Справа № 815/551/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/551/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

суддів - Андрухіва В.В., Стефанова С.О.,

за участю секретаря - Грабової Я.О.,

перекладача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд скасувати рішення від 19.12.2014 р. № 724-14, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 31.10.2013 р. він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Згідно повідомлення від 06.01.2015 р. № 121 позивачу відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, на підстав пп.1 та пп.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон). Позивач зазначив, що є громадянином ДР Конго, проте не може та не бажає користуватися захистом своєї країни у зв'язку з політичними переконаннями. У 2010 р. батько позивача був вбитий, оскільки був головою партії UDPS, що виражала опозиційні погляди. Позивач також належить до цієї партії, у зв'язку із чим є об'єктом переслідувань з боку влади. У зв'язку із цим, побоюючись за свою безпеку, позивач був вимушений покинути територію ДР Конго. Зважаючи на викладені обставини, позивач звернувся до влади України за захистом.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, в задоволенні позову просила відмовити, зважаючи на правомірність оскаржуваного рішення при необґрунтованій заяві позивача щодо надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ДР Конго, за національністю балюба, етнічна група Банту, за віросповіданням - християнин-протестант, неодружений.

Позивач легально покинув ДР Конго 24.11.2009 р. на підставі паспорту № НОМЕР_1 та студентської візи типу НОМЕР_2 (Тернопільського медичного університету) авіарейсом Кіншаса (ДР Конго) - Ніаробі (Кенія) - Дубаї (ОАЕ) - Киї (Україна). Студентська реєстрація ОСОБА_2 на території України закінчилась 05.09.2010 р. і 31.10.2010 р. позивач вперше звернувся за захистом в Україні до ГУ ДМС України в Одеській області. За результатами розгляду рішенням ДКНР України від 26.04.2011 р. № 382-11 заявнику було відмовлено в наданні статусу біженця.

31 жовтня 2013 р. ОСОБА_2 вдруге звернувся за захистом, шукаючи додаткової форми захисту згідно Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні».

Рішенням ДМС України від 19.12.2014 р. № 724-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_2 (2013OD0123), в основу оскаржуваного рішення покладений висновок від 21.11.2014 року «Про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Зі змісту зазначеного висновку вбачається, що співробітник міграційної служби вважав, що у позивача немає ознак особи, що може вважатися біженцем через відсутність побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, заявник не може довести існування загрози життю, безпеці чи свободі, передбачених п.13 ст.1 Закону, для надання додаткової форми захисту. У зв'язку із цим та через відсутність умов, передбачених абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», співробітник міграційної служби дійшов висновку про доцільність відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв'язку з наступним.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Судом встановлено, що позивач мешкав у ДР Конго, протягом 1996-2002 рр. навчався у початковій школі «Інститут Малєву», 2002-2003 рр. - в середній школі «Бон Берже», 2003-2009 рр. - в ліцеї «Мадам де Севінї». У 2005-2009 рр. займався організацією різного роду розважальних заходів. Продовжив навчання в Тернопільскому медичному університеті у 2009-2010 рр. В м. Одесі позивач працює музикантом-вокалістом з 2012 р.

В основу заяви про надання статусу біженця або додаткового статусу ОСОБА_2 поклав те, що під час його навчання в Україні, а саме 08.06.2010 р. його батька було вбито через те, що він працював у службі Комунікації партії «UDPS» (Союз демократичного та соціального прогресу). Позивач вказав, що він (з 2004 р., тобто у віці 14 років) разом із своїми братами також був членами партії. Матір позивача наступного дня пішла до поліції, однак їй почали погрожувати, оскільки поліція працює на уряд. Після поховання батька (13.06.2010 р.) будинок та земельна ділянка родини позивача були конфісковані. Родина батька виїхала до Преторії, де проживає по теперішній час. Позивач, в силу зазначених вище обставин, не може повернутися в ДР Конго, оскільки його розшукує уряд та його можуть вбити.

Оцінюючи обставини в'їзду позивача до України, відповідач надав перевагу тому, що ОСОБА_2 звернувся за захистом в Україні після закінчення терміну студентської візи, тобто після виникнення необхідності легалізувати своє перебування на території України. При цьому відповідач дійшов висновку, що ОСОБА_2 ніколи не займався політичною діяльністю, а покладені в основу його історії обставини не заслуговують на увагу, оскільки є надуманими та недостовірними.

Так, під час проведення інтерв'ю 07.11.2013 р. ОСОБА_2 розповів, що вступив до партії в 2004 р. (у віці 14 років) та отримав членський квиток. Він мав лише членський квиток та іноді приймав участь у зборах в якості слухача.

В ході повторного звернення у співбесіді 19.11.2013 р. заявник стверджує, що членський квиток отримав лише в 2008 р., хоча членом партії став в 2004 р.

Під час попереднього звернення у співбесіді 23.12.2010 р. шукач підкреслив той факт, що членські квитки мали лише батько, мати та старший брат, тоді як в інтерв'ю 19.11.2013 р. зазначив, що членство та членські квитки в політичній партії UDPS мали два його брати, матір членом політичної партії не була, що суперечить повідомленим під час першого (у 2010 р.) звернення даним.

В ході другого звернення ОСОБА_2 надав до органу міграційної служби копію власного членського квитка, який за його словами, він отримав в 2004 р. чи 2008 р. (квиток датований 12.02.2008 р.). При цьому під час першого звернення за захистом ОСОБА_2 розповів, що в нього не було членського квитка, оскільки такі квитки мали лише його батько, матір та старший брат (протокол співбесіди від 23.12.2010 р., ОС 10/258), у зв'язку із чим відповідачем даний квиток визнаний неналежним доказом.

Крім того, в анкетуванні від 30.11.2010 р. позивач зазначив, що його батька було вбито з вогнепальної зброї у власному будинку 08.06.2010 р. і лише наступної доби матір звернулася до поліції. При другому зверненні позивач вказав, що подробиць вбивства його батька він не знає взагалі, оскільки перебував за межами країни.

Під час повторного звернення заявник надав до управління копію постанови про власний розшук представниками прокуратури м. Кіншаса (R.M.P.70.008/2011) і в ході додаткової співбесіди 01.07.2014 р. повідомив, що вказаний документ йому надав старший брат Тумбуа. При цьому згідно матеріалів особових справ № 10/258 та 2013OD0123 родина позивача разом із старшим братом виїхала з ДК Конго в липні 2010 р., а даний документ датований 15.02.2011 р., що суперечить твердженням заявника (в цей момент його брат вже перебував в ПАР) та доводить його неналежність.

Крім того, згідно протоколу від 07.11.2013 р. позивач вказав, що будинок та земельну ділянку мати просто продала, тоді як згідно його заяви все майно було конфісковано владою, яка й переслідувала його родину.

Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було. Разом із тим, як під час співбесід в міграційній службі, так і в ході судового розгляду справи, позивач підтвердив, що особисто йому ніхто не погрожував.

Твердження позивача про наявність підстав для надання додаткового захисту, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Гвінеї. Надана ним інформація при викладені причин неможливості повернутися до ДР Конго є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заявах щодо небезпеки, яка йому загрожує в ДР Конго особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Вирішуючи справу, суд враховує, що позивач не володіє інформацією про повідомлені ним випадки переслідування, у зв'язку із чим суд погоджується із висновками міграційної служби щодо неправдоподібності покладених в основу заяви фактів. Суд не знаходить обґрунтованими твердження позивача про причини, які вимушують його шукати притулок, оскільки в судовому засіданні позивач пояснив, що після закінчення навчання в Україні він вирішив тут залишитися, оскільки його все влаштовує.

При цьому суд враховує, що покладена в основу заяви та позову історія є достатньо поширеною, що з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В свою чергу, відповідач згідно ч.2 ст.71 КАС України, довів правомірність прийнятих ним рішень та необґрунтованість позовних вимог.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірні рішення від 19.12.2014 р. № 724-14 прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішення відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 17 березня 2015 року.

Головуючий суддя І.В. Завальнюк

Суддя В.В. Андрухів

Суддя С.О. Стефанов