Справа № 816/64/15-а
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року 11:25м. ПолтаваСправа № 816/64/15-а

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Ясиновського І.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання - Петренко О.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Полтавській області - Горобця О.М.,

представника управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства Внутрішніх Справ України у Полтавській області - Квіти В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Полтавській області, управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства Внутрішніх Справ України у Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

12 січня 2015 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Полтавській області (надалі також - відповідач 1, УМВС України в Полтавській області) про визнання протиправним та скасування частково наказу від 30 грудня 2014 року № 1239 "Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції" в частині пункту 1 про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, поновлення на роботі на посаді заступника начальника управління ДАІ УМВС у Полтавській області - начальника відділу організації роботи дорожньо-патрульної служби, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

12 березня 2015 року в ході судового розгляду справи позивачем надано заяву, відповідно до якої останній відмовляється від своїх вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що доводи відповідача про скоєння позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях і жодним чином не підтверджені належними і допустимими доказами. Вказував, що посилання відповідача у наказі, що оскаржується, на відкриття кримінального провадження № 0000351 за ознаками ч. 3 ст. 358 КК України за фактом вимагання та одержання неправомірної вигоди начальником УДАІ УМВС полковником міліції ОСОБА_5 не можуть бути підставою для звільнення позивача, оскільки згідно вимог частини 2 статті 61 Конституції України відповідальність має виключно індивідуальний характер, тому діяння ОСОБА_5, як керівника органу не може свідчити про порушення службової дисципліни підлеглих йому осіб. В матеріалах службового розслідування не зазначено жодних обставин відносно позивача, що дискредитують звання рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ. Вважає, що відповідачем порушено ряд вимог cтатуту при звільненні позивача, в тому числі, застосовано крайній захід дисциплінарного впливу без врахування обставин, передбачених частиною 10 статті 14 Статуту, та послідовності застосування дисциплінарних стягнень, встановлених статтею 12 Статуту.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача УМВС України в Полтавській області проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи свою позицію тим, що в ході службового розслідування, здійсненого відповідно до вимог Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ, затвердженого наказом МВС України від 12.03.2013 № 230, встановлено факт скоєння позивачем вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, що є безальтернативною підставою для звільнення згідно пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Ухвалою суду від 12 лютого 2015 року, крім іншого, залучено до участі у справі в якості другого відповідача - управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства Внутрішніх Справ України у Полтавській області (надалі також - відповідач 2, УДАІ УМВС в Полтавській області).

Представник УДАІ УМВС в Полтавській області у судовому засіданні проти позовних вимог, щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, також заперечував, у письмових запереченнях зауважував, що в період часу з 29.12.2014 року по теперішній час заступник начальника управління ДАІ УМВС України в Полтавській області - начальник відділу організації роботи дорожньо-патрульної служби ОСОБА_1 звільнений від роботи у зв'язку із хворобою, що підтверджується довідками та листками непрацездатності. За цей час управлінням ДАІ УМВС України в Полтавській області йому нарахована заробітна плата, що підтверджується довідкою про доходи № 36 від 4.03.2015, однак, з 29.12.2014 ОСОБА_1 не виплачена премія згідно наказу від 29.12.2014 року № 975 (в зв'язку з відстороненням від виконання службових обов'язків).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 проходить службу в органах внутрішніх справ з січня 1994 року, що підтверджується даними послужного листка, копія якого знаходиться у матеріалах справи (а.с. 37-43).

Наказом УМВС № 395 о/с від 22.08.2014 ОСОБА_1 призначений на посаду заступника начальника управління ДАІ УМВС України в Полтавській області - начальника відділу організації роботи дорожньо-патрульної служби.

27.12.2014 УМВС в Полтавській області прийнято наказ № 971, згідно з яким призначено службове розслідування і визначено склад комісії із його проведення у зв'язку з надходженням інформації про факт відкриття прокуратурою Полтавської області кримінального провадження № 0000351, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.12.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, відносно посадових осіб УДАІ УМВС, з метою встановлення зазначених фактів та з'ясування інших обставин (а.с. 60). Позивача ознайомлено з вказаним наказом 31.12.2014 року о 12:03 та надано його копію, про що міститься запис на зворотній стороні наказу № 971 від 27.12.2012 року (а.с. 60, зворотня сторона).

Наказом УМВС в Полтавській області від 29.12.2014 № 975 внесено доповнення до вказаного наказу, зокрема, доповнено пунктом 4, відповідно до якого відсторонено позивача від виконання службових обов'язків до завершення службового розслідування (а.с. 53).

Згідно з висновком службового розслідування від 30.12.2014 запропоновано, зокрема, притягнути до дисциплінарної відповідальності заступника начальника управління ДАІ УМВС України в Полтавській області - начальника відділу організації роботи дорожньо-патрульної служби підполковника міліції ОСОБА_1 (а.с. 44-52).

30.12.2014 УМВС України в Полтавській області прийнято наказ № 1239 "Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції", яким, крім іншого, визначено за порушення службової дисципліни, що виявилось в недотриманні ст.7, ст. 8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 № 3460-VI, Правил поведінки та професійної етики осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС № 155-2012р., заступника начальника управління ДАІ УМВС України в Полтавській області - начальника відділу організації роботи дорожньо-патрульної служби підполковника міліції ОСОБА_1 звільнити з органів внутрішніх справ (а.с. 56-58). Позивача ознайомлено та вручено копію вказаного наказу 31.12.2014 року (а.с. 58).

Не погодившись з вказаним наказом від 30 грудня 2014 року № 1239 "Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції" в частині пункту 1 про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, оскаржив його до суду.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів.

Згідно із частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюються на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частиною 2 cтатті 19 Конституції України закріплено обов'язок органів державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Громадянам згідно зі статтею 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ "Про державну службу". Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Спеціальним законодавством урегульовані питання, пов'язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням). До таких законодавчих актів належать, зокрема, Закон України від 20.12.1990 № 565-ХІІ "Про міліцію", Закон України від 22.02.2006 №3460-ІV "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України", "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ", затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про міліцію" порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України (далі по тексту Положення).

Пунктом 66 Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ, пов'язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред'являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Ці вимоги відображені, зокрема, у Правилах поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС від 22.02.2012 № 155, інших нормативно-правових актах, що регулюють діяльність органів системи МВС України та їх особового складу.

Тому, під вчинками, що дискредитують звання працівника ОВС та, власне, органи внутрішніх справ, слід розуміти протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою органу внутрішніх справ у зв'язку з виконанням службових обов'язків або не пов'язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ.

До таких вчинків, як правило, відносяться: вчинення злочину, встановленого вироком суду, що набрав законної сили; скоєння корупційного діяння як різновиду адміністративного правопорушення; систематичне скоєння адміністративних правопорушень, що посягають на встановлений порядок управління, громадський порядок та громадську безпеку; заняття підприємницькою діяльністю; організацію страйків та участь у них; розголошення службової таємниці; появу на службі або поза службою в нетверезому стані, що ображає людську гідність; вживання алкогольних напоїв у форменому одязі у громадських місцях; прийняття наркотичних або токсичних препаратів без рецепту лікаря; систематичне порушення правил носіння форменого одягу, зовнішньої охайності; неодноразове грубе і зверхнє ставлення до громадян; прояви жорстокого або принизливого ставлення до людей; скоєння аморального проступку, не сумісного з продовженням служби в ОВС; систематичне поширення компрометуючої ОВС України інформації за допомогою засобів мас-медіа тощо.

У пункті 66 Положення № 114 визначено не окремий вид відповідальності працівника ОВС, а спеціальну підставу для припинення служби, яке відбувається у формі звільнення.

Припинення служби за п. 66 Положення є найсуворішою санкцією відповідальності працівника ОВС, який вчинив діяння, несумісне з посадою.

З огляду на викладене, звільнення за п. 66 Положення може мати місце лише тоді, коли достеменно доведено, що особа скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Таким чином, такий вид припинення служби в органах внутрішніх справ, як звільнення за п. 66 Положення є самостійною й спеціальною підставою для звільнення осіб рядового і начальницького складу й факт скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, повинен бути доведеним.

Відповідної позиції дотримується також Вищий адміністративний суд України у своїх рішеннях (ухвала ВАСУ від 22.01.2015 у справі К/800/51867/14, реєстраційний номер 42495811, ухвала ВАСУ від 03.02.2015 у справі К/800/48536/13, реєстраційний номер 42743381).

У висновку службового розслідування від 30.12.2014 та наказі УМВС України в Полтавській області від 30.12.2014 № 1239 чітко не визначено, який саме вчинок позивача дискредитує звання рядового і начальницького складу ОВС та які саме порушення службової дисципліни, визначенні в ст.7, ст. 8 Дисциплінарного статуту ОВС України вчинено позивачем.

З наданих матеріалів, судом встановлено, що підставами для звільнення позивача послугували наступні обставини.

02.12.2014 прокуратурою Полтавської області відкрито кримінальне провадження № 0000351 за ознаками ч. 3 ст. 368 КК України за фактом вимагання та одержання неправомірної вигоди начальником УДАІ УМВС полковником міліції ОСОБА_5, якому оголошено підозру у вчиненні вказаного злочину та затримано як підозрюваного. На схильність до отримання неправомірної вигоди з боку останнього за піврічний термін його керівництва УДАІ УМВС та сприяння в цьому його заступників підполковника міліції ОСОБА_6, підполковника міліції ОСОБА_1, начальника відділу кадрового забезпечення УДАІ УМВС підполковника міліції ОСОБА_7, начальника відділу автомобільно-технічної інспекції та організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ УМВС майора міліції ОСОБА_8 зазначалося в численних зверненнях та повідомленнях.

Стосовно вказаної обставини судом встановлено, що слідчим відділом прокуратури Полтавської області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 000351 за ознаками частини 3 статті 368 КК України щодо одержання неправомірної вигоди начальником УДАІ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_5 та іншими працівниками УДАІ УМВС України в Полтавській області.

Однак, як на дату проведення службового розслідування, так і на дату розгляду справи, позивачу в межах вказаного кримінального провадження підозра не повідомлялася, про що свідчать листи прокуратури Полтавської області на вимогу суду (а.с. 134, 141).

Твердження відповідача про те, що на схильність до отримання неправомірної вигоди з боку ОСОБА_5 за піврічний термін його керівництва УДАІ УМВС та сприяння в цьому його заступників, крім інших, підполковника міліції ОСОБА_1 зазначалося в численних зверненнях та повідомленнях, суд оцінює критично.

Так, у висновку службового розслідування від 30.12.2014 зазначалося, що з початку призначення ОСОБА_5 і протягом 2014 року на адресу УМВС з МВС України та прокуратури Полтавської області надходили звернення щодо неправомірних дій начальника УДАІ УМВС ОСОБА_5 та керівництва УДАІ УМВС (3 звернення надійшло з МВС України, 3 - з прокуратури), також протягом року проведено 3 перевірки за аналогічними відомостями, викладеними на сайтах у всесвітній мережі Інтернет. За вказаними зверненнями та публікаціями призначені та проведені службові розслідування, до проведення яких залучалися працівники ВВБ в Полтавській області ДВБ МВС України.

В межах проведених службових розслідувань підтвердити викладені факти не виявилося можливим, оскільки в ході неодноразового опитування керівництва підрозділів УДАІ УМВС, особового складу та начальників відділень ДАІ в області, зазначена інформація ними заперечувалася.

Надані на вимогу суду матеріали службових розслідувань щодо неправомірних дій керівного складу УДАІ УМВС від 22.05.2014 та від 05.09.2014 відповідно були долучені до матеріалів кримінальних проваджень № 0000128, відомості про які внесено до ЄРДР 05.06.2014 з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 364 КК України (закрито30.06.2014 на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України) та № 0000237, відомості про які внесено до ЄРДР 05.09.2014 з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 365 КК України (закрито 31.10.2014 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України) (а.с. 97-129).

Відповідні обставини, викладені у висновку службового розслідування від 30.12.2014, підтверджуються наявними у справі матеріалами звернень та службових розслідувань.

З огляду на викладене, звернення та скарги, про наявність яких стверджував відповідач 1 у спірному наказі від 30.12.2014 № 1239, були предметом відповідних службових розслідувань, за наслідками яких не виявлено порушень вимог чинного законодавства, і на підставі яких кримінальні провадження були закриті згідно п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України, тобто за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

За таких обставин врахування відповідачем зазначених звернень та скарг як підтвердження факту скоєння позивачем вчинку, що дискредитує, є безпідставним.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що сприяння в отриманні неправомірної вигоди є кримінально караною дією (формою співучасті у скоєнні відповідного злочину), що підлягає встановленню за наслідками кримінального провадження і доведення вини особи, і в разі засудження за такий злочин працівник міліції підлягає звільненню з органів внутрішніх справ за підставою, яка визначена п. 67 Положення.

Натомість, як встановлено судом вище, позивачу як на час службового розслідування та прийняття спірних наказів, так і станом на момент розгляду справи у суді не було навіть повідомлено про підозру у вчиненні будь-якого злочину.

Крім того, представник відповідача 1 в судовому засіданні не зміг надати пояснень в чому проявлялось сприяння підполковника міліції ОСОБА_1 на схильність до отримання неправомірної вигоди з боку ОСОБА_5, а також представником відповідача 1 було зауважено, що вказане формулювання у спірному наказі не вважає повідомленням про злочин зі сторони позивача.

У частині 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Аналогічна за змістом норма зафіксована в ст. 62 Конституції України, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у власних рішеннях дійшов наступних висновків.

У рішенні по справі "Аллене де Рібемон проти Франції" від 10.02.1995 р. звернуто увагу на те, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Позиція у рішенні по справі "Грабчук проти України" від 21.09.2006 р. полягала в тому, що презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставним врахування відповідачем УМВС України в Полтавській області у спірному наказі № 1239 від 30.12.2014 тієї обставини, що у зверненнях та повідомленнях зазначалося про сприяння позивача в отриманні неправомірної вигоди з боку начальника УДАІ УМВС ОСОБА_5, оскільки факт такого сприяння міг бути встановлений лише в межах кримінального провадження, до завершення якого відсутні підстави вважати особу винною.

Суд вважає також обґрунтованими доводи позивача про неприпустимість притягнення його до відповідальності за інкриміновані діяння іншої особи, у даному випадку начальника УДАІ УМВС ОСОБА_5, оскільки згідно частини 2 статті 61 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що факт розпочатого кримінального провадження № 0000351 за ознаками ч. 3 ст. 368 КК України щодо одержання неправомірних вигод працівниками УДАІ УМВС України в Полтавській області по якому станом на момент проведення службової перевірки та станом на дату розгляду справи в суді не було повідомлено про підозру жодній особі, в тому числі і позивачу, згідно витягу з вказаного кримінального провадження (а.с. 141, 146) та наявність звернень щодо неправомірних дій керівництва УДАІ УМВС, за результатами розгляду яких не встановлено порушень у порядку, передбаченому чинним законодавством, не може бути розцінений як вчинок позивача, що дискредитує звання працівника органів внутрішніх справ.

Стосовно доводів відповідача про те, що заступник начальника управління ДАІ УМВС України в Полтавській області - начальник відділу організації роботи дорожньо-патрульної служби підполковник міліції ОСОБА_1 особистим прикладом сприяв погіршенню іміджу УДАІ УМВС, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 7 Дисциплінарного статуту ОВС службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників.

Судом встановлено, що посадові обов'язки позивача, як заступника начальника УДАІ УМВС України в Полтавській області - начальника відділу організації роботи дорожньо-патрульної служби, визначені посадовою інструкцією, затвердженою наказом УДАІ УМВС від 07.06.2013 № 302, із якою позивач був ознайомлений під підпис 01.08.2014 (а.с. 20-24).

У спірному наказі від 30.12.2014 № 1239 не зазначено жодного положення посадової інструкції заступника начальника УДАІ УМВС України в Полтавській області - начальника відділу організації роботи дорожньо-патрульної служби, за неналежне виконання якого до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з ОВС.

Представником відповідача 1 не було надано до суду жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, зокрема, щодо недотримання позивачем законодавства, невиконання вимог Присяги працівника ОВС, невиконання статутів і наказів начальника, невиконання позивачем положень посадової інструкції. Матеріали службової перевірки та матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували обставин, щодо невиконання позивачем положень посадової інструкції.

За таких обставин, відповідачем 1 чітко не окреслено факт порушень позивача, що в свою чергу вказує про неможливість оцінити докази, які підтверджують такий факт, натомість така невизначеність є підставою для довільного тлумачення допущених порушень.

Необхідно зазначити, що у службовій характеристиці позивача від 31.12.2014 має достатній рівень теоретичної підготовки та практичний досвід роботи в підрозділах Державтоінспекції. Добре знає нормативні документи, накази та вказівки, що регламентують діяльність органів внутрішніх справ та Державтоінспекції, постійно підвищує свій загальноосвітній та професійний рівень, здобуті знання вміє вірно застосувати на практиці. Організував кваліфіковане управління, яке забезпечує чіткий розподіл обов'язків, ведення суворої відповідальності, свідомої дисципліни. У своїй роботі домагається високих показників, є прикладом для особового складу підрозділу. Організовує роботу по профілактиці дорожньо-транспортного травматизму, розкриттю злочинів, пов'язаних із використанням транспортних засобів (а.с. 15-16).

За таких обставин посилання відповідача 1 на неналежне виконання позивачем обов'язків не обґрунтовані будь-якими доказами.

Суд також враховує, що згідно з положенням статті 7 Дисциплінарного статуту ОВС у разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

Матеріали службового розслідування від 30.12.2014 не містять будь-яких доказів про те, що позивач виявив порушення законодавства у діях начальника УДАІ УМВС і не повідомив про них старшому прямому начальникові. При цьому, такі порушення не були виявлені за результатами неодноразових службових розслідувань, що проводилися УМВС України в Полтавській області протягом другої половини 2014 року.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження скоєння позивачем проступку проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Ні з висновку службового розслідування, ні з оскаржуваного наказу про звільнення не вбачається, в чому саме полягає протиправність дій позивача і яким чином такі дії дискредитували його звання, адже останні не містять вказівок та посилань на те, які нормативні акти, приписи дисциплінарного характеру, моральні норми, тощо були порушені позивачем.

За таких обставин звільнення позивача за порушення службової дисципліни, що виявилося в недотримані ст. 7 ст. 8 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України є незаконним та необґрунтованим.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем 1 при звільненні позивача за відсутності беззаперечних доказів вчинення ним дій, які дискредитують звання рядового і начальницького складу порушено необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані застосовані заходи дисциплінарного впливу.

Беручи до уваги викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині та визнати протиправними та скасувати наказ від 30 грудня 2014 року № 1239 "Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції" в частині пункту 1 про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ.

Надаючи правову оцінку вимозі про поновлення на роботі на посаді заступника начальника управління ДАІ УМВС у Полтавській області - начальника відділу організації роботи дорожньо-патрульної служби, суд виходив з наступного.

Наказом УМВС № 395 о/с від 22.08.2014 ОСОБА_1 призначений на посаду заступника начальника управління ДАІ УМВС України в Полтавській області - начальника відділу організації роботи дорожньо-патрульної служби.

В період часу з 29.12.2014 року по теперішній час заступник начальника управління ДАІ УМВС України в Полтавській області - начальник відділу організації роботи дорожньо-патрульної служби ОСОБА_1 звільнений від роботи у зв'язку із хворобою, що підтверджується довідками та листками непрацездатності (а.с. 81-84).

Відповідно до пункту 5 статті 18 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади, пониження в спеціальному званні та звільнення з органів внутрішніх справ, вважаються виконаними після видання наказу по особовому складу.

Таким чином, наказ від 30 грудня 2014 року № 1239 "Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції" в частині пункту 1 про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ є фактично не реалізованим, а ОСОБА_1 є не звільненим з посади заступника начальника управління ДАІ УМВС України в Полтавській області - начальника відділу організації роботи дорожньо-патрульної служби, оскільки відповідачем 1 відносно позивача не прийнято наказ по особовому складу через тимчасову непрацездатність позивача.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Так, відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно із частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до вимог цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, не доведено правомірність прийнятого оскаржуваного наказу.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Полтавській області, управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства Внутрішніх Справ України у Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі - підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-11, 71, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Полтавській області, управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства Внутрішніх Справ України у Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ від 30 грудня 2014 року № 1239 "Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції" в частині пункту 1 про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Повний текст постанови виготовлено 17 березня 2015 року.

Суддя І.Г. Ясиновський