Справа № 826/3233/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

826/3233/15

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

16 березня 2015 року м. Київ № 826/3233/15

Cуддя Окружного адміністративного суду міста Києва Іщук І.О., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали у справі

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «АД ШИНА»

до

Київської міської митниці ДФС України

про

визнання бездіяльності протиправною, зобов’язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АД ШИНА» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Київської міської митниці ДФС України про визнання бездіяльності протиправною, зобов’язання вчинити дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.03.2015 р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви до 11.03.2015 р.

Згідно відмітки служби діловодства, 13.03.2015 р. Окружний адміністративний суд м. Києва одержав від ТОВ «АД ШИНА» клопотання про залучення до матеріалів справи копії Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб – підприємців стосовно ТОВ «АД ШИНА» та оригінал квитанції про сплату судового збору (№ 216160 від 13.03.2015 р. на суму 73,08 грн.).

Ознайомившись із наданими позивачем документами, а також доводами, викладеними у клопотанні, суд приходить до наступних висновків.

Так, зі змісту заявленого позивачем клопотання вбачається, що, на його переконання, норми Кодексу адміністративного судочинства України не встановлюють обов’язку позивача надавати при пред’явлення адміністративного позову доказів, що повинні підтвердити правосуб’єктність станом на дату подання цього позову.

З огляду на викладене, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність.

Отже, наявність або відсутність права на звернення до суду з позовом пов'язано з можливістю пред'явлення позову в суді. При цьому, відкриття провадження у справі тягне за собою матеріально-правові та процесуально-правові наслідки. Перевірка цих обставин здійснюється судом шляхом огляду та аналізу позовної заяви та доданих до неї документів.

Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (№755-IV від 15.05.2003р.), зокрема статтями 16, 18, передбачено, що Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - документ, що містить відомості про юридичну особу або її відокремлені підрозділи, або фізичну особу - підприємця, визначені цим Законом, і використовується для їх ідентифікації під час провадження господарської діяльності та відкриття рахунку в банку.

Державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру (ч. 1 ст. 4 вказаного Закону).

Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру (ч. 1 ст. 16 цього ж Закону).

Суд погоджується з позивачем, що в силу ч. 1 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними, за винятком реєстраційних номерів облікових карток платників податків, відомостей про відкриття та закриття рахунків, накладення та зняття арештів на рахунки та майно.

Разом з тим, частиною другою вказаної статі визначено, що відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, надаються у вигляді, зокрема, витягу з Єдиного державного реєстру; довідки про наявність або відсутність в Єдиному державному реєстрі інформації, яка запитується.

Суд дійсно може перевірити наявну в базі Єдиного державного реєстру інформацію, натомість офіційного Витягу чи Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців суд не отримує.

Аналіз вищенаведених норм обумовлює висновок, що суд з метою встановлення достовірних відомостей про юридичну особу має право витребувати у позивача документи на підтвердження його правосуб’єктності.

Разом з тим, позивач вважає, що останній звільняється від сплати судового збору в силу приписів п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої, судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Так, позивач вважає, що внаслідок допущеної протиправної бездіяльності з боку митного органу позивач позбавлений отримати дохід у сумі 55 931,43 грн. за рахунок зменшення зобов’язання (зменшення розміру митних платежів), що виникло в результаті скасування в судовому порядку рішень Київської міжрегіональної митниці Міндоходів.

Проте, суд не може погодитися з такими твердженнями позивача, оскільки диспозиція до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» прямо вказує на те, що підставою для звільнення від сплати судового збору є подання позовної заяви про відшкодування шкоди. Натомість позивач просить:

2. стягнути з Київської міської митниці Державної фіскальної служби України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АД ШИНА» суму надмірно сплачених платежів за скасованими в судовому порядку рішеннями Київської міжрегіональної митниці Міндоходів, а саме: від 15.10.2013 р. № 100270000/2013/700362/2та № 100270000/2013/700363/2 в розмірі 55 931,43 грн.

Тобто позовні вимоги заявлені не про відшкодування шкоди, а про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів.

Разом з тим, суд звертає увагу позивача, що згідно визначень, наведених в п. п. 6, 8 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов - це звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах; позивач в адміністративній справі - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Компетенція адміністративних судів, відповідно до ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, поширюється на:

- спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності;

- спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

- спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також спори, які виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

- спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом;

- спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Статтею 21 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право позивача заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов'язані між собою і підсудні одному адміністративному суду.

При цьому вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Вказана позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 08.07.2010 р. у справі N К-3559/07.

Крім того, суд звертає увагу позивача на позицію Пленуму Вищого адміністративного суду України від 23 січня 2015 року N 2 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 8 липня 2011 року N 3674-VI «Про судовий збір» в якому зазначено наступне.

Статтею 3 Закону про судовий збір визначено об'єкти справляння судового збору з розподілом на ті, за які судовий збір справляється (ч. 1 ст. 3 Закону N 3674-VI), і ті, за які цей збір не справляється (ч. 2 ст. 3 Закону N 3674-VI).

Згідно з цим пунктом судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду.

Вивчення судової практики показало, що мають місце випадки, коли позивачі, звертаючись до суду з вимогами про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, звертають увагу суду на те, що вони звільнені від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону про судовий збір. Такі випадки є свідченням неправильного розуміння предмета регулювання цього положення.

Стаття 56 Конституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Таке право також закріплено у статтях 1167, 1173 - 1175 Цивільного кодексу України.

Цими статтями встановлено обов'язок держави, Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування відшкодувати шкоду, завдану фізичній або юридичній особі:

незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень (статті 1167, 1173);

незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 1174);

у результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований (стаття 1175).

Ці норми Конституції України та Цивільного кодексу України є нормами прямої дії, оскільки будь-яка юридична чи фізична особа має право на їх підставі звернутися до суду з позовом про відшкодування такої шкоди (матеріальної чи моральної). Так, пунктом 4 частини четвертої статті 105 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимогу про стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

Застосовуючи положення пункту 13 частини другої статті 3 Закону про судовий збір адміністративні суди звертають увагу на те, що це законодавче положення поширюється лише на вимогу, яка визначена пунктом 4 частини четвертої статті 105 КАС України.

Відповідно до частини другої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зміст цієї норми вказує на те, що вимозі про відшкодування шкоди передує вимога про встановлення порушення прав, свобод та інтересів позивача. За такого правового врегулювання вимога про відшкодування шкоди не є об'єктом, за який справляється судовий збір. Водночас за вимогу, яка їй передує, такий платіж сплачується.

Як приклад такого правозастосування наведено ухвалу Вищого адміністративного суду України від 9 квітня 2014 року (38184501), в якій суд зазначив, що положення пункту 13 частини другої статті 3 Закону про судовий збір не поширюється на позов з вимогами про визнання дій протиправними, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та поновлення виконавчого провадження.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про помилковість доводів позивача.

Так, судом встановлено, що заявлені позовні вимоги носять майновий та немайновий характер.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви немайнового характеру (квитанція № 216160 від 13.03.2015 р. на суму 73,08 грн.). Проте, позивачем не сплачено судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру.

Суд звертає увагу, що заяви про відстрочення та розстрочення сплати судового збору позивачем не подавалось.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що станом на 16.03.2015 р. позивачем не усунуто недоліки позовної заяви.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовну заяву слід повернути позивачеві в зв’язку з неусуненням недоліків позовної заяви, яку залишено без руху.

Керуючись п. 1 ч. 3 ст. 108 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, –

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «АД ШИНА» повернути.

2. Ухвалу про повернення позовної заяви надіслати позивачу негайно.

3. Попередити позивача, що позовні матеріали будуть йому повернуті супровідним листом рекомендованим поштовим відправленням із зворотною розпискою про їх одержання після спливу терміну для оскарження ухвали про повернення позовної заяви.

4. У випадку оскарження ухвали позовні матеріли будуть скеровані до апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою.

Ухвала набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом п’яти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує ухвалу, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук