Справа № 813/3485/14
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2015-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2015 року № 813/3485/14

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Косів М.Б.

за участю:

представника позивача - Синявської-Чаус О.В.

представника відповідача - Чорнія О.Б.

розглянувши у відкритому судовому з асіданні у місті Львові справу за адміністративним позовом Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» про стягнення боргу, -

Встановив:

Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Публічного акціонерного товариства „ДТЕК Західенерго" в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача основний борг в сумі 4 870 939,45 грн. та 13 589,91 грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем у 2013 році не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у кількості 65 робочих місць, чим порушено вимоги частини першої статті 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі-Закон №875-ХІІ). У звіті про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік, самостійно поданому Львівському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів, відповідачем зазначено, що середньооблікова кількість штатних працівників відповідача у 2013 році становила 6 683 осіб, з них середньооблікова чисельність фактично працюючих інвалідів - 202 особа, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених, відповідно до вимог ст.19 Закону №875-ХІІ становить 267 осіб. Розмір середньорічної заробітної плати штатного працівника на підприємстві за 2013 рік становила 74 937,53 грн. Проте такий норматив не був виконаний, оскільки відповідач не працевлаштував жодного інваліда, що згідно із статтею 20 Закону №875-ХІІ є підставою для сплати товариством адміністративно-господарських санкцій в розмірі 4 870 939,45грн. Оскільки, відповідач не сплатив зазначену суму адміністративно-господарських санкцій, тому вона підлягає до примусового стягнення в судовому порядку. Крім того, підприємство порушило строки сплати суми адміністративно-господарських санкцій, що є підставою для нарахування та стягнення з останнього пені в сумі 13 589,91 грн. На підставі вищевикладеного просить суд стягнути з ПАТ „ДТЕК Західенерго" адміністративно-господарські санкції у розмірі 4 870 939,45 грн. та пені в сумі 13 589,91 грн., усього на зальну суму 4 884 529,36 грн.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю, з підстав наведених в позовній заяві. В своїх усних пояснив, що в період 2013 року відповідачем безпідставно відмовлялось в працевлаштуванні інвалідів, які скеровувались центром зайнятості. Просить суд стягнути з відповідача адміністративно-господарську санкцію та пеню за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив повністю з підстав викладених у письмових запереченнях та додаткових поясненнях. В своїх усних запереченнях з приводу заявлених позовних вимог, посилається на те, що товариством були вжиті всі необхідні заходи передбачені чинним законодавством по забезпеченню працевлаштування інвалідів, а саме: впродовж 2013 року ПАТ „ДТЕК Західенерго" та його відокремлені підрозділи направляли інформацію до центрів зайнятості про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватись праця інвалідів, звертались із листами про направлення для працевлаштування інвалідів, проте Державною службою зайнятості не направлялось осіб зі встановленою групою інвалідності, які б відповідали основним вимогам до претендента на вакансії. Таким чином, на думку відповідача вжито усіх заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а, отже не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем мого знаходження інвалідів, які бажають працевлаштуватись. Просить суд відмовити повністю в задоволені адміністративного позову.

Заслухавши доводи представників сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з наступного.

Статтею 19 Закону України Закону №875-ХІІ встановлено для підприємств, установ і організацій нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у розмірі 4 відсотків від середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця.

Частиною першою статті 18 Закону №875-ХІІ передбачено, що працевлаштування інвалідів здійснюється органами Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевими радами, громадськими організаціями інвалідів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 20 Закону України №875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів. Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Частиною 5 ст. 19 Закону №875-ХІІ встановлено, що виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Порядок реєстрації підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, що використовують найману працю у відділеннях Фонду (далі - Порядок) затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.07 №70 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів».

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого Постановою КМУ від 31.01.07 №70, до Фонду соціального захисту інвалідів роботодавці подають форму звітності №10-ПI „Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів", що заповнюється з використанням інструкції з її заповнення, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України 10.02.07 № 42, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 13.02.07 за № 117/13384 (далі - Наказ № 42).

Даний звіт подається (або надсилається рекомендованим листом) роботодавцями щороку не пізніше 1 березня року, що настає за звітним до відповідних регіональних відділень Фонду соціального захисту інвалідів, в яких вони зареєстровані (п.2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, п. 2.1 Наказу № 42).

Як вбачається зі звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу відповідача у 2013 році становила - 6 683 особи; згідно ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємство зобов'язане було створити 65 робочих місць та працевлаштувати на них інвалідів.

Відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів типової форми № 10-ПІ за 2013 рік середньооблікова кількість штатних працівників особового складу підприємства становила 6 683 особи; з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно встановлено інвалідність - 202 особи; кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України „Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - 267 осіб; фонд оплати праці штатних працівників за 2013 рік - 500 807,50 тис. грн.; середньорічна заробітна плата штатного працівника - 74 937,53 грн.; сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів - 0,00 грн.

Як встановлено судом та не спростувалось представником позивача адміністративно-господарські санкції були нараховані на підставі лише аналізу показників звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів типової форми № 10-ПІ за 2013 рік та без урахування всіх фактичних обставин, які мали вплив на реальність виконання підприємством нормативу робочих місць для інвалідів.

Формально позивач вправі був нараховувати передбачені ст. 20 Закону №875-ХІІ адміністративно-господарські санкції, однак без з'ясування фактичних обставин така діяльність відповідача не відповідає меті Закону № 875-ХІІ.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України за №420 від 19.12.2005, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 21.12.2005 за № 1534/11814 затверджено форму подання такої звітності № 3-ПН „Звіт про наявність вакансій" (місячна) та інструкцій щодо її заповнення.

Закон України „Про зайнятість населення" від 01.03.1991 втратив чинність з 01.01.2013 на підставі Закону України „Про зайнятість населення" №5067-VI від 05.07.2012 .

Цим Законом обов'язок підприємств, установ та організацій подання щомісячної звітності центрам зайнятості населення про наявність вільних робочих місць, в тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, не передбачено.

У зв'язку з набранням чинності Законом № 5067-V1 Наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 №316, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.06.2013 за № 988/23520 (який набрав чинності з 12.07.2013) затверджено Форму звітності № 3-ПН „Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", відтак втратив чинність з 12.07.2013 року і Наказ Міністерства праці та соціальної політики України від 19.12.2005 № 420.

Зазначена Форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Тобто, на підприємство покладається обов'язок створювати та інформувати про таку кількість створених робочих місць (вакансій) органи працевлаштування інваліда.

Поняття робоче місце інваліда, спеціальне робоче місце інваліда визначено статтею 1 Закону України „Про реабілітацію інвалідів в Україні" і розуміється як: робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях; спеціальне робоче місце інваліда - окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.

У такому випадку суд зазначає, що передбачений статтею 19 Закону № 875-ХІІ обов'язок по забезпеченню працевлаштування інвалідів не слід ототожнювати з обов'язком роботодавця здійснювати фактичний пошук інвалідів для їх працевлаштування на створених останнім робочих місцях, оскільки Законом на роботодавця такий обов'язок не покладається.

Обов'язок по забезпеченню роботодавцем працевлаштування інвалідів буде виконаний останнім в передбаченому Законом обсязі у випадку дотримання роботодавцем нормативних вимог статті 18 Закону №875-ХІІ (виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць; створення для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством; надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів; звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України).

Отже, законодавство України в сфері соціальної захищеності інвалідів обов'язок з працевлаштування інвалідів покладає на орган державної влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів, але цьому мають передувати певні дії підприємств, установ і організацій зі створення робочих місць для інвалідів та з відповідного інформування зазначених органів з метою працевлаштування інвалідів. Обов'язок державних органів щодо працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач впродовж січня-грудня 2013 подавав звіти № 3-ПН „Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", а саме до: Кам'янка-Бузького РЦЗ по ВП «Добротвірська ТЕС" 24.01.2013, 12.02.2013, 04.03.2013, 02.04.2013, 13.05.2013, 03.06.2013, 02.07.2013; 12.08.2013, 09.09.2013, 01.10.2013, 15.11.2013, 02.12.2013: Ладижинського МЦЗ по ВП „Ладижинська ТЕС" 31.01.2013, 28.02.2013, 28.03.2013, 30.04.2013, 20.05.2013; 27.06.2013, 31.07.2013, 28.08.2013, 30.09.2013, 30.10.2013, 29.11.2013, 23.12.2013: Галицького ЦРЦЗ по ВП „Бурштинська ТЕС" 09.01.2013, 07.02.2013, 07.03.2013, 08.04.2013, 07.05.2013, 07.06.2013, 08.07.2013, 02.08.2013, 06.09.2013, 07.10.2013, 05.11.2013, 04.12.2013: Львівського МЦЗ по ВП „Галременерго" та ВП „Львівенергоспецремонт" 25.01.2013, 08.02.2013, 20.02.2013, 23.03.2013, 14.04.2013, 14.05.2013; 14.06.2013; 09.07.2013, 02.08.2013; 06.09.2013; 28.10.2013; 29.11.2013; 06.12.2013; 18.12.2013.

Крім того, підприємством самостійно здійснювався пошук осіб-інвалідів для працевлаштування шляхом систематичного направлення листів до Ладижинського міського центру зайнятості від 30.01.2013 №16-417; від 28.02.2013 № 16-874; від 28.03.2013 № 16-1258; від 29.04.2013 № 16-1813; від 20.05.2013 № 16-2008; від 27.06.2013 № 16-2617; від 31.07.2013 № 16-3127; від 28.08.2013 № 16-4068; від № 30.09.2013 № 16-5381; від 30.10.2013 № 16-6062; від 29.11.2013 № 16-6455; від 23.12.2013 № 16-7203: до Галицького районного центру зайнятості від 09.01.2013 № 115/67; від 07.02.2013 № 115/499; від 05.03.2013 № 115-51; від 08.04.2013 № 115-162; від 07.05.2013 № 115/1576; від 07.06.2013 № 115/1916; від 02.07.2013 № 115/2136; від 02.08.2013 № 115/2351: до Івано-Франківського відділення фонду соціального захисту інвалідів від 13.02.2013 № 115/580; від 06.03.2013 № 115/889; від 08.04.2013 № 115/1327; від 07.05.2013 № 115/1573; від 07.06.2013 № 115/1918; від 02.08.2013 № 115/2349; від 07.10.2013 № 115/2777; від 05.11.2013 № 115/182; від 04.12.2013 № 115-244: до Галицького управління праці та соціального захисту населення від 13.02.2013 № 115/581; від 06.03.2013 № 115/889; від 08.04.2013 № 115/1328; від 07.05.2013 № 115/1575; від 07.06.2013 № 115/1917; від 08.07.2013 № 115/2138; від 02.08.2013 № 2350; від 07.10.2013 № 115/2778; від 05.11.2013 № 115/183; від 04.12.2013 № 115-243: до Івано-Франківського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів від 08.07.2013 № 115/2137: до Львівського міського центру зайнятості від 10.12.2013 № 115-1146 із проханням направляти інвалідів для працевлаштування.

Також відповідачем давались оголошення про працевлаштування інвалідів в засобах масової інформації, а саме від 12-17.03.2013 „Ділова афіша"; від 11-17.07.2013 „Ладижинська газета".

Так, судом встановлено, що центрами зайнятості в 2013 році здійснено направлення всього 19 осіб на підприємство відповідача: ОСОБА_3 направлення на працевлаштування від 30.01.2013; ОСОБА_4 направлення на працевлаштування від 07.02.2013; ОСОБА_5 направлення на працевлаштування від 07.02.2013; ОСОБА_6 направлення на працевлаштування від 07.02.2013; ОСОБА_7 направлення на працевлаштування від 04.10.2013; ОСОБА_8 направлення на працевлаштування від 16.01.2013; ОСОБА_9 направлення на працевлаштування від 21.01.2013; ОСОБА_10 направлення на працевлаштування від 10.01.2013; ОСОБА_11 направлення на працевлаштування від 07.02.2013; ОСОБА_12 направлення на працевлаштування від 07.08.2013; ОСОБА_13 направлення на працевлаштування від 27.12.2013; ОСОБА_14 направлення на працевлаштування від 30.12.2013; ОСОБА_15 направлення на працевлаштування від 27.12.2013; ОСОБА_16 направлення на працевлаштування від 02.12.2013; ОСОБА_17 направлення на працевлаштування від 07.02.2013; ОСОБА_18 направлення на працевлаштування від 09.10.2013 року; ОСОБА_19 направлення на працевлаштування від 07.05.2013; ОСОБА_20 направлення на працевлаштування від 13.05.2013, ОСОБА_21 направлення на працевлаштування від 22.04.2013.

Так, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 на копіях зворотніх корінців направлень значиться - відмова особи.

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.(07.02.2013), ОСОБА_6.(07.02.2013), ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_20 на копіях зворотніх корінців направлень значиться - документи знаходяться на розгляді в керівництва.

ОСОБА_18, ОСОБА_19 на копіях зворотніх корінців направлень значиться - за станом здоров'я.

ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 на копіях зворотніх корінців направлень - значиться не відповідає вимогам.

ОСОБА_5.(07.02.2013), ОСОБА_6.(07.02.2013) на копіях зворотніх корінців направлень значиться - вакансія зайнята.

Так, ОСОБА_21 був працевлаштований слюсарем-сантехніком 4 розряду згідно направлення, що підтверджується наказом про прийняття на роботу № 118-к від 23.04.2013.

Інших доказів щодо направлення на працевлаштування, а також звернень інвалідів безпосередньо до відповідача з причин працевлаштування не надано, а тому оцінка здійснюється на підставі наявних доказів.

Факт у непрацевлаштуванні вказаних осіб відповідачем не заперечується та вважає її правомірною, оскільки вказані особи не працевлаштовані з незалежних від ПАТ „ДТЕК Західенерго" причин.

Так, ОСОБА_18, ОСОБА_19 - не відповідають вимогам, так як надана виконувана робота заперечується висновком МСЕК, що в даному випадку виключає працевлаштування останніх за умов праці.

Стосовно інвалідів: ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 - не відповідають вимогам, однак в даному випадку позивач не може зазначити з яких саме підстав, що в свою чергу не тягне за собою обов'язку відповідача доводити правомірність своїх дій, а навпаки обов'язок покладається на позивача, але у останнього відсутні жодні докази.

Щодо ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 - вбачається відмова від працевлаштування, що виключає відповідальність відповідача, оскільки працевлаштування не може бути здійснено без згоди робітника.

Такі інваліди, як ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_20, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - не надали документів та не з'явились на співбесіду, про що складені акти. В подальшому ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_20, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до відповідача з питання працевлаштування не звертались, що виключає відповідальність відповідача, оскільки працевлаштування не може бути здійснено без власноручного написання заяви про прийняття на роботу та надання необхідних документів, а також проходження вступних інструктажів відповідно до Закону України „Про охорону праці".

Інвалід ОСОБА_5 26.02.2013 звернувся повторно по направленню від 07.02.2013 та ОСОБА_6 11.03.2013 звернулась повторно по направленню від 07.02.2013 - зазначено, що вакансія зайнята. Оскільки, у корінці, який є додатком до направлення центру зайнятості на працевлаштування особи відсутній такий перелік підстав відмови у працевлаштуванні як відсутність вакансій, відповідачем проставлено відмітку про причину відмови у працевлаштуванні - вакансія зайнята.

Враховуючи, що господарське товариство є підприємством, на них розповсюджуються положення організаційної структури підприємства.

Відповідно до ч.3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

В судовому засіданні встановлено, що станом на 31.01.2013 у зв'язку з виробничою необхідністю на підприємстві відповідача було внесено зміни до штатного розпису і посади операторів комп'ютерного набору були виключені із штатного розпису, що підтверджено копіями наказів № 10-к від 30.01.2013, № 13-к від 26.02.2013 та копіями змін штатного розпису, які суд оцінює як достовірні і кладе їх в основу рішення в якості письмових доказів, факти викладені у зазначених документах не спростовані учасниками судового процесу та співвідносяться з відомостями, зазначеними в інших документах, досліджених під час судового розгляду справи, а саме, копією звітності про наявність вакансій станом на 08.02.2013, поданої підприємством до Львівського міського центру зайнятості.

Наведені вище обставини виключають відповідальність відповідача, так як не доведено, що останнім вчинено протиправні дії, оскільки обов'язок доведення покладається на позивача суб'єкта владних повноважень, що в даному випадку не вчинено.

Сам факт направлення на підприємство для працевлаштування не може бути підставою для відповідальності, в розумінні вищезазначених норм, так як не доведено протиправність дій відповідача щодо відмови у працевлаштуванні інвалідів і жодні докази з цього факту відсутні та не можливо останні зібрати.

Відповідно до ст. 5 Закону України „Про охорону праці" забороняється укладати трудовий договір з громадянами, яким за медичним висновком протипоказана пропонована робота за станом здоров'я. До виконання робіт підвищеної небезпеки та тих, що потребують професійного добору, допускаються особи за наявності висновку психофізіологічної експертизи.

Основними видами діяльності відповідача є виробництво електроенергії; виробництво неметалевих мінеральних виробів; електромонтажні роботи; монтаж водопровідних мереж; будівельно-монтажні роботи.

Зазначені роботи є шкідливими, важкими та небезпечними умовами праці, які потребують відповідних знань, кваліфікації та професійної підготовки.

З врахуванням викладеного, у випадку, коли специфіка підприємства передбачає більшість посад, пов'язаних з важкими умовами праці, де заборонена праця інвалідів, така праця має використовуватись з урахуванням відповідної специфіки. Тобто, встановлюючи нормативи робочих місць для працевлаштування інвалідів необхідно враховувати лише ту кількість робочих місць на підприємстві, які не пов'язані з шкідливими, важкими та небезпечними умовами праці, що визначаються в порядку, передбаченому Законом України „Про охорону праці" та іншим законодавством України.

Вказане свідчить про особливі умови праці на підприємстві відповідача, а також про можливі причини відмови інвалідам у працевлаштуванні.

Крім того, виходячи з поданих письмових доказів, суд бере до уваги те, що відповідач не відмовляв інвалідам в укладенні трудового договору без належних на це підстав, не звільняв інвалідів з ініціативи адміністрації з мотивів інвалідності, не змінював характеру трудової діяльності із загрозою погіршення здоров'я інвалідів.

З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що повідомлення відповідачем органів працевлаштування про наявність вакантних посад для працевлаштування інвалідів надавало можливість направлення відповідними органами до підприємства інвалідів для працевлаштування у звітному періоді.

При цьому, суд також враховує правову позицію Верховного Суду України при розгляді аналогічних спорів (постанови № 21-60а11 від 20.06.2011 року; № 21-105а12 від 26.06.2012 року; № 21-95а13 від 02.04.2013 року), який усуваючи неоднакове застосування судами норм матеріального права вказав, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування за умови, що підприємство вжило усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів. При цьому такими заходами є подання підприємством до центру зайнятості звітів форми 3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, тобто факт повідомлення компетентного державного органу про виділення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Крім того, згідно з пунктом 4.4. Рекомендацій президії Вищого адміністративного суду від 14 квітня 2008 року, № 07.2-10/2 „Про деякі питання практики застосування адміністративними судами законодавства про забезпечення права інвалідів на працевлаштування", при розгляді зазначеної категорії справ адміністративним судам потрібно встановлювати такі обставини: - створення робочих місць відповідно до встановленого нормативу; - інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад); - спрямування центрами зайнятості інвалідів до роботодавців та випадки безпосереднього звернення інвалідів до роботодавців з питань працевлаштування; - причини непрацевлаштування роботодавцями інвалідів. При вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій. При цьому слід враховувати, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками. Вважається, що застосування принципу вини як умови відповідальності пов'язане з необхідністю доведення порушення зобов'язання. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, то адміністративним судам потрібно визнавати незаконним застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць і відмовляти у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25 червня 1991 року № 1251-XII «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 11 червня 2013 № 21-63а13.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно зі ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Доказів того, що ПАТ „ДТЕК Західенерго" не створило робочі місця для інвалідів або безпідставно відмовляло особам з обмеженими фізичними можливостями у прийнятті на роботу, не звітувало або несвоєчасно звітувало Державній службі зайнятості про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів у порядку, передбаченому законодавством, позивачем до суду не надано.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

У зв'язку з тим, що ПАТ „ДТЕК Західенерго" вжито усіх передбачених чиним законодавством заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування.

Враховуючи вищевикладене, фактичні обставини справи, норми чинного законодавства, а також відсутність доказів бездіяльності відповідача чи відмови його у працевлаштуванні інвалідів, суд вважає, що у 2013 році відповідачем було вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення у вигляді недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а отже, виконані обов'язки, покладені на нього ст. 18 Закону №875-ХІІ, а тому у позивача були відсутні правові підстави для нарахування адміністративно-господарських санкцій та пені, у зв'язку з чим позовні вимоги Львівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати не підлягають стягненню зі сторін.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

Постановив:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Суддя Р.М. Брильовський

Повний текст постанови виготовлений 27.03.2015