Справа № 2а-1084/11
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року м. Київ К/9991/56468/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2012 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2011 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ОВК), Міністерства оборони України, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області в якому просив поновити йому строк звернення до суду, визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо не нарахування та невиплати одноразової грошової допомоги як інваліду 2 групи (далі спірна допомога), інвалідність якого пов`язана з проходженням військової служби, зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення йому спірної допомоги, в розмірі 42-місячного грошового забезпечення військовослужбовців згідно з частинами 2-4 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII) та зобов`язати здійснити відповідні виплати.
В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що має право на спірну допомогу у вказаному розмірі, однак відповідачі всупереч вимог законодавства, що діяло у період спірних правовідносин, відмовили у нарахуванні та виплаті такої, чим порушили його права, а тому ОСОБА_1 просив про задоволення позову.
Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 19 серпня 2011 року у задоволенні позову відмовлено
Оскаржуваною постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2012 року, постанову суду першої інстанції скасовано і у задоволенні позову відмовлено.
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.
Судами встановлено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України та наказом Головнокомандувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 21 грудня 2004 року № 365 звільнений з військової служби у запас згідно з підпунктом «б» пункту 67 (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу.
Відповідно до акту огляду МСЕК від 24 липня 2006 року позивачу було встановлено інвалідність ІІ групи у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби.
22 червня 2009 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону № 2011-XII у розмірі 42-місячного грошового забезпечення у зв`язку з отриманням інвалідності, пов`язаної з проходженням військової служби.
Однак листом Львівського обласного військового комісаріату від 26 червня 2009 року № 16-57088 у призначенні та виплаті такої грошової допомоги позивачу було відмовлено.
Так, відповідно до статті 16 Закону № 2011-XII від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (в редакції на час встановлення інвалідності) військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України «Про умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплати їм та членам їх сімей страхових сум» від 19 серпня 1992 року № 488 державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори проводиться Національною акціонерною страховою компанією «Оранта» за рахунок коштів державного бюджету, що виділяються Міністерству оборони, Міністерству транспорту та зв`язку, Національній гвардії, Адміністрації Державної прикордонної служби, Міністерству внутрішніх справ, Службі безпеки, Службі зовнішньої розвідки та іншим військовим формуванням, що створені Верховною Радою України.
Пунктом 6 зазначених Умов передбачено, що Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Статтями 59 Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та 61 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» передбачалось, що нарахування страхової суми з державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» здійснюється виходячи із рівня 85 гривень.
Як встановлено судами, позивач отримав від страхової компанії «Оранта» страхову суму за втрату працездатності у розмірі 60 % в розмірі 5100,00 гривень.
Таким чином, позивач скористався своїм правом, передбаченим статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на отримання коштів у випадку часткової втрати працездатності.
4 квітня 2006 року прийнято Закон України № 3597-IV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 3597-IV), яким Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) викладено у новій редакції.
Відповідно до частини 3 статті 41 Закону № 2232-ХІІ (яка діяла на час настання інвалідності) у разі каліцтва, заподіяного військовослужбовцю під час виконання службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, і призначається пенсія по інвалідності.
Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень цей Закон України набрав чинності з 10 травня 2006 року, крім частини першої статті 21, яка набирала чинності з 1 січня 2007 року.
Відповідно до частини 2 статті 16 Закону № 2011-XII (у редакції Закону України від 3 листопада 2006 № 328-V, який набув чинності в цій частині 1 січня 2007 року), у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
21 лютого 2007 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 284, якою затверджено «Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році» (далі - Порядок).
Пунктом 2 зазначеного Порядку встановлено, що військовослужбовцям та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби виплачується грошова допомога у розмірі 42-місячного грошового забезпечення інвалідам 2 групи.
В свою чергу, частиною 9 статті 16 Закону № 2011-XII (у редакції Закону України від 3 листопада 2006 № 328-V) передбачалось, що якщо військовослужбовці, військовозобов`язані або резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, проходять службу у військовому резерві, та члени їх сімей одночасно мають право на отримання одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених цією статтею, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими законами, виплата відповідних грошових сум здійснюється за однією з підстав за вибором особи, яка має право на отримання таких виплат, а пунктом 8 Порядку встановлено, що за наявності права на грошову допомогу та інші передбачені законами України виплати у зв`язку із загибеллю (смертю), заподіянням каліцтва або настанням інвалідності військовослужбовця та інвалідності особи, звільненої з військової служби, члени сім`ї або утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовослужбовець та особа, звільнена з військової служби, мають право лише на одну з них.
Враховуючи, що зазначені вище зміни до законодавства України набули чинності після встановлення йому інвалідності 2 групи, не мають зворотної дії у часі, а також та те, що позивач скористався передбаченим статтею 16 Закону № 2011-XII правом на отримання коштів у випадку часткової втрати працездатності, колегія суддів вважає правомірною відмову відповідачів щодо призначення ОСОБА_1 спірної допомоги на підставі частини 2 статті 16 Закону № 2011-XII, редакція якої, на момент встановлення йому інвалідності 2 групи, такого права не передбачала.
Разом з тим, як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, інвалідність 2 групи була встановлена позивачу в період дії частини 3 статті 41 Закону № 2232-ХІІ, в редакції Закону № 3597-IV, якою визначено право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивача права на виплату грошової допомоги, на підставі частини 3 статті 41 Закону № 2232-ХІІ, у розмірі 42-місячного грошового забезпечення встановленому Порядком, однак в матеріалах справи відсутні відомості щодо звернення ОСОБА_1 за виплатою такої допомоги.
За таких обставин, висновки апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та прийняті з дотриманням норм процесуального права.
Враховуючи зазначене, рішення суду апеляційної інстанцій відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.
За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2012 року залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало