Справа № 825/304/15-а
Суддя: Непочатих В.О.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2015 року Чернігів Справа № 825/304/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Непочатих В.О.,

при секретарі Ул'яничеві М.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Тимошенка О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в якому просить визнати протиправними: надання відповідачем 26.01.2015 відповіді про відмову у задоволенні запиту, який відповідачем було отримано 15.01.2015, з порушенням терміну, передбаченого статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації»; безпідставну відмову у задоволенні запиту позивача на інформацію, який відповідачем було отримано 15.01.2015; не зазначення у відповіді від 26.01.2015 про відмову у задоволенні запиту позивача на інформацію мотивованої підстави відмови і порядку оскарження відмови; зобов'язати відповідача задовольнити запит позивача на інформацію, який відповідачем було отримано 15.01.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він звернувся до відповідача з проханням надати йому копії матеріалів перевірки ПАТ «Чернігівобленерго» за його скаргою від 09.12.2014, проте відповідач безпідставно відмовив у наданні інформації, яка за законом є відкритою, відповідь про відмову було надіслано з порушенням терміну, встановленого Законом України «Про доступ до публічної інформації», та без зазначення підстав для відмови та порядку оскарження.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити та пояснив, що запитувана позивачем інформація не має всіх ознак, які дозволяють кваліфікувати її як публічну, а тому відповідачем було застосовано у даному випадку положення Закону України «Про звернення громадян» та роз'яснено позивачу про можливість ознайомлення з запитуваними документами в робочий час в приміщенні сектору Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у Чернігівській області.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач звернувся до виконуючого обов'язки завідувача сектору Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у Чернігівській області, Тимошенко О.В. з заявою від 05.01.2015, в якій просив надати йому всі копії матеріалів перевірки за його скаргою до міських електромереж від 09.12.2014 (а.с. 10).

Згідно копії повідомлення про вручення поштового відправлення, яке наявне в матеріалах справи, дану заяву відповідачем було отримано 15.01.2015.

На вищевказану заяву ОСОБА_1 було надано відповідь від 26.01.2015 № 57-35/2, в якій зазначено про можливість ознайомлення з матеріалами розгляду його скарги від 09.12.2014 в робочий час в приміщенні сектору Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у Чернігівській області, згідно положень статті 18 Закону України «Про звернення громадян» (а.с. 12).

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права, в зв'язку з чим суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Засадничий принцип презумпції відкритості інформації втілено у частині другій цієї статті, яка передбачає, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов'язком розпорядників інформації надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації, та оприлюднювати її, крім випадків, передбачених законом (стаття 3 Закону).

Відповідно до частини другої статті 6 Закону обмеження в доступі до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Статтею 22 Закону визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Розпорядники інформації визначені у статті 13 Закону, якими визнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; 4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Відповідно до частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про електроенергетику» органом державного регулювання діяльності в електроенергетиці є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, регулює діяльність суб'єктів природних монополій у сфері електроенергетики та господарюючих суб'єктів, які діють на суміжних ринках, а також виконує інші функції відповідно до законодавства.

Виходячи з наведених вимог, відповідач є органом, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, тобто розпорядником інформації у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Як вже було встановлено судом, сектором Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у Чернігівській області, 26.01.2015 було розглянуто заяву позивача у порядку Закону України «Про звернення громадян», проте дана заява є фактично запитом на інформацію у порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», тобто проханням позивача надати інформацію, що знаходиться у володінні відповідача, а саме матеріалів перевірки за його скаргою, та відповідає вимогам, встановленим частиною п'ятою статті 19 Закону, зокрема містить ім'я запитувача, поштову адресу, номери засобів зв'язку, загальний опис інформації, підпис позивача та дату.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні запиту, визначених статтею 22 Закону, чи обмежень у інформації, визначених статтею 6 Закону, та необгрунтованість застосування відповідачем положень Закону України «Про звернення громадян».

Посилання відповідача на те, що запитувана позивачем інформація не є публічною, судом не може бути взяте до уваги, оскільки матеріали перевірки були отримані та створені в процесі виконання суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків, в даному випадку, відповідачем при розгляді скарги позивача, та знаходяться у його володінні, що відповідає дефініції публічної інформації, викладеної у статті 1 Закону.

Згідно з частиною другою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Частиною другою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право суду прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи встановлену в судовому засіданні протиправну бездіяльність відповідача щодо нерозгляду заяви позивача від 05.01.2015 відповідно до Закону та у визначений ним строк, суд вважає за необхідне, з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача, вийти за межі позовних вимог шляхом їх викладення, а саме: визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненаданні у визначений строк Законом відповіді по суті запиту на інформацію позивача від 05.01.2015, та зобов'язати відповідача розглянути та надати відповідь на запит на інформацію позивача від 05.01.2015 в порядку та строки, визначені Законом.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача задовольнити запит позивача на інформацію, який був ним отриманий 15.01.2015, суд зазначає таке.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо вирішення результатів розгляду заяви є виключною компетенцією уповноваженого органу.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Таким чином, вищевказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.

Згідно з частинами першою та другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 11, 69, 70, 71, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, яка полягає у ненаданні у визначений строк Законом України «Про доступ до публічної інформації» відповіді по суті запиту на інформацію ОСОБА_1 від 05.01.2015.

Зобов'язати Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг розглянути та надати відповідь на запит на інформацію ОСОБА_1 від 05.01.2015 в порядку та строки, визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації».

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.О. Непочатих