Справа № 825/543/15-а
Суддя: Д'яков В.І.
Дата ухвалення: 2015-03-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 березня 2015 року Чернігів Справа № 825/543/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді - Д'якова В.І.,

за участю секретаря - Воєдило Л.П.,

позивача - ОСОБА_1,

третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа - ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві), третя особа - ОСОБА_2, в якому з урахуванням уточнення, просить суд:

- визнати протиправними дії головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Проць Віктора Степановича щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 10 лютого 2015 року ВП №45428200;

- скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 10 лютого 2015 року ВП №45428200 винесену головним державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Проць Віктором Степановичем, щодо виконання виконавчого напису №1171 від 30 жовтня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 60942,00 грн.;

- зобов'язати головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Проць Віктора Степановича провести виконавчі дії та звернути стягнення на автомобіль КІА, РІО, 2006 року випуску, чорного кольору, № куз. НОМЕР_1, днз НОМЕР_2, що належить ОСОБА_2 на праві власності згідно свідоцтва НОМЕР_3 від 20.10.2007, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на стоянці ДП «Розвиток» для погашення виконавчого напису № 1171 від 30 жовтня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 60942,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на примусовому виконанні у ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві перебував виконавчий напис № 1171 від 30 жовтня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 60942,00 грн. За боржником на праві власності зареєстровано автомобіль КІА, РІО, 2006 року випуску, чорного кольору, № куз. НОМЕР_1, днз НОМЕР_2, що належить ОСОБА_2 на праві власності згідно свідоцтва НОМЕР_3 від 20.10.2007. Даний транспортний засіб знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на стоянці ДП «Розвиток» про що державному виконавцю надано підтверджуючу довідку. 17 грудня 2014 року позивачем подано заяву з проханням проводити виконавчі дії та звернути стягнення на вищевказаний транспортний засіб для погашення заборгованості по сплаті аліментів, проте, головним державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Проць В.С. не було описано та реалізовано вказане майно. Натомість, від 10 лютого 2015 року головним державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Проць В.С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №45428200 на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач вважає вказані дії відповідача неправомірними, а постанову такою, що підлягає скасуванню, тому звернулась до суду за захистом своїх прав.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив та заперечень на позов не подав.

Третя особа - ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

13.11.2014 на виконання виконавчого напису №1171 (НАЕ 308252) від 30 жовтня 2014 року та заяви стягувача, головним державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Проць В.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №45428200) про стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 заборгованість за договором про сплату аліментів у розмірі 60942,00 грн. за період з 18.09.2014 по 29.05.2027.

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження була направлена сторонам (а.с.23).

Судом встановлено, що за боржником зареєстровано автомобіль КІА, RІО, 2006 року випуску, чорного кольору, № куз. НОМЕР_1, днз НОМЕР_2, що належить ОСОБА_2 на праві власності згідно свідоцтва НОМЕР_3 від 20.10.2007.

Відповідно до довідки ТОВ «Оллин плюс» №01/11 від 10.11.2014 даний транспортний засіб був затриманий працівниками ДАІ та знаходиться на стоянці за адресою: АДРЕСА_1, про що було повідомлено ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві (а.с.62).

17.12.2014 ОСОБА_1 подано заяву до ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві з проханням проводити виконавчі дії та звернути стягнення на вищевказаний транспортний засіб для погашення заборгованості по сплаті аліментів на її користь (а.с. 51).

10.02.2015 головним державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Проць В.С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №45428200 на підставі пункту10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.66).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України від 21.04.1999 №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV).

Статтею 1 Закону № 606-XIV встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

При цьому, згідно частини 1 статті 6 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Права та обов'язки державного виконавця визначені статтею 11 Закону № 606-XIV, якою, крім іншого, передбачено, що державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Наведені норми свідчать, що державний виконавець зобов'язаний забезпечити реальне виконання виконавчого документа шляхом своєчасного і в повному обсязі виконання виконавчих дій.

Частиною першою статті 20 Закону № 606-XIV встановлено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Згідно з частиною п'ятою статті 20 Закону № 606-XIV у разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

Пунктом 10 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Частиною третьою статті 49 Закону № 606-XIV встановлено, що про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування чи роботи боржника або за місцезнаходженням його майна, за вибором стягувача. При цьому, якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження, зокрема, про зміну місця перебування майна боржника, якщо місце перебування не відноситься до території на яку поширюється компетенція державного виконавця, він виносить постанову про закінчення виконавчого провадження та направляє виконавчий документ за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

З наявних в матеріалах справи документів встановлено, що майно боржника - ОСОБА_2 знаходиться в м. Києві, в Голосіївському районі та своє місцезнаходження не змінювало.

В оскаржуваній постанові про закінчення виконавчого провадження від 10.02.2015 державним виконавцем вказано, що йому не виявилось можливим провести виконавчі дії, так як вказаний автотранспортний засіб оголошено в розшук постановою ВДВС Чернігівського МУЮ при виконанні в/л №2-1209 від 26.05.2009, а постанова про проведення опису на адресу ВДВС Голосішського РУЮ у м. Києві не надходила. Згідно витягу з Єдиного реєстру виконавчих проваджень в Новозаводському ВДВС Чернігівського МУЮ відкрито виконавче провадження по виконанню вказаного виконавчого документа. Також, згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна автотранспортний засіб, а саме автомобіль КІА RІО, днз. НОМЕР_2 знаходиться в заставі АТ «УкрСиббанк».

Таким чином, в постанові про закінчення виконавчого провадження від 10.02.2015 відсутні будь-які обґрунтування та посилання на правову підставу закінчення виконавчого провадження у відповідності до пункту 10 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV

За таких обставин суд дійшов висновку, що в постанова про закінчення виконавчого провадження від 10.02.2015 суперечить статті 20 Закону № 606-XIV.

На неодноразову вимогу суду надати письмові пояснення щодо суті спору відповідач належним чином не відреагував, явку свого представника в судове засідання не забезпечив та письмових пояснень, з обґрунтуванням правових підстав направлення виконавчого листа - виконавчого напису нотаріуса №1171, виданого 30.10.2014, за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби, не надав.

Таким чином, суд приходить до висновку про протиправність дій головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Проць В.С. щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 10 лютого 2015 року ВП №45428200, а тому вказана постанова підлягає скасуванню.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання головного державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Проць В.С. провести виконавчі дії та звернути стягнення на автомобіль КІА, РІО, 2006 року випуску, чорного кольору, № куз. НОМЕР_1, днз НОМЕР_2, що належить ОСОБА_2 на праві власності згідно свідоцтва НОМЕР_3 від 20.10.2007, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на стоянці ДП «Розвиток» для погашення виконавчого напису № 1171 від 30 жовтня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 60942,00 грн., то суд відмовляє в її задоволенні, з огляду на наступне.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо вчинення процесуальних дій, спрямованих на виконання виконавчих документів є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Крім того, Постановою Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.10.2008 визначено, суд не може підміняти собою органи владних повноважень. Суд не може підміняти собою орган, рішення якого оскаржуються, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Така позиція узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Таким чином, вищевказана позовна вимога розцінюється Чернігівським окружним адміністративним судом саме втручанням в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 3 статті 2, частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі докази, які свідчать про його правомірні дії.

Дослідивши наявні в матеріалах докази, суд дійшов висновку, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій та прийнятих рішень.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа - ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії, підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 17, 18, 104, 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Проць Віктора Степановича щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 10 лютого 2015 року ВП №45428200.

Скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 10 лютого 2015 року ВП №45428200 винесену головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Проць Віктором Степановичем, щодо виконання виконавчого напису №1171 від 30 жовтня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 60942,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя підпис В.І. Д'яков

З оригіналом згідно.

Суддя В.І. Д'яков