Справа № 804/19766/14
Суддя: Луніна Олена Станіславівна
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЛуніної О.С.
при секретаріЧервяченко Д.В.
позивача - представника відповідача - ОСОБА_4 Березіна М.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, Індустріального відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Дніпропетровської філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України, про відшкодування шкоди, спричиненої незаконними діями органами державної влади та зобов'язання вчинити певні дії, -
У грудні 2014 року фізична особиа-підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до Лівобережної ОДПІ Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, Індустріального відділу ДВС Індустріального Дніпропетровського міського управління юстиції, Дніпропетровської філії ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (далі - відповідачі) третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України, в якому, з урахуванням доповнень та уточнень, просить:
- визнати необґрунтованою платіжну вимогу Фіскальної служби Індустріального району м. Дніпропетровська №1107 від 06.12.2013 року, або визнати її такою, що не підлягає виконанню згідно ст. 49-4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки вона не містить відомостей відносно обґрунтування її прийняття в частині відомостей з облікових регістрів щодо того коли позивач був платником єдиного податку; оскільки наявні пільги по оподаткуванню звільніють позивача від обов'язкових платежів, однак дане положення Податкового кодексу України проігноровано, чим порушена державна політика та більш того, в результаті службової недбалості арештовані рахунки, товари у виробництві, оргтехніка, адреса місця діяльності (арешт рухомого та нерухомого майна), що зробило неможливим продовження пільгового виду діяльності (та спричинено моральну шкоду);
- зобов'язати Фіскальну службу в Індустріальному районі м. Дніпропетровська врахувати у своїй діяльності законні пільги, надані позивачу Податковим кодексом України для видавців і державною політикою підтримки;
- винести окрему ухвалу про те, що внаслідок арешту майна та банківських рахунків відповідачами була затримана діяльність позивача як підприємця та видавця. Внаслідок чого порушені господарські плани позивача з випуску видань та отримання прибутку. В 2015 році пільг не буде та позивач буде зобов'язаний платити податок, - збиток в тім, що даний податок позивач міг би не платити, як би отримав цей дохід в 2014 році, однак він його не отримав з вини відповідачів - державних органів. Вимагає зобов'язати Фіскальну службу продовжити термін дії пільг на 2015 рік;
- визнати недійсною постанову державного виконавця Березіна М.Ю. ДВС Індустріального району м. Дніпропетровська № 43727452 від 08.07.2014 року про арешт майна без зазначення суми вимог та переліку арештованого майна перевищенням службових обов'язків, скасувати дану постанову. Також заявляє про підозру у вчиненні кримінального правопорушення відповідальними особами для притягнення їх до відповідальності за ст. 365 КК України та просить передати справу до слідчих органів для провадження;
- визнати неправомірним внесення до реєстру інформації про арешт майна без визначення суми вимог стягувача та переліку арештованого майна, зобов'язати видалити дний записз реєстру. Притягнути за перевищення повноважень відповідальних осіб із Держреєстра та ДВС;
- скасувати постанову про арешт банківських корпоративних рахунків «Ідея-Банк», яка прийнята з перевищенням посадових повноважень, а також з фальшуванням підстав для арешту банківських рахунків, з притягненням до відповідальності за ст. 365 КК України;
- винести окрему постанову, якою роз'яснити ДВС Індустріального району м. Дніпропетровська та Держреєстру, що оформив виписку з реєстру, про те, що арешт майна, яке використовується позивачем для професійної діяльності, враховуючи банківські корпоративні рахунки, порушує його охоронювані законом права та інтереси підприємця, та без зазначення переліку майна та суми вимог стягувача, не відповідають вимогам законодавства та принципам закону прав власності. А також зазначити, що при отриманні яких-небудь вимог стягувача, слід належно перевіряти їх обгрунтованість та відповідність вимогам діючого законодавства;
- визнати потерпілим від перевищення службових повноважень зі сторони ДВС за необґрунтований арешт майна та рахунків у банку та зі сторони податкової адміністрації - за те, що вони могли передбачити такий арешт, який робить неможливим продовження підприємницької діяльності, однак не зробили цього, більш того, проігнорували наявні пільги по оподаткуванню. Вимагає виплатити компенсацію моральної шкоди та збитків, враховуючи шкоду діловій репутації;
- зняти арешт з банківських рахунків та майна, як необгрунтоаний;
- скасувати постанови щодо арешту банківських рахунків від 08.07.2014 року в ПАТ «ВіЕйБі Банк», ПАТ «ПриватБанк», ПАТ КБ «Надра», ПАТ КБ «Акордбанк».
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при винесені постанов про арешт коштів боржника та арешт майна боржника відповідачем були порушенні вимоги діючого законодавства, а саме, на кошти, що знаходяться на розрахункових рахунках боржника може бути накладений арешт в розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів. Проте, відповідач виніс постанови про арешт всіх коштів боржника, а також всього майна. Крім того, вищевказані постанови на його адресу не направлялись, про їх існування він дізнався випадково. Також, позивач вважає протиправною вимогу податкового органу про стягнення з йього боргу у сумі 3 677,18 грн., оскільки дана вимога не містить належної інформації про те, на підставі чого дана вимога складена, у зв'язку з чим, вимога не є обґрунтованою.
Позивач не погоджується з такими діями відповідачів, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України, тому вимушений звернутись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2015 року провадження в частині вимог щодо заяви про підозру у вчиненні кримінального правопорушення відповідальними особами для притягнення їх до відповідальності за ст. 365 КК України та передання справи до слідчих органів для провадження; притягнення за перевищення повноважень відповідальних осіб із Держреєстра та ДВС; притягнення до відповідальності за ст. 365 КК України; визнання позивача потерпілим від перевищення службових повноважень зі сторони ДВС за необґрунтований арешт майна та рахунків у банку та зі сторони податкової адміністрації - за те, що вони могли передбачити такий арешт, який робить неможливим продовження підприємницької діяльності, однак не зробили цього, більш того, проігнорували наявні пільги по оподаткуванню - закрито, оскільки дані вимоги позовної заяви є по суті заявою про вчинене правопорушення, та викладені обставини вказують на можливе порушення законів за яке передбачена кримінальна відповідальність, що в свою чергу виключає її розгляд в адміністративному судочинстві.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2015 року позовніу вимогу в частині визнання необґрунтованою платіжної вимоги №1107 від 06.12.2013 року, або визнати її такою, що не підлягає виконанню, залишено без розгляду, у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.
Представник відповідача Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська у судове засідання не з'явився, про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав письмові заперечення у яких позовні вимоги вважає необґрунтованими, оскільки позивач з того моменту, як став на спрощену систему оподаткування відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2464, був зобов'язаний та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, однак ігнорував такий обов'язок, внаслідок чого утворився борг зі сплати цього внеску. Боргу з єдиного податку, як зазначає позивач, він не має, оскільки він не є його платником, жодної сплати його не вимагається.
Крім того, протягом останніх двох років позивач взагалі не сплачував жодних платежів з податків чи зборів, згідно декларації про майновий стан та доходи за 2013 рік доходів не мав, тому на думку відповідача не зрозуміло, врахування яких пільг та зменшення яких зобов'язань вимагає позивач.
Отже, відповідач вважає, що дії Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська щодо виписування та надіслання вимоги про сплату боргу в повній мірі відповідають нормам чинного законодавства України, а тому є правомірними.
Представник відповідача Індустріального відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції у судовому засіданні проти позову заперечував, надав суду заперечення, у яких зазначив, що 17.06.2014 року до Індустріального відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції надійшла на виконання вимога Лівобережної ОДПІ №Ф-1107-У, видана 06.12.2013 року, про стягнення з ОСОБА_4 боргу в сумі 3 677,18 грн. На виконання даної вимоги державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено її сторонам. Самостійно дану вимогу боржник не виконав, тому державним виконавцем розпочаті заходи примусового виконання рішення, а саме винесені постанови про арешт майна та про арешт коштів боржника від 08.07.2014 року.
Отже, відповідач вважає, що постанови державного виконавця про арешт майна та про арешт коштів боржника винесено без порушень ЗУ «Про виконавче провадження», у зв'язку з чим у задоволенні позову просив відовити.
Представник відповідача Дніпропетровської філії ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України у судове засідання не з'явився, про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заперечення, у яких зазначив, що Держінформ'юст законодавчо не уповноважений на прийняття рішень щодо накладення або зняття обтяжень рухомого майна та здійснює суто технічну функцію по внесенню до Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомостей, що містяться у відповідних заявах, які надходять на адресу Держінформ'юсту (його регіональних філій) від суб'єктів, уповноважений на прийняття рішень щодо накладення/зняття обтяження на відповідне майно.
Отже, відповідач вважає, що жодним чином не порушив права позивача і діяв виключно у спосіб та у межах, прямо визначених законодавством України.
Представник третьої особи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у судове засідання не з'явився, про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав клопотання з проханням розглядвати справу за відсутності представника Комісії, звертав увагу сузу на те, що залучення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору по вказаній справі не відповідає вимогам ч. 2 ст. 53 КАС України, оскільки рішення суду жодним чином не стосується повноважень Комісії та не вплине на права та обов'язки Комісії.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне адміністративний позов задовольнити частково виходячи з наступного.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_4 перебуває на обліку в Лівобережній ОДПІ з 21.11.1995 року на загальній системі оподаткування.
На протязі 2011 року ОСОБА_4 знаходився на спрощеній системі оподаткування та був платником єдиного внеску на загальнообов'язкове держвне соціальне страхування на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України від 08.07.2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».
Управлінням ПФУ в Індустріалььному районі у 2011 році нараховано до сплати з єдиного соціального внеску 4 010,30 грн., з яких 333,18 грн. ОСОБА_4 сплачено. Несплаченою залишається сума у розмірі 3 677,18 грн., яка обліковується як податковий борг.
У зв'язку з несплатою позивачем боргу, Лівобережною ОДПІ м. Дніпропетровська 06.12.2013 року винесено податкову вимогу №Ф-1107-У про стягнення з ОСОБА_4 боргу в розмірі 3 677,18 грн.
Судом встановлено, що дана вимога 17.06.2014 року надійшла на адресу Індустріального відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції для виконання.
Так, на виконання вимоги Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська від 06.12.2013 року, державним виконавцем, відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» 18.06.2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.
Крім того, судом встановлено, що державним виконавцем на виконання вказаної вимоги Лівобережної ОДПІ, 08.07.2014 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та постанови про арешт коштів боржника, що містяться на рахунках.
Проте, суд не може погодитись з такими постановами державного виконавця з огляду на наступне.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у впровадженні ними підприємницької діяльності.
Як встановлено судом, до 2012 року ОСОБА_4 знаходився на спрощеній системі оподаткування та був платником єдиного внеску на загальнообов'язкове держвне соціальне страхування.
Абзацом 3 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що платник єдиного внеску, зазначений у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов'язаний сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, та членів сімей таких осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Обрахування єдиного внеску в даному випадку, згідно п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», має наступний порядок: для платників, зазначених у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе та члени сім'ї, які беруть участь у впровадженні ними підприємницької діяльності, але не більної максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленого цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу.
Отже, ОСОБА_4 з того часу, як перейшов на спрощену систему оподаткування, відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», був зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 не сплачував єдиний внесок, утворилась заборгованість у сумі 4 010,30 грн., з яких 333,18 грн. сплачені ним добровільно.
Згідно ч. 4 ст. 25 цього Закону територіальний орган Пенсійного фонду у порядку, за формою і в строки, встановлені Пенсійним фондом, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
При цьому, адміністрування цього внеску до 11.08.2013 року здійснювалось органами Пенсвійного фонду України, однак Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи» від 04.07.2013 року, внесено зміни до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», адміністрування єдиного внеску переклалося на органи доходів та зборів.
Як вбачається з матеріалів справи, сума боргу ОСОБА_4 обрахована територіальним органом Пенсійного фонду України, а саме Управлінням Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська, тоді як її стягнення покладено на Лівобережну ОДПІ м. Дніпропетровська.
Таким чином, суму боргу розраховано іншим державним органом та передано список з боржниками, що в свою чергу пояснює відсутність у податковій вимозі даних акту перевірки, на яких наполягає позивач.
Щодо вимог позивача про визнання протиправними та скасування постанов від 08.07.2014 року про накладення арешту на майно та кошти боржника, то суд зазначає наступне.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV.
З метою забезпечення гарантій прав громадян і юридичних осіб у виконавчому провадженні ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», зобов'язано державного виконавця використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
У відповідності зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. за № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.
Статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено підстави для відкриття виконавчого провадження, зокрема, державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, а саме за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.
Згідно статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.
Судом встановлено, що державним виконавцем Індустріального відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Березіним М.Ю. прийнята 18.06.2014 року постанова про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання вимоги № Ф-1107-V від 06.12.2013 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь Лівобережної ОДПІ боргу у сумі 3 677,18 гривень. У постанові зазначено про те, що боржнику необхідно самостійно виконати вимогу до 25.06.2014 року та роз'яснено, що при невиконанні вимоги у наданий для добровільного виконання строк, виконати її у примусовому порядку зі стягненням із боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій.
Відповідно до частини 5 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.
З досліджених в матеріалах справи доказів судом встановлено, що постанова від 18.06.2014 року направлялась сторонам виконавчого провадження супровідним листом від 18.06.2014 року.
Проте, доказів отримання даної постанови боржником представником відповідача суду надано не було.
Крім того, як пояснив позивач у судовому засіданні, копію постанови про відкриття виконавчого провадження не отримував, у зв'язку з чим, виконати вимогу у добровільному порядку не міг.
Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Так, 08.07.2014 року державним виконавцем Індустріального відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Березіним М.Ю. прийнятаі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, та про арешт коштів боржника на всю фактичну суму коштів, що належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 та обліковується на рахунках в ПАТ «ВіЕйБі Банк» - № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, ПАТ «КБ «Акордбанк» - НОМЕР_4, № НОМЕР_5, № НОМЕР_5, № НОМЕР_5, № НОМЕР_5, ПАТ «КБ «Надра» - НОМЕР_6, № НОМЕР_7, НОМЕР_8, № НОМЕР_9, ПАТ КБ «ПриватБанк» - НОМЕР_10, № НОМЕР_11, ПАТ «Ідея Банк» - № НОМЕР_12, № НОМЕР_12.
Крім того, зазначеними постановами встановлена заборона здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику.
Відповідно до частин 1-3 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Частиною 6 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Пунктом 10.3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року №22 встановлено, що арешт на підставі документа про арешт коштів може бути накладений на всі кошти, що є на всіх рахунках клієнта банку, без зазначення конкретної суми, або на суму, що конкретно визначена в цьому документі. Якщо в документі про арешт коштів не зазначений конкретний номер рахунку клієнта, на кошти якого накладений арешт, але обумовлено, що арешт накладено на кошти, що є на всіх рахунках, то для забезпечення суми, визначеної цим документом, арешт залежно від наявної суми накладається на кошти, що обліковуються на всіх рахунках клієнта, які відкриті в банку, або на кошти на одному/кількох рахунку(-ах).

Відповідно до пункту 4.1.9 Інструкція з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказ Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, на кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах та на зберіганні в банках чи інших фінансових установах, накладається арешт, про що виноситься постанова державного виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчими документами, виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій та вказується номер рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту. Постанова підписується державним виконавцем та скріплюється печаткою органу ДВС.

Зазначені правові норми свідчать, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений для самостійного його виконання, з метою забезпечення виконання рішення державний виконавець має право накласти арешт на все майно та кошти, що містяться на всіх рахунках боржника у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Отже, при прийнятті постанов про арешт майна та коштів боржника від 08.07.2014 року відповідачем не забезпечено виконання умов вищезазначених норм Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті щодо застосування арешту тільки у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Суд вважає протиправними дії відповідача, щодо накладення арешту не в межах суми стягнення, а на всі кошти та майно боржника, оскільки це прямо суперечить вищевикладеному.

Крім того, суд звертає увагу, що в усих постановах державного виконавця про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника, підставою є рішення суду, а не вимога податкового органу. Яке саме рішення та у якій справі державникв виконавцем не зазначено та не надано копію такого рішення, яке стало підставою для накладення арешту на все майно та на всі кошти, що містяться на рахунках боржника у банках.

Таким чином, суд доходить до висновку, що оскаржувані постанови про арешт мвйна та коштів боржника є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Щодо вимоги позивача про визнати неправомірним внесення до реєстру інформації про арешт майна без визначення суми вимог стягувача та переліку арештованого майна, зобов'язання видалити даний запис з реєстру, суд зазначає наступне.

Порядок реєстрації обтяжень рухомого майна, припинення обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна регулюється Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003 № 1255-ІV, Порядком ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 № 830 та Інструкцією про порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна та заповнення заяв, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 29.07.2004 № 73/5 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції Україна 29.07.04 року за №942/9541.

Вищезазначеними нормативними документами чітко зазначено механізм внесення інформації до Реєстру обтяжень, а також визначено перелік суб'єктів, на підставі заяв яких здійснюється внесення до Реєстру обтяжень відомостей про припинення обтяження.

Відповідно до пункту 2 Порядку, Держінформ'юст є адміністратором Реєстру, що відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення Реєстру, збереження та захист даних, що містяться у Реєстрі та проводить реєстрацію податкової застави.

Реєстраторами Реєстру згідно наказу Міністерства юстиції України «Про визначення реєстраторів Державного реєстру обтяжень рухомого майна» від 07.07.2006 № 57/5, зареєстрованого в Мін'юсті 07.07.2006 року за № 802/12676 є Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, державні нотаріальні контори та приватні нотаріуси.

Відповідно до ч. 5 ст. 43 Закону № 1255-ІV відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувана, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем. Якщо обтяжувачем є юридична особа, підпис її уповноваженої особи скріплюється печаткою. Держателю та реєстраторам Державного реєстру забороняється вимагати від обтяжувана подання додаткових документів чи інформації, а також перевіряти достовірність і обґрунтованість відомостей, що містяться в заяві. Обтяжувач несе відповідальність згідно із законом за достовірність відомостей, що містяться в заяві.

Також, суд звертає увагу на те, що згідно ч. 3 ст. 44 Закону України № 1255, після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п'яти днів зобов'язаний подати реєстратору Реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Реєстру. У разі невиконання цього обов'язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Крім того, суд зазначає, що внесення до Державного реєстру відомостей про припинення обтяження рухомого майна може бути здійснене на підставі:

-належним чином заповненої заяви про реєстрацію змін обтяження рухомого майна встановленої форми, яка подається (добровільно або на виконання рішення суду) особисто обтяжувачем або уповноваженою ним особою, з обов'язковим пред'явленням відповідних документів;

-рішення суду, що виконується в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Отже, суд приходить до висновку, що Держінформ'юст законодавчо не уповноважений на прийняття рішень щодо накладення або зняття обтяжень рухомого майна та здійснює суто технічну функцію по внесенню до Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомостей, що містяться у відповідних заявах, які надходять на адресу Держінформ'юсту (його регіональних філій) від суб'єктів, уповноважених на прийняття рішень щодо накладення/зняття обтяження на відповідне майно.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Держінформ'юст жодним чином не порушував прав позивача і діяв виключно у спосіб та у межах, прямо визначених законодавством України, у зв'язку з чим, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в цій частині

Що стосується вимог позивача щодо винесення окремої ухвали та окремої постанови, то суд зазначає, що на свій розсуд у разі наявних порушень суб'єктами владних повноважень норм чинного законодавства може приймати окремі ухвали та окремі постанови. Проте, це питання є виключною компетенцією суду і не може бути предметом позовних вимог, згідно ст. 17 та ст. 162, ч. 4 ст. 105 КАС України.

Щодо вимоги позивача про виплату компенсації моральної шкоди та збитків, враховуючи шкоду діловій репутації, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.95р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» наголошується, що право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із Конституцією та законами України, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди.

Відповідно до зазначеної постанови під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Проте, під час судового розгляду справи, позивачем не підтверджено належними доказами заподіяння йому моральної шкоди, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову також і в цій частині.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд, згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 відшкодування шкоди, спричиненої незаконними діями орнанами державної влади та зобов'язання вчинити певні дії є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 11, 71, 72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, Індустріального відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Дніпропетровської філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, третя особа - Вища кваліфікаційна комісія суддів України, про відшкодування шкоди, спричиненої незаконними діями орнанами державної влади та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Індустріального відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 08.07.2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Визнати протиправними та скасувати постанови державного виконавця Індустріального відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 08.07.2014 року про арешт коштів боржника, що знаходяться на рахунках у ПАТ «ВіЕйБі Банк» - № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, ПАТ «КБ «Акордбанк» - НОМЕР_4, № НОМЕР_5, № НОМЕР_5, № НОМЕР_5, № НОМЕР_5, ПАТ «КБ «Надра» - НОМЕР_6, № НОМЕР_7, НОМЕР_8, № НОМЕР_9, ПАТ КБ «ПриватБанк» - НОМЕР_10, № НОМЕР_11, ПАТ «Ідея Банк» - № НОМЕР_12, № НОМЕР_12.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2015 року.

Суддя О.С. Луніна