Справа № 2а-11295/10/2070
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2015-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" лютого 2015 р. м. Київ К/800/47851/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддівЗайця В.С. (суддя-доповідач), Голяшкіна О.В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Харківського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2010 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2014 року у справі за позовом фермерського господарства «Ідеал» до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Виконавчої дирекції Харківського обласного відділення про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство «Ідеал» пред'явило позов до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Виконавчої дирекції Харківського обласного відділення про скасування рішення № 1158 від 13 липня 2010 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2010 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2014 року, адміністративний позов було задоволено.

Скасовано рішення Виконавчої дирекції Харківського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 1158 від 13 липня 2010 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій скаржник оскаржив їх.

У касаційній скарзі Харківське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що спеціалістом Вовчанської міжрайонної виконавчої дирекції Харківського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності проведено ревізію по коштах Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на підприємстві позивача, про що складено акт № 104 від 06 липня 2010 року.

Ревізією встановлено, що із заробітної плати голови ФГ «Ідеал» було нараховано та виплачено страхових внесків в сумі 165,89 грн. на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, а також ОСОБА_4 за рахунок коштів Фонду призначена та виплачена допомога з тимчасової непрацездатності за листками непрацездатності серії ААЩ № 439498, серії АБІ № 652309, серії АБІ № 652746, серії ААЩ № 477922 на загальну суму 1883,44 грн.

Відповідач визнав зазначені виплати такими, що здійснені з порушенням вимог чинного законодавства. На думку відповідача чинне законодавство не визнає роботу членів фермерського господарства трудовою діяльністю, а тому член фермерського господарства не є найманим працівником господарства, від своєї діяльності він отримує дохід, а не заробітну плату. З цих підстав відповідач вважав, що ОСОБА_4 не підлягає обов'язковому державному страхуванню в Фонді відповідно до вимог частини 1 статті 6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування в зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням», та для отримання матеріального забезпечення та соціальних послуг від Фонду він мав право персонально зареєструватися як страхувальник в органі Фонду за своїм місцем проживання, уклавши з Фондом договір добровільного страхування та сплачувати внески до Фонду.

Оскільки станом на день настання страхового випадку ОСОБА_4 не був зареєстрований в Фонді як страхувальник на добровільних засадах, на думку відповідача він не мав права на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності за рахунок коштів Фонду.

На підставі встановлених порушень відповідачем прийнято рішення № 1158 від 13 липня 2010 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач, як фермерське господарство, є самостійним платником внесків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та здійснює страхові виплати як щодо найманих працівників так і щодо своїх членів, то твердження відповідача про те, що голова фермерського господарства не підлягає обов'язковому державному страхуванню в Фонді та для отримання матеріального забезпечення та соціальних послуг від Фонду він мав право персонально зареєструватися як страхувальник в органі Фонду за своїм місцем проживання, уклавши з Фондом договір добровільного страхування та сплачувати внески до Фонду, є необґрунтованими, та як наслідок, нарахування штрафних санкцій на підставі спірного рішення є незаконним.

Суд апеляційної інстанції із висновками суду першої інстанції погодився та залишив постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2010 року без змін.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України із правовою позицією судів першої та апеляційної інстанції не погоджується із огляду на наступне.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ (далі Закон № 2240-ІІІ) визначає правові, організаційні та фінансові основи загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян на випадок тимчасової втрати працездатності, у зв'язку з вагітністю та пологами, у разі смерті, а також надання послуг із санаторно-курортного лікування та оздоровлення застрахованим особам та членам їх сімей.

Відповідно до статті 1 Закону № 2240-ІІІ загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, передбачає матеріальне забезпечення громадян у зв'язку з втратою заробітної плати (доходу) внаслідок тимчасової втрати працездатності (включаючи догляд за хворою дитиною, дитиною-інвалідом, хворим членом сім'ї), вагітності та пологів, часткову компенсацію витрат, пов'язаних із смертю застрахованої особи або членів її сім'ї, а також надання соціальних послуг за рахунок бюджету Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, що формується шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом, громадянами, а також за рахунок інших джерел, передбачених цим Законом.

Згідно частини 1 статті 4 Закону № 2240-ІІІ право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 2240-ІІІ передбачено, що загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах.

Згідно статті 2 Закону № 2240-ІІІ застрахована особа - найманий працівник, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи (громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України), на користь яких здійснюється загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням; страхувальник - роботодавець (для осіб, зазначених у частині першій статті 6 цього Закону).

Із системного аналізу вказаних норм колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що отримання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду можливе застрахованою особою, тобто працівником підприємства, установи чи організації, лише під час перебування у трудових відносинах зі страхувальником, тобто роботодавцем.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4. є одним з співзасновників та Головою господарства, відповідно отримує дохід від його діяльності, а не заробітну плату, а тому на нього не поширюється законодавство про загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України звертає увагу, що члени фермерських господарств мають право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги відповідно до Закону № 2240-ІІІ за умови сплати страхових внесків до Фонду, обрахованих відповідно до чинного законодавства для осіб, які застраховані на добровільних засадах. При цьому, якщо голова фермерського господарства не відноситься до членів фермерського господарства і працює у ньому на умовах трудового договору, то він зобов'язаний відповідно до частини 1 статті 6 Закону № 2240-ІІІ сплачувати страхові внески із заробітної плати відповідно до ст.1 Закону України «Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування» від 11 січня 2001 року № 2213-ІІІ.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до неправильного висновку про скасування рішення Виконавчої дирекції Харківського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 1158 від 13 липня 2010 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій до ФГ «Ідеал».

Відповідно до статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Оскільки судами були повно і правильно встановлені обставини справи однак при ухваленні рішень судами першої та апеляційної інстанцій було допущено порушення норм матеріального права при задоволенні позовних вимог, ухвалені рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 220, 222, 229, 230, 232 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Харківського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2010 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 серпня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог фермерського господарства «Ідеал» до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Виконавчої дирекції Харківського обласного відділення про скасування рішення відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, передбачених статтями 237 - 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: