Справа № 486/1914/14-а
Суддя: Савін О. І.
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №: 486/1914/14-а Провадження №2-а/486/2/2015
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2015 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області, в складі головуючого- судді Савіна О.І.

при секретарі - Архіповій К.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Явтушенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, третя особа: Южноукраїнська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування - виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 15.01.2014 року «Про відмову у наданні дозволу на продаж частки квартири №3 малолітнього ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування рішення.

Мотивацією позову є те, що її на праві спільної часткової власності та малолітньому сину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, належить по 1/2 частині однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Позивач з метою забезпечення реалізації прав сина на гідні умови життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток здібностей дитини, покращення житлових умов придбала у власність двокімнатну квартиру за АДРЕСА_2

У зв'язку з вказаним, виникла потреба та необхідність у продажі 1/2 частини житлової квартири АДРЕСА_1, яка належить малолітньому сину.

Як акцентує увагу позивач, придбання та відчуження житлової квартири вчиняються з метою реалізації прав неповнолітньої дитини на покращення житлових умов і не суперечить правам та інтересам дитини. Вказує і на те, що у м. Миколаєві вона має постійну роботу, гарантований заробіток, на який утримує свого сина та розвиває його здібності.

Рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 15.01.2014 року їй було відмовлено у наданні дозволу на продаж 1/2 частки квартири №3 малолітнього ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_1. Нею була дана згода на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна малолітнього сина, підтверджує той факт, що згідно акту обстеження, проведеного за адресою місця проживання дитини, а саме: АДРЕСА_2, встановлено проживання її як позивача та малолітнього сина ОСОБА_4

Позивач вважає таке рішення незаконним та яке підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради Миколаївської області на думку позивача віднісся до вирішення вищезазначеного питання, яке стосується інтересів дитини, бездушно, безапеляційно, проігнорувавши вимоги Декларації та інших міжнародних актів про права дітей, а також не взяв до уваги рішення Європейського суду, аналіз яких зобов'язує індивідуально підходити до вирішення подібних питань, вважає, що відповідач формально відмовив позивачу у задоволенні дозволу у продажі вищезазначеної частки квартири за вищевказаними обставинами, не врахувавши інтереси дитини, просить суд задовольнити позов.

Представник відповідача позов не визнала та зазначила, що відповідач при вирішенні даного питання діяв у спосіб закону, тобто у відповідності до ч.2 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» відповідно до якого є неприпустимим зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень. Пояснила і те, що у відповідності до п.67 порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, існує спеціальна процедура затвердження Кабінетом Міністрів України від 24.09.2008 року за №866 щодо надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності, на яке або право користування яким має дитина.

Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Третя особа - завідувач Южноукраїнської державної нотаріальної контори до суду не з'явилась, але звернулася з письмовою заявою про розгляд справи без її участі, просила ухвалити рішення на розсуд суду.

Вивчивши матеріали адміністративного позову, вислухавши представників сторін з приводу обґрунтування та спростування позовних вимог, перевіривши та оцінивши докази, які надані сторонами, суд вважає за можливе задовольнити позов, виходячи з наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, у позивача та її малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві спільної часткової власності належить 1/2 частки однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

У зв'язку з тим, що позивач з метою покращення житлових вимог, придбала у власність двокімнатну житлову квартиру АДРЕСА_2, маючи постійну роботу у м. Миколаєві та гарантований заробіток на утримання сина, вона у встановленому порядку звернулася з заявою до відповідача для надання дозволу на продаж 1/2 частки, яка належить її малолітньому сину, однокімнатної квартири за АДРЕСА_1, однак рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 15.01.2014 року позивачу було відмовлено у наданні дозволу на продаж 1/2 частки №3 малолітнього ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з доводами відповідача, суд вважає зазначити наступне.

В силу ч.3 ст.47 Конституції України, ніхто не може бути у примусовому порядку позбавлений житла не інакше, як згідно законодавства за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.56 ЦК України, органами опіки та піклування є районні в містах Києві та Севастопольські державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських та селищних рад.

В силу до пп.4 п.б ст.34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів, сільських, селищних, міських рад належить вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування, частиною 1 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» встановлено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Відповідач свою правову позицію стосовно обґрунтування позовних вимог позивача побудував на основі матеріального права, як основи українського законодавства, яке регулює ті чи інші правовідносини, але на думку суду не врахував логіку позивача щодо дійсного захисту прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

В судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що позивач виконала взяті на себе обов'язки щодо згоди на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна малолітнього сина, тобто 1/2 частки квартири, яка належить її малолітньому сину, вона має двохкімнатну квартиру, але вчинити правочин на предмет спору не в змозі, оскільки на укладення такого договору необхідна письмова згода відповідача, як органу опіки та піклування.

Згідно акту обстеження, проведеного за адресою місця проживання дитини, а саме: АДРЕСА_2, встановлено, що в даній квартирі проживає позивач та її малолітній син.

Констатацією факту, що позивач має постійну роботу в м. Миколаєві та гарантовану заробітну плату, на якій утримується малолітній син, в матеріалах справи містяться відповідні докази, які сторонами не заперечуються.

Разом з тим, суд акцентує увагу сторін на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, які є частиною національного законодавства і джерелом права, положення вище вказаної Конвенції; мають пріоритети над нормами національного законодавства, які не відповідають нормам прав та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд має завжди бути «встановлений Законом». Це формування засвідчує принцип Верховенства права, притаманний системі Конвенції та її протоколів.

Право на достатнє житло знаходить повне визнання в масиві міжнародних документів, у тому числі в Конвенції про права дитини (ст.27) у відповідності, до якої держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть персональну відповідальність за забезпечення своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, а тому на переконання суду дає дозвіл на продаж 1/2 частки однокімнатної квартири у м. Южноукраїнську, яка належить малолітньому ОСОБА_4, та придбання двокімнатної квартири у м. Миколаєві ніяким чином не зменшує права та інтереси останнього.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основних свобод не виключає права на достатнє житло, хоча в переглянутій Європейській Соціальній Хартії впроваджується загальна стаття про право на житло.

Питання житлових прав розглядається в чисельних справах Європейської комісією та судом з прав людини.

Базовим документом, спрямованим на захист дітей, є Конвенція ООН про права дитини, яка була прийнята та відкрита для підписання та приєднання резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року. Текст Конвенції про права дитини готувався, обговорювався та узгоджувався більше 10 років. Конвенція ООН про права дитини набула чинності в Україні 27 вересня 1991 року і з цього часу є частиною національного законодавства.

Статтею третьою вищезазначеної Конвенції передбачено, що держава в усьому, що стосується дитини, повинна виходити з її найкращих інтересів, а тому Україна не виняток серед країн, що бажають майбутнього для своїх дітей. Приєднуючись до міжнародних конвенцій, укладаючи міжнародні договори про співробітництво, беручи участь у розробці загальнонаціональних та міжнародних програм діяльності, держава Україна поступово втілює в життя основні загальнолюдські цінності.

Таким чином, зазначені вище міжнародні нормативні документи, які є частиною національного права України, в тому числі і до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», як стратегічного загальнонаціонального пріоритету, лише підтверджують, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Таким чином, позивач використала своє право та обов'язок стосовно поліпшення житлових умов неповнолітнього сина та надала до суду всі необхідні докази, в тому числі, стосовно санітарно-гігієнічних та побутових умов.

У відповідності до ч.2 ст.154 СК України, батьки мають звертатися до суду органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, доньки, як і їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Тому, враховуючи вищевикладене, та керуючись ч.3 ст. 47 Конституції України, ст.177 СК України, ст.ст. 159, 160, 161, 167 КАС України, ч.1, 2 ст.27 Конвенції з прав дитини суд,

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_3 до виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, третя особа: Державна нотаріальна контора м. Южноукраїнська про визнання незаконним рішення відповідача - задовольнити у повному обсязі.

Визнати незаконним та скасувати рішення органу місцевого самоврядування - виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 15.01.2014 року про відмову у наданні дозволу на продаж 1/2 частки квартири №3, малолітнього ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати виконавчий комітет Южноукраїнської міської ради Миколаївської області розглянути питання про надання дозволу на відчуження нерухомого майна, яке належить малолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Южноукраїнський міський суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо постанову було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Южноукраїнського міського суду О. І. Савін