особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється начальником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого лікарем і начальником (головним лікарем) лікувального закладу.

Пунктом 55 Положення закріплено, що відкликання осіб рядового і начальницького складу із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено прямим начальником (від начальників головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, на транспорті та науково-дослідних установ, ректорів вищих навчальних закладів МВС, прирівняних до них і вище).

В той же час, зазначений пункт Положення не містить переліку обставин, які б визначали або обґрунтовували крайню таку необхідність.

Враховуючи, що вирішення питання призначення та звільнення позивача належить до компетенції Міністра внутрішніх справ України, то, відповідно, до його компетенції також належить право визначати наскільки обставини чи певні події становлять крайню необхідність, але такі обставини повинні підтверджуватись належними доказами та забезпечувати дотримання принципів, визначених ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи справу, суд приймає до уваги, що право на відпочинок є невід'ємним правом людини та громадянина, яке закріплене ст. 45 Конституції України.

При цьому, з тексту оскаржуваного наказу від 04.01.2015 року № 3 о/с судом першої інстанції встановлено, що відкликання позивача з чергової відпустки здійснено у зв'язку із службовою необхідністю. В той же час, зазначений наказ не містить посилань та роз'яснень у чому саме полягає така службова необхідність.

Крім цього відповідачем не надано суду доказів винесення наказу (розпорядження ) про роботу у вихідний день 04.01.2015 року (неділя) табелю обліку робочого часу за вказаний день, якими можливо підтвердити пояснення представника відповідача. У той же час, за ч. 1 ст. 71 Кодексу законів про працю України робота у вихідні дні забороняється.

В порядку, передбаченому ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем не надано суду належних доказів, що б свідчили про обґрунтованість видання оскаржуваного наказу від 04.01.2015 року № 3 о/с та не надано суду належного документального обґрунтування, або іншого підтвердження щодо існування крайньої необхідності щодо відкликання з чергової відпустки позивача.

Доводи представника відповідача проте, що підставою відкликання позивача з відпустки послугувало, насамперед, необхідність координації роботи Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України у вказаний період, оскільки заступник Міністра внутрішніх справ, відповідальний за координацію і контроль за роботою вказаного структурного підрозділу МВС виконував обов'язки Міністра, здійснюючи управління всіма органами внутрішніх справ, сприймаються судом критично, оскільки не можуть свідчити про настання крайньої необхідності та не забезпечують дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямований оскаржуваний наказ.

Крім того, відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу не було прийнято до уваги той факт, що позивач з 30.12.2014 року по 08.01.2015 року перебував на лікарняному.

Виходячи з вищенаведеного в сукупності, враховуючи ненадання відповідачем належних та допустимих доказів наявності крайньої необхідності для відкликання позивача з чергової відпустки, наступне (в той же день) його увільнення з посади, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність оскаржуваного наказу відповідача від 04.01.2015 року № 3 о/с та, відповідно, про необхідність його скасування.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 04.01.2015 року № 4о/с про звільнення позивача з посади начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю, зарахування його в розпорядження МВС України за цією посадою, строком на два місяці, з 04 січня 2015 року, суд зазначає наступне.

Згідно підпункту "г" пункту 40 Положення № 114 переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу має здійснюватися, як правило, без зарахування їх у розпорядження відповідного органу внутрішніх справ; призначення на посади осіб, які перебувають у розпорядженні відповідного органу, провадиться в найкоротший строк, але не пізніше двох місяців із дня звільнення їх з посади;

Отже, підпункт "г" пункту 40 передбачає, що переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу має здійснюватися, як правило, без зарахування їх у розпорядження відповідного органу внутрішніх справ.

В той же час, у порушення зазначених норм, згідно тексту оскаржуваного наказу, позивача було звільнено з займаної посади та зараховано в розпорядження МВС України за займаною посадою.

Щодо доводів позивача про неправомірність його звільнення його під час його перебування на лікарняному, суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 з 30.12.2014 року по 08.01.2015 року перебував на лікарняному, що підтверджено довідкою про тимчасову непрацездатність № 3442.

Відповідно до ст. 18 Закону України від 22.02.2006 р. № 3460-IV "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його накладення, не враховуючи періоду перебування особи рядового або начальницького складу у відпустці, відрядженні або її тимчасової непрацездатності. Після закінчення цього строку дисциплінарне стягнення не виконується.

Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби.

Згідно до розділу 1 п. 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ № 114, призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції. При цьому враховується таке: а) при призначенні на посади і переміщенні по службі осіб рядового і начальницького складу має забезпечуватися використання їх за основною чи спорідненою спеціальністю або згідно з набутим досвідом, а при необхідності використання на посадах за новою для них спеціальністю призначенню має передувати відповідна перепідготовка; г) переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу має здійснюватися, як правило, без зарахування їх у розпорядження відповідного органу внутрішніх справ; призначення на посади осіб, які перебувають у розпорядженні відповідного органу, провадиться в найкоротший строк, але не пізніше двох місяців із дня звільнення їх з посади; д) необхідність і терміновість переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, що не досягли встановленого пунктом 7 цього Положення віку, на інші посади, на яких вони можуть виконувати обов'язки з урахуванням стану здоров'я, підготовки і досвіду служби, мають визначатися відповідними прямими начальниками на підставі висновку військово-лікарської комісії.

В той же час, всупереч даного Положення наказом від 04.01.2015 року № 4 о/с генерал-лейтенанта міліції ОСОБА_2 зараховано у розпорядження МВС України, тим самим, 04.01.2015 звільнено з посади начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю.

З системного дослідження вказаних доказів суд дійшов висновку, що у період перебування ОСОБА_2 на лікарняному відповідачем 04.01.2015 видано наказ про зарахування його у розпорядження МВС України та звільнено його з 04.01.2015 з посади начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю.

Водночас, як вірно зазначено судом першої інстанції, оскаржувані позивачем накази про відкликання позивача з чергової відпустки, а також про його звільнення, видані в один день - 04.01.2015 року, що додатково ставить під сумнів доводи відповідача про крайню необхідність відкликання позивача з відпуски.

За приписами ч.3 ст. 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Таким чином, судом першої інстанції було вірно встановлено факт безпідставного зарахування генерала-лейтенанта міліції ОСОБА_2 в розпорядження МВС України, адже його звільнено з посади начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю у період перебування останнього на лікарняному.

За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного наказу відповідача від 04.01.2015 року № 4о/с та, відповідно, про необхідність його скасування.

Згідно п. 24 Положення, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Таким чином, позивач підлягає поновленню на посаді начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю.

Згідно ч. 3 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В той же час, враховуючи, що оскаржуваним наказом від 04.01.2015 року № 4о/с позивача, крім іншого, було зараховано в розпорядження МВС України за відповідною посадою, що передбачає продовження виплати йому відповідного грошового забезпечення за посадою, вимога позивача зобов'язання відповідача здійснити виплату позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по день фактичного виконання судового рішення, задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення адміністративного позову.

За правилами ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

суддя Н.Е.Старова

суддя В.В.Файдюк

Головуючий суддя Мєзєнцев Є.І.

Судді: Файдюк В.В.

Старова Н.Е.