Справа № 813/650/15
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2015-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 року № 813/650/15

Львівський окружний адміністративний суд в складі

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судового засідання Шозда Г.В.

з участю представників

від позивача: ОСОБА_1,

від відповідачів: Лесько Н.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Львівській області та до Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області та до Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення з посади начальника управління боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом, у зв'язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності за п.1 ст.40 КзпП України; визнання протиправним та скасування наказу №23-о від 27.01.2015 року про внесення змін до наказу від 12.01.2015 року за №7-0 «Про звільнення»; визнання протиправними дій з приводу не переведення на посаду начальника управління боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом; поновлення на посаді начальника управління боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом, з 14.01.2015 року; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на час постановлення судового рішення, з розрахунку розміру середньоденної заробітної плати в сумі 221 грн. 55 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, зокрема, що хоч і відбулась реорганізація Головного управління Міндоходів у Львівській області однак не відбувалося скорочення чисельності або штату працівників, за наявності якого можливе припинення трудового договору на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Також, у супереч вимогам ст.49-2 згаданого Кодексу, зазначає позивач, йому не було запропоновано іншу роботу у новоствореній структурі за відповідною професією чи спеціальністю. На думку позивача, Головним управлінням Міндоходів у Львівській області також не було дотримано вимог ч.1 ст.42 КЗпП України. Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що його було звільнено в порушення вимог ст.43 згаданого Кодексу, без попередньої згоди профспілкового органу.

Представник позивача дала аналогічні пояснення, просить позов задоволити.

Відповідачі в запереченні на позовну заяву зазначають, що оскільки було проведено реорганізацію відповідачем у відповідності до положень п.1 ч.1 ст.490 КЗпП України було звільнено позивача із займаної посади. Також, відповідачі вважають, що оскільки позивачу було присвоєно спеціальне звання, згоди профспілкового органу не потрібно у відповідності до вимог ст.43-1 згаданого Кодексу. Також, відповідачі звертають увагу суду на те, що Головне управління Міндоходів у Львівській області ще не припинило свою діяльність.

Представник відповідачів заперечення підтримала, просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши позивача та представників сторін, дослідивши наявні у справі докази та давши їм оцінку, суд виходив з наступного.

Наказом Головного управління Міндоходів у Львівській області від 12.01.2015 року за №7-0 начальника управління боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом Головного управління Міндоходів у Львівській області ОСОБА_3 з 12.01.2015 року звільнено зі займаної посади у зв'язку з реорганізацією та скороченням штатної чисельності за п.1 ст.40 КЗпП України.

В подальшому наказом за №23-0 від 27.01.2015 року змінено дату звільнення на 14.01.2015 року, у зв'язку із втратою працездатності позивачем у період з 15.12.2014 року по 13.01.2015 року.

У відповідності до положень п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як вбачається зі змісту п.2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» від 6 серпня 2014 року №311, наказу Міністерства доходів і зборів України за №24 від 04.11.2014 року реорганізація Головного управління Міндоходів у Львівській області проводилась шляхом його приєднання до Головного управління ДФС у Львівській області.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи штатного розпису Головного управління Міндоходів у Львівській області на 2014 рік, переліку змін №1 до штатного розпису на 2014 рік Головного управління Міндоходів у Львівській області та штатного розпису Головного управління ДФС у Львівській області затвердженого 07.11.2014 року, відбулося скорочення чисельності та штату працівників в сторону їх зменшення (було 545 штатних посад у Головному управління Міндоходів у Львівській області, а стало 515 штатних посад у Головному управління ДФС у Львівській області), а тому можна прийти до висновку, що наявні зміни в організації виробництва і праці.

Враховуючи те, що поняття "ліквідація", "реорганізація", "перепрофілювання", "банкрутство", "скорочення чисельності або штату працівників" - стосуються саме установи, а не її структурних підрозділів (управлінь) судом не беруться до уваги посилання позивача на те, що кількість штатних працівник в управлінні боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом не змінилась.

Саме таке застосування п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачено у постанові Верховного Суду України від 27 червня 2012 року №6-65цс12, яка згідно положень ст.244-2 КАС України є обов'язковою.

При цьому, суд не може залишити поза увагою наступні обставини та гарантії чинного законодавства при вивільненні.

Як передбачено ч.1 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Частиною другою згаданої статті передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення, продовжується у частині третій цієї ж статті, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

В матеріалах справи наявне попередження позивача про наступне вивільнення 11.01.2015 року, згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, з яким ОСОБА_3 був ознайомлений 11.11.2014 року (за два місяці).

При цьому, на вимогу суду представником відповідачів було надано пропозицію відповідачу іншої роботи - головного спеціаліста відділу матеріально-технічного забезпечення, утримання нерухомого майна та зв'язку управління інфраструктури Головного управління ДФС у Львівській області.

Однак, згадана пропозиція не може братись судом до уваги як доказ в підтвердження дотримання відповідачами згаданих вище гарантій, оскільки вчинена 13.01.2015 року (в період чинності наказу про звільнення) та не одночасно з попередженням про вивільнення, що є порушенням ч.3 ст.49-2 КЗпП України.

Застосування ч.3 ст.49-2 КЗпП України у такий спосіб є обов'язковим, у відповідності до положень ст.244-2 КАС України та з врахуванням постанови Верховного Суду України від 1 жовтня 2013 року у справі №21-319а13.

Більше того, відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Матеріалами справи, зокрема, спірними наказами підтверджується те, що позивача було звільнено в період його тимчасової непрацездатності. При цьому, подальше внесення змін 27.01.2015 року у наказ про звільнення в частині дати звільнення не спростовує обставин звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності та протиправності такого звільнення.

Також, не можна залишити поза увагою і той факт, що Головним управлінням Міндоходів У Львівській області при звільненні позивача не було дотримано такої гарантії передбаченої КЗпП України, як врахування переважного права на залишення на роботі (ч.2 ст.49-2, ст.42 КЗпП України), оскільки відповідачами не надано жодних доказів у спростування наведеного порушення.

При цьому, судом не беруться до уваги посилання позивача на те, що його було незаконно звільнено - без попередньої згоди профспілкового органу, оскільки ОСОБА_3 є працівником органу, який здійснює контроль за додержанням податкового законодавства та йому присвоєно спеціальне звання (підтверджується записами у трудовій книжці). Зазначені обставини, у відповідності до положень ч.1 ст.43 та ч.1 ст.43-1 КЗпП України, дозволяють звільняти працівника без згаданої згоди.

Також, судом не беруться до уваги посилання відповідачів на абзац четвертий п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", оскільки контролюючим органом не надано доказів того, що на посаду позивача переведено більш кваліфікованого працівника і посада останнього була скорочена.

Наведені обставини вказують на те, що звільнення позивача відбулося в порушення вимог наведених норм чинного законодавства, а саме: під час тимчасової непрацездатності позивача; без дотримання гарантії щодо переважного права на залишення на роботі, в тому числі без пропозиції іншої роботи.

Поряд з цим, вимога позивача про визнання протиправними дій з приводу не переведення на посаду, задоволенню не підлягає, оскільки волевиявлення керівника виразилось у звільненні позивача зі займаної посади, що і порушує право останнього на працю. При цьому, захист такого права здійснюється у спосіб оцінки судом правомірності звільнення та застосування наслідків незаконного звільнення.

У відповідності до положень ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Розглядаючи питання про поновлення позивача, суд взяв до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у абзаці другому п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9, згідно якої працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

При цьому, врахувавши лист відповідача від 20.03.2015 року за №1235/10/1301-10-100607 та Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 19.03.2015 року, суд вважає, що посада позивача збереглася у Головному управління Міндоходів у Львівській області.

Також, враховуючи положення абзацу другого п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, позивача належить поновити з 15.01.2015 року, оскільки день звільнення вважається днем перебування на службі, а не з 14.01.2015 року, як зазначено у вимогах позовної заяви.

Крім того, у відповідності до положень ч.2 ст.235 КЗпП України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

При цьому, у відповідності до підп. «з» п.1, п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, основою для визначення середнього заробітку є середньоденна (годинна) заробітна плата, яка згідно довідки відповідача від 24.02.2015 року за №1112/10/13-01-09-00-42 становить 285 грн. 71 коп. Інших доходів позивач за час вимушеного прогулу не отримував, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками.

Визначаючи кількість днів, за які належить стягнути грошове забезпечення за вимушений прогул, судом враховано період з 15.01.2015 року по 26.03.2015 року та лист Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 року №10196/0/14-14/13. Така кількість днів становить 50.

З врахуванням викладеного, сума, які підлягає стягненню, дорівнює 14285 грн. 50 коп., за виключенням податків та обов'язкових платежів, а середньомісячна заробітна плата, згідно згаданої довідки, становить 6142 грн. 77 коп., теж за виключенням податків та обов'язкових платежів.

З огляду на викладене, суд вважає, що позов в частині визнання протиправними та скасування наказів, поновлення позивача на посаді у структурі Головного управління Міндоходів у Львівській області з 15.01.2015 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтований і підлягає до задоволення. В іншій частині в задоволенні позову належить відмовити.

Також, у відповідності до положень пунктів 2 і 3 ст.256 КАС України, постанову в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді звернути до негайного виконання.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, зі сторін спору не належить стягувати.

Враховуючи наведене, та керуючись ст.ст. 51, 71, 86, 94, 158, 160, 163, 167, 258 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати накази Головного управління Міндоходів у Львівській області від 12.01.2015 року за №7-0 та від 27.01.2015 року за №23-0.

3. Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника управління боротьби з відмивання доходів, одержаних злочинним шляхом, Головного управління Міндоходів у Львівській області з 15.01.2015 року.

4. Стягнути з Головного управління Міндоходів у Львівській області, що знаходиться за адресою м.Львів, вул.Стрийська, 35 () на користь ОСОБА_3, який мешкає за адресою АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) 14285 грн. 50 коп. (чотирнадцять тисяч двісті вісімдесят п'ять гривень п'ятдесят копійок) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за виключенням податків і зборів.

5. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

6. Постанову в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 6142 грн. 77 коп. (шість тисяч сто сорок дві гривні сімдесят сім копійок), за виключенням податків і зборів, та поновлення на посаді ОСОБА_3 звернути до негайного виконання.

7. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

8. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 27 березня 2015 року.

Суддя В.Я.Мартинюк