Справа № 826/3081/13-а
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" березня 2015 р. м. Київ К/800/48340/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Головуючого суддіМалиніна В.В.,
суддів Мойсюка М.І., Швеця В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 - представника позивача ОСОБА_5 та Державної виконавчої служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2013 року за позовом ОСОБА_5 до Державної виконавчої служби України про скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Державної виконавчої служби України, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, в якому просила: визнати протиправною і скасувати постанову № 34398367 від 12.02.2013 про стягнення з боржника виконавчого збору; заборонити Державній виконавчій службі України вчиняти будь-які дії стосовно майна ОСОБА_5 в межах постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 12.02.2013 № 34398367.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2013 року позов задоволено частково: визнано протиправною і скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 12.02.2013 ВП 34398367 в частині суми стягнення виконавчого збору в розмірі 2 438 413 гривень 16 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач та відповідач звернулись до Вищого адміністративного суду України із касаційними скаргами, в яких просить їх скасувати, де позивач - позов задовольнити повністю, а відповідач - відмовити у задоволенні позову повністю.

Позивач у письмових запереченнях на касаційну скаргу відповідача, які надійшли до Вищого адміністративного суду України просить її залишити без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційні скарги заявників підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15.11.2011 року задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» щодо звернення стягнення на предмет застави. Рішення у встановленому законодавством порядку не оскаржувалось.

01.09.2012 року на виконання до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надійшов виконавчий лист від 20.04.2012 року № 2-1768/11, виданий Обухівським районним судом Київської області про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за договором кредитної лінії № ВКЛ - 25/7 від 06.02.2008 року 24 904 131 грн. 68 коп., та відповідно до договору застави від 23.09.2009 року звернути стягнення на предмет застави, транспортний засіб від 23.09.2009 року посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим A.B., який зареєстровано у реєстрі за № 2049, а саме на транспортний засіб, реєстраційний номер НОМЕР_1, марка Лексус, модель LS, рік випуску 2007, колір чорний, шасі (рама) НОМЕР_2, тип легковий седан, дата реєстрації 23.07.2009, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3, виданий ВРЕВ-1 УДАІ в м. Києві, що належить ОСОБА_5.

13.09.2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою встановлено боржнику самостійно виконати рішення суду в 7-денний строк з моменту винесення (отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження. Державним виконавцем роз'яснено боржнику, що при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк до боржника буде застосовано примусовий порядок виконання зобов'язання із стягненням з нього виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій. Копію постанови про відкриття виконавчого провадження надіслано сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією зі зворотнім повідомленням.

Боржником рішення суду у строки надані для самостійного виконання не виконано.

25.09.2012 року на адресу відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надійшла заява боржника - ОСОБА_5 щодо передачі мирової угоди для визнання до суду, до якої було додано мирову угоду.

Листом від 17.10.2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на адресу Шевченківського районного суду м. Києва направлено мирову угоду сторін для затвердження.

17.12.2012 року у додаток до листа від 17.10.2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби на адресу Шевченківського районного суду м. Києва направлено на затвердження мирову угоду від 11.12.2012 року (з урахуванням уточнень), укладену між боржником та стягувачем.

28.12.2012 року до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надійшла заява боржника - ОСОБА_5 щодо закінчення виконавчого провадження, до якої додано ухвалу від 17.12.2012 року № 2610/25972/2012 (6/2610/690/2012) про затвердження мирової угоди по справі в процесі виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 15.11.2011 року у справі № 2-1768/11 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет застави згідно виконавчого листа від 20.04.2012 року № 2-15358/10 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_5.

02.01.2013 року на адресу відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надійшла заява ПАТ «Дельта Банк» щодо завершення виконавчого провадження.

12.02.2013 року державним виконавцем було винесено постанову № 34398367 про стягнення з боржника виконавчого збору.

27.02.2013 року державним виконавцем на підставі вимог пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, в якій зазначено про виділення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 12.02.2013 № 34398367 в окреме провадження на підставі вимог пункту 7 частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження». Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження для відома.

Частково задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій зазначили, що базою нарахування виконавчого збору є сума, яка підлягає стягненню. Тобто, якщо боржником в добровільному порядку частково виконано майнову вимогу до спливу строку на добровільне виконання рішення суду, то виконавчий збір повинен розраховуватися з суми не сплаченого самостійно боржником залишку. Адже часткова сплата боргу до закінчення 7-денного строку зумовлює примусове стягнення грошових коштів лише в тій частині, яка не покриває розміру стягнення з урахуванням добровільно виконаного боржником. Боргове зобов'язання, за яким відкрито виконавче провадження від 13.09.2012 ВП №34398367, не може перевищувати вартість предмета застави, на яке звертається стягнення. Причому початкова ціна реалізації автомобіля визначена судом не нижче 520000 гривень. Тому виконавчий збір за невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» для самостійного його виконання, підлягає стягненню у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

З такими висновками колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується та вважає їх передчасними з огляду на наступне.

Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, які в цьому випадку не вчинялися.

Окрім того, положеннями частини третьої статті 27 зазначеного Закону передбачено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Подібних висновків дотримується Верховний Суд України, зазначивши їх під час розгляду подібної категорії справ (постанова від 28 січня 2015 року № 3-217гс14).

При цьому, колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначає, що судами попередніх інстанцій не встановлювалось, а з матеріалів справи не вбачається саме наявність дій виконавця при примусовому виконанню вказаного рішення, з урахуванням відсутності всіх матеріалів виконавчого провадження у даній справі, що унеможливлює для прийняття остаточного рішення у даній справі на стадії касаційного розгляду, так як це, в даному разі має вирішальне значення.

Згідно з вимогами статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У зв'язку із зазначеним, колегія суддів вважає, що справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції для з'ясування цих питань в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 - представника позивача ОСОБА_5 та Державної виконавчої служби України задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 квітня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2013 року у цій справі скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.В. Малинін

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Швець