Справа № 2а-0770/2704/12
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року м. Львів Справа № 876/9009/13

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Багрія В.М., Старунського Д.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Теноса Турайсінгама на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2013 року по справі № 0770/2704/12 за позовом Теноса Турайсінгама до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Тенос Турайсінгам звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначав, що рішення відповідача про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є таким, що прийняте без повної оцінки основних елементів заяви про захист у їх співвідношенні із інформацією про країну його походження та суперечить положенням статей 1 і 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не відповідає принципам обґрунтованості, добросовісності та пропорційності рішень органів державної влади.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2013 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на те, що судом першої інстанції проігноровано інформацію про країну його походження, що стосувалася суті його заяви і мала б бути оцінена як доказ у справі. Також судом не дано оцінку суб'єктивної та об'єктивної сторін обґрунтованості його побоювань застосування до нього нелюдського чи такого, що принижує гідність поводження чи покарання. Також, зазначає, що висновок міграційної служби не відповідає вимогам пункту 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, оскільки інформація про країну походження, наведена у ньому, має загальний характер і не пов'язана із змістом його заяви, не містить ніякої інформації про країну його походження, зокрема щодо наявності чи відсутності ризику стати жертвами переслідувань чи жорстокого поводження щодо представників етнічної меншини тамілів, до якої він належить. Також, вказує, що судом першої інстанції не виконано вимогу статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження доказів у справі, оскільки не дано оцінку наданим письмовим доказам.

Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, а тому на підставі пункту 2 частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Державної міграційної служби України від 25 липня 2012 року за № 273-12 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з повідомленням ГУ ДМС в Закарпатській області від 20 серпня 2012 року за №76 позивача повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять кокретних відомостей про його утиски.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Аналіз норм Конвенції про статус біженців 1951 року і Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дає підстави для висновку, що для надання статусу біженця є необхідним наявність таких підстав: знаходження особи за межами країни своєї громадянської належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Що ж до обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, то воно є ключовим у переліку критеріїв щодо визнання особи біженцем. Судом першої інстанції вірно зазначено, що цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання, яке є оціночним судженням та свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання не обов'язково повинно супроводжуватись стражданнями особи від дій, які змусили її покинути країну, воно може випливати не з власного досвіду такої особи, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Аналіз ситуації у країні походження при визначенні статусу біженця є необхідним для висновку, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Також слід врахувати, що підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою. Зі змісту пункту 65 Керівництва УВКБ ООН випливає, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити.

З огляду на викладене, заявник має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок переслідування цієї особи за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини 7 статті 7 цього Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як видно з рішення Державної міграційної служби України від 25 липня 2012 року №273-12, фактичною підставою для відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слугував висновок суб'єкта владних повноважень про те, що заява позивача не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

В заяві позивач зазначив, що має обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками національності, а саме як таміл за етнічним походженням та приписаних політичних переконань, що виражається у підозрі з боку влади у підтримці ним організації «Тигри визволення Таміл-Ілама».

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що до суду позивачем не було надано документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не наведено жодного конкретного факту або доказу щодо його побоювань в разі повернення на батьківщину.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань.

З аналізу матеріалів справи видно, що позивач не довів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно даних, зазначених в протоколі співбесіди від 20 лютого 2012 року, 12 січня 2011 року з аеропорту Коломбо позивач на підставі паспорту для виїзду за кордон, в якому було його фото з чужими анкетними даними та відкритої візи вилетів до Росії. Літак здійснив посадку в Дубаї, де він знаходився в транзитній зоні аеропорту і далі полетів до Москви. До 01 лютого 2011 року позивач знаходився у Москві, далі позивач у супроводі перевізника вирушив у напрямку України.

Тобто, позивач до приїзду на територію України перебував на території Російської Федерації, де не був жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання і належності до певних політичних переконань, однак не скористався можливістю звернення до державних органів з заявою про надання статусу біженця, а, отже, основною метою виїзду з країни постійного проживання не була спроба уникнення від переслідування.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Теноса Турайсінгама залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2013 року по справі № 0770/2704/12- без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: А.І. Рибачук

Судді В.М. Багрій

Д.М. Старунський