Справа № 2-а-2651/10/0270
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" січня 2015 р. м. Київ К/9991/1978/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Блажівської Н.Є.

Карася О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницька Дистриб'юційна Компанія»

на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 26 липня 2010 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2010 року

у справі № 2-а-2651/10/0270

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницька Дистриб'юційна Компанія»

до Державної податкової інспекції у м. Вінниці,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державна податкова адміністрація у Вінницькій області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вінницька Дистриб'юційна Компанія» (далі - ТОВ «Вінницька Дистриб'юційна Компанія»; позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Вінниці (далі - ДПІ у м. Вінниці; відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № /0 від 02 лютого 2010 року, № /0 від 02 лютого 2010 року, № /1 від 12 квітня 2010 року, № /1 від 12 квітня 2010 року, № /2 від 11 червня 2010 року, № /2 від 11 червня 2010 року.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 26 липня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2010 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, позивач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, ТОВ «Вінницька Дистриб'юційна Компанія», посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 26 липня 2010 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2010 року та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, зважаючи на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Вінницька Дистриб'юційна Компанія» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2008 року по 30 вересня 2009 року, з податку на додану вартість за період з 01 травня 2008 року по 30 вересня 2009 року, за результатами якої складено акт № 15/2301/32340830 від 22 січня 2010 року.

На підставі зазначеного акту перевірки ДПІ у м. Вінниці прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 від 02 лютого 2010 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 96 122,00 грн. (67 747,00 грн. - основний платіж, 28 375,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції), та податкове повідомлення-рішення № /0 від 02 лютого 2010 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 84 533,00 грн. (56 355,00 грн. - основний платіж, 28 178,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

За наслідками адміністративного оскарження, скарги товариства залишено без задоволення, а також прийнято податкові повідомлення-рішення № /1 від 12 квітня 2010 року, № /2 від 11 червня 2010 року та № /1 від 12 квітня 2010 року, № /2 від 11 червня 2010 року.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «Вінницька Дистриб'юційна Компанія» пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 334/94-ВР), підпунктів 7.4.1, 7.4.3, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з неправомірним формуванням даних податкового обліку при придбанні консалтингових послуг у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова група «Космос» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтингова компанія «Ньютон», юридичних послуг у Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «Лінія права», інформаційно-консультаційних послуг у Товариства з обмеженою відповідальністю «Синергія» з огляду на непов'язаність названих послуг з господарською діяльністю підприємства та непідтвердження їх належним чином оформленими первинними документами.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову повністю, суди попередніх інстанцій виходили з ненадання позивачем доказів, які б достеменно підтверджували фактичне виконання зазначених вище послуг, отримання товариством економічної вигоди внаслідок їх придбання та прибутку в цілому, що відповідає сутності господарської діяльності.

Проте, колегія суддів вважає вказаний висновок судів передчасним, зважаючи на таке.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

За змістом підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 1.32 статті 1 Закону № 334/94-ВР визначено, що господарською діяльністю є будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатись вчиненою в межах господарської діяльності платника податків та лише за таких умов платник має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети) є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

При цьому не обов'язково, аби економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції. Не виключено, що такий ефект настане в майбутньому, а також не виключено, що в результаті об'єктивних причин економічний ефект може не настати взагалі. Зокрема, операція може виявитись збитковою, і це є одним із варіантів нормального перебігу подій при здійсненні господарської діяльності.

За змістом частин 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів до своєчасного їх подання.

Предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення.

З урахуванням наведених процесуальних норм, суду слід з'ясувати намір позивача отримати економічний ефект внаслідок придбання консалтингових, юридичних та інформаційно-консультаційних послуг у контрагентів. Зокрема, перевірці підлягають доводи товариства про відсутність штатних працівників, які б могли виконати відповідні роботи, прохання засновників провести дослідження фінансового стану ТОВ «Вінницька Дистриб'юційна Компанія», а також реальний характер спірних послуг.

З цією метою суду варто витребувати на підтвердження правової позиції позивача штатний розклад товариства, ділову переписку з контрагентами (роздруківку телефонних розмов у разі наявності) тощо, а також з'ясувати можливість ТОВ «ФГ «Космос», ТОВ «КГ «Ньютон», ТОВ «ЮФ «Лінія права», ТОВ «Синергія» надати обумовлені договорами послуги (наприклад, перевірити наявність у постачальників кваліфікованого персоналу, платежів, супутніх звичайній господарській діяльності будь-якого господарюючого суб'єкта (комунальні платежі, оренда приміщення, послуги зв'язку, управлінські витрати тощо)).

Згідно із статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Частиною 1 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Згідно із статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відтак, враховуючи наявність у судів попередніх інстанцій претензій до долучених позивачем до матеріалів справи на підтвердження реальності проведених господарських операцій актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), судовим інстанціям необхідно було запропонувати позивачу надати інші докази, які б підтверджували фактичне виконання договорів № 0101-09 від 02 січня 2009 року, № 25/1-06 від 25 червня 2008 року, № 27/10-08 від 27 жовтня 2008 року, № 0210/08 від 02 жовтня 2008 року, зокрема, у вигляді звіту, висновку.

Враховуючи, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, оскаржувані судові рішення у справі з метою об'єктивності, всебічності та повноти розгляду справи підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

При новому розгляді справи суду слід врахувати, що згідно з частиною 1 статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницька Дистриб'юційна Компанія» задовольнити частково.

Скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 26 липня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2010 року.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Блажівська Н.Є.

Карась О.В.