Справа № 826/19590/14
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 березня 2015 року № 826/19590/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до 1. Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві 2. Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Коровайко Оксани Сергіївни
про визнання дій протиправними, скасування рішення від 07 жовтня 2014 року № 16318533 та зобов'язання вчинити певні дії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

12 грудня 2014 року до Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом про:

- визнання дій Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Коровайко Оксани Сергіївни (далі - Держреєстратор, відповідач 2) протиправними;

- скасування рішення Держреєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 07 жовтня 2014 року № 16318533 (далі - оскаржуване рішення);

- зобов'язання Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач 1) зареєструвати право власності на 45/100 частини будинку в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1) та видати відповідне свідоцтво про право власності.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень є незаконним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що в технічному паспорті наявна відмітка про самовільне будівництво, наявність якого стала підставою для відмови в державній реєстрації права власності на садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, але питання про державну реєстрацію права власності на самовільно збудовані будівлі ОСОБА_1 не піднімалось.

Позивач мотивує це тим, що даний будинок є частиною домоволодіння, що перебуває у спільній частковій власності, отже і технічний паспорт був виданий один на все домоволодіння.

А оскільки згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2014 р. за ОСОБА_1 в порядку спадкування визнано право власності на 45/100 частини будинку в домоволодінні, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, останній має гарантовані Державою права власника, які, на його думку, порушені оскаржуваним рішенням.

За вказаних обставин, позивач вважає, що посилання в рішенні про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на невідповідність поданих документів вимогам та неможливість встановлення відповідності заявлених прав документам, що їх посвідчують, є необґрунтованим.

Позивач вважає, що Держреєстратор діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, для повного захисту порушених прав, свобод та інтересів, позивач вважає за необхідне зобов'язати відповідача 1 зареєструвати право власності на 45/100 частини будинку в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1) та видати відповідне свідоцтво про право власності.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

12 лютого 2015 року представником відповідача 1 надано суду заперечення, в яких він зазначає, що відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20.08.2013 р. позивачу було виділено в натурі 45/100 частини домоволодіння, які складаються з: приміщення під літ. «А» 1-1 - 1-7, приміщення під літ. «Б» 1-1 - 1-3, приміщення під літ. «З» та приміщення під літ. «Д», проте, дана інформація не збігається із даними технічного паспорту, оскільки існують розбіжності між вказаною площею приміщень в рішенні суду і площею приміщень в поданому з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень технічному паспорті.

Представником відповідача 1 в наданих запереченнях зазначено, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на нерухоме майно за позивачем від 07.10.2014 р. № 16318533 прийняте Держреєстратором на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Разом з тим, відмова у державній реєстрації прав та їх обтяжень, зокрема з підстави, визначеної в п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не позбавляє заявника права повторно звернутись із заявою за умови усунення перешкод для державної реєстрації прав та їх обтяжень.

В наданих запереченнях, відповідач 1 просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідач 2 в судове засідання не з'явився, письмових пояснень та/або заперечень суду не надав (не направив).

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв'язку з неявкою в судове засідання 28.01.2015 р. представника відповідача 1 та відповідача 2, суд дійшов висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

02 жовтня 2014 року позивач через уповноваженого представника звернувся до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та пакетом документів для проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна, на 45/100 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Дана заява була прийнята та зареєстрована за реєстраційним номером 8377494.

07 жовтня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Коровайко Оксаною Сергіївною прийнято Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 16318533 (далі - Рішення № 16318533).

Вказаним рішенням, позивачу відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1

Відмову у державній реєстрації права власності, відповідач 2 мотивував тим, що подані документи не відповідають вимогам та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Незгода з діями відповідача 2, зазначеним вище його Рішенням № 16318533 та необхідністю вчинення відповідачем 1 певних дій обумовила позивача звернутись до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд не погоджується з доводами ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок № 868).

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації врегульовано нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1952-IV (в редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - це єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV).

Орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації (п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1952-IV).

Відповідно до частини першої статті 15 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Приписами частини другої статті 15 Закону № 1952-IV визначено, що орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У відповідності до ч. 7 ст. 15 Закону № 1952-IV розгляд заяви про державну реєстрацію обтяжень і прийняття рішення про таку реєстрацію, відмову у державній реєстрації обтяжень або її зупинення проводиться в день надходження заяви та документів, необхідних для державної реєстрації обтяжень.

Частиною третьою ст. 17 Закону № 1952-IV визначено, що документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили (п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону № 1952-IV).

В ст. 24 Закону № 1952-IV визначені підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Приписами п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, визначає Порядок № 868.

В п. 20 Порядку № 868 (в редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Згідно з п. 28 Порядку № 868 державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

В ході дослідження матеріалів справи судом встановлено, що відповідач 2, приймаючи оскаржуване рішення про відмову у державній реєстрації права приватної власності на садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за позивачем, виходив з того, що в ході розгляду технічного паспорту від 04.07.2003 р. було встановлено наявність самовільного будівництва.

В зв'язку з чим, подані документи не відповідають вимогам та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Як вбачається з технічного паспорту на садибний (одноквартирний) житловий будинок АДРЕСА_1 місто Київ від 04.07.2003 р. наявна відмітка про самовільне будівництво, а саме: житлового будинку під літ. «К», площею 76,2 кв.м., прибудови під літ. «б1», площею 9,5 кв.м., прибудови під літ. «а6», площею 7,0 кв.м., гаражу під літ. «И», площею 19,8 кв.м.

З підстав встановленого, суд зазначає, що відповідно до пп. 2 п. 20 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 р. № 1141 (далі - Порядок № 1141) (в редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин) з метою проведення державної реєстрації виникнення права власності державний реєстратор вносить до запису про нерухоме майно такі відомості:

щодо об'єкта нерухомого майна:

тип об'єкта нерухомого майна (житловий будинок, будівля, споруда, квартира, житлове приміщення, нежитлове приміщення тощо);

призначення об'єкта нерухомого майна (житловий або нежитловий);

площа об'єкта нерухомого майна (загальна та (за наявності) житлова);

відомості про складові частини об'єкта нерухомого майна (найменування та/або присвоєння літера, загальна та (за наявності) житлова площа об'єкта нерухомого майна, який є складовою частиною складної речі та призначений для обслуговування іншої (головної) речі, пов'язаний з нею спільним призначенням та є її приналежністю);

адреса об'єкта нерухомого майна;

підстава для внесення запису про нерухоме майно:

- назва рішення;

- дата формування рішення;

- індексний номер рішення;

прізвище, ім'я та по батькові державного реєстратора;

найменування органу державної реєстрації прав або найменування нотаріальної контори, назва нотаріального округу.

Згідно з п. 21 Порядку № 1141 у разі проведення державної реєстрації виникнення права власності на нерухоме майно державний реєстратор вносить до запису про право власності та суб'єкта цього права такі відомості:

1) щодо суб'єкта права власності:

для фізичної особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства):

- прізвище, ім'я та (за наявності) по батькові;

- податковий номер (крім громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податку (ідентифікаційного номера), офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України);

- номер та серія паспорта громадянина України (для громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податку (ідентифікаційного номера), офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України);

- реквізити документа, що посвідчує особу власника (номер та серія документа, дата його видачі, відомості про суб'єкта, що здійснив його видачу, тощо);

для юридичної особи (резидента та нерезидента):

- найменування юридичної особи;

- податковий номер;

для територіальної громади:

- відомості про територіальну громаду села, селища, міста, району в місті;

- найменування органу місцевого самоврядування;

- податковий номер органу місцевого самоврядування;

для держави:

- відомості про державу Україна;

- найменування органу державної влади, що здійснює управління нерухомим майном;

- податковий номер органу державної влади;

2) форма власності;

3) вид спільної власності (у разі, коли майно належить на праві спільної власності);

4) розмір частки у праві спільної власності (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності);

5) підстава для виникнення права власності:

назва документа;

дата видачі документа;

номер документа;

ким виданий (оформлений) документ;

додаткові відомості про документ;

6) підстава для внесення запису про право власності та суб'єкта цього права:

назва рішення;

дата формування рішення;

індексний номер рішення;

7) реєстраційний номер, дата і час реєстрації заяви, на підставі якої проводиться державна реєстрація прав;

8) прізвище, ім'я та по батькові державного реєстратора;

9) найменування органу державної реєстрації прав або найменування нотаріальної контори, назва нотаріального округу.

Приписами частини першої ст. 20 Закону № 1952-IV визначено, що у Державному реєстрі прав на кожний об'єкт нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше, за рішенням державного реєстратора відкривається відповідний розділ та реєстраційна справа.

Беручи до уваги вказані вище норми чинного законодавства та те, що будинок по АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності, суд вважає, що розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно повинен відкриватись саме на весь будинок, а не на окрему частину в ньому, в даному випадку на 45/100 частини у домоволодінні.

Саме тому наявність у поданому технічному паспорті відмітки про самовільне будівництво стало перешкодою у проведенні державної реєстрації права власності.

Разом з тим, відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19.03.2013 р. № 95, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.04.2013 р. за № 612/23144 індивідуальний (садибний) житловий будинок - це будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, поверховість якої не повинна перевищувати чотирьох поверхів, призначена для постійного у ній проживання та яка складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень.

З вищевикладеного слідує, що право власності на 45/100 частини будинку у домоволодінні включає в себе не лише власність на сам будинок, але й на допоміжні (нежитлові) приміщення.

Окрім цього, суд вважає за необхідне відзначити, що спірне домоволодіння має статус індивідуального (садибного) житлового будинку, а оскільки відповідно до частин 1, 2 ст. 11 Закону № 1952-IV Державний реєстр прав складається з розділів, які відкриваються на кожний об'єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього, то відповідно й розділ повинен відкриватися саме на будинок АДРЕСА_1 у м. Києві з подальшим заповненням.

Разом з тим, кожний розділ Державного реєстру прав складається з чотирьох частин, які містять відомості про:

нерухоме майно;

право власності та суб'єкта (суб'єктів) цього права;

інші речові права та суб'єкта (суб'єктів) цих прав;

обтяження прав на нерухоме майно та суб'єкта (суб'єктів) цих прав.

Відтак, відкрити розділ лише для певної частини майна є неможливим.

Крім того, якщо в будинку були певні добудови, то вони збільшують загальну площу та житлову, відповідно. А такі дані обов'язково вносяться до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі яких в подальшому формується свідоцтво про право власності та витяг.

Згідно з п. 42 Порядку № 868 для проведення державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна в разі, коли в документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на такий об'єкт, відсутні відомості про його технічні характеристики, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

Приписами пп. 10 п. 37 Порядку № 868 визначено, що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

З аналізу наявного в матеріалах справи рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20.08.2013 р. (справа № 759/4199/13-ц) ОСОБА_1 виділено в натурі належні йому на праві власності 45/100 частини домоволодіння, які складаються з: приміщення під літ. «А» 1-1 - 1-7, приміщення під літ. «Б» 1-1 - 1-3, приміщення під літ. «З» та приміщення під літ. «Д», втім, дана інформація не співпадає з даними технічного паспорту, оскільки існують розбіжності між вказаною площею приміщень в рішенні суду та площею приміщень в поданому технічному паспорті. Крім того, з поданого технічного паспорту вбачається, що загальна площа будинку включає в себе самовільне будівництво.

За приписами ч. 2 ст. 5 Закону № 1952-IV встановлено, що якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

В абзаці другому п. 4 Порядку № 868 вказано те, що в разі коли законодавством встановлено вимогу щодо прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація права власності на нього проводиться після прийняття такого об'єкта в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Виходячи з встановлених під час розгляду справи обставин та системного аналізу зазначених вище норм чинного законодавства, суд вважає, що Держреєстратор відмовляючи в державній реєстрації права приватної власності на спірне домоволодіння дійшов обґрунтованого висновку про невідповідність поданих документів вимогам та неможливість встановлення відповідності заявлених прав документам, що їх посвідчують, а тому його дії та оскаржуване рішення є правомірними.

З цих підстав, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання дій Держреєстратора протиправними та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 07 жовтня 2014 року № 16318533.

Зважаючи на те, що вимога позивача про зобов'язання Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві зареєструвати право власності на 45/100 частини будинку в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1) та видати відповідне свідоцтво про право власності є похідною від попередніх вимог, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи позивача були спростовані.

Натомість відповідачем 2 доведено правомірність дій та прийнятого ним рішення.

Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представника позивача, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 128, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко