Справа № 2а-937/10/1470
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" грудня 2014 р. м. Київ К/9991/42415/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Південьспецбудмонтаж" на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2011 у справі № 2а-937/10/1470

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест

Південьспецбудмонтаж"

до Южноукраїнської об'єднаної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби

за участі Прокуратури Миколаївської області

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство звернулося до суду з позовом до державного податкового органу, в якому заявлено вимоги визнати нечинними податкові повідомлення - рішення від 28.07.2009 № /0, № /0 та наступні в часі податкові повідомлення-рішення, прийняті у порядку адміністративного оскарження через дріб 1, 2, 3, якими позивачу визначено податкове зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій з податку на прибуток у сумі 58 408,00 грн. та з податку на додану вартість (далі - ПДВ) у сумі 61 939,50 грн.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.08.2010 позовні вимоги задоволено.

Апеляційний адміністративний суд постановою від 25.05.2011 судове рішення першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову Товариства відмовив повністю.

Не погодившись із судовим рішенням апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, де, з посиланням на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, порушує питання скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі судове рішення першої інстанції.

У поданих запереченнях на скаргу відповідач просить її відхилити з мотивів необґрунтованості.

Під час підготовки справи до касаційного розгляду державним податковим органом було подано клопотання про заміну первісного відповідача у порядку процесуального правонаступництва.

У відповідності до вимог ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України суд допустив заміну відповідача у справі - Южноукраїнську об'єднану державну податкову інспекцію на його правонаступника - Южноукраїнську об'єднану державну податкову інспекцію Миколаївської області Державної податкової служби.

Переглянувши матеріали справи і касаційну скаргу, заслухавши доповідь судді, Вищий адміністративний суд України зазначає наступне.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що підставою для прийняття оспорюваних податкових повідомлень - рішень були висновки, викладені у акті від 17.07.2009 про результати планової виїзної перевірки Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 29.01.2007 по 31.03.2009, про порушення позивачем пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, пп. 5.2.1 п. 5.2, п. 5.9 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та пп. 7.2.3 п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість". Такий висновок державного податкового органу мотивовано тим, що: Товариство до складу валових доходів не включило кредиторську заборгованість, яка набула статусу безповоротної фінансової допомоги внаслідок ліквідації кредиторів; до складу валових витрат безпідставно віднесено 50 % вартості пального, яке придбавалось Товариством на виконання умов укладених договорів оренди з працівниками для заправки легкових автомобілів останніх, що використовувались для службових цілей підприємства, оскільки укладені договори нотаріально не посвідченні та списання ППМ здійснювалось за відсутності подорожніх листів; Товариство безпідставно сформувало податковий кредит за наслідками господарських операцій з контрагентом, який не декларував свої податкові зобов'язання та не мав необхідні матеріально - технічні можливості для здійснення відповідної господарської діяльності.

Так, згідно із пп. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємництва" безповоротна фінансова допомога - це, зокрема: сума коштів, передана платнику податку згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами, які не передбачають відповідної компенсації чи повернення таких коштів (за винятком бюджетних дотацій і субсидій), або без укладання таких угод; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після її списання, якщо така безнадійна заборгованість була попередньо включена до складу валових витрат кредитора; сума заборгованості платника податку перед іншою юридичною чи фізичною особою, що залишилася нестягнутою після закінчення строку позовної давності.

Відповідно до пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР валовий доход включає доходи у вигляді сум безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному періоді.

Пункт 1.25 ст. 1 Закону № 334/94-ВР заборгованість по зобов'язаннях перед фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності або юридичною особою, оголошених банкрутами у порядку, встановленому законом, або при їх ліквідації (зняття з реєстрації як суб'єкта підприємницької діяльності) відносить до безнадійної заборгованості.

Враховуючи викладене, якщо сума кредиторської заборгованості платника податку перед іншою юридичною (або фізичною) особою залишилася нестягнутою після зняття з реєстрації як суб'єкта підприємницької діяльності останньої, то вона на підставі пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону включається до складу його валових доходів. При цьому такий платник повинен одночасно зменшити валові витрати на суму оприбуткованого товару (послуг), оскільки ним фактично не понесено витрат відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону № 334/94-ВР.

Вирішуючи спір в частині висновків державного податкового органу про віднесення до валового доходу кредиторської заборгованості, що залишилися нестягнутою після ліквідації кредиторів, судами не було враховано, що згідно ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Принцип всебічного, повного та об'єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений ч. 1 ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.

Статтею 69 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції, як і рішення суду першої інстанції, вказаним вимогам не відповідає.

Суди не спростували доводи відповідача про те, що на момент існування кредиторської заборгованості кредитори позивача були ліквідовані. Також суди не вимагали від відповідача надати такі докази, зокрема про те, що на момент існування спірної кредиторської заборгованості продавці - кредитори були виключені з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, не створили стороні у справі необхідні умови для встановлення фактичних обставин останньої та правильного застосування законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України від 15.05.2003 № 755-ІУ "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" у разі, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, були внесені до нього, то вони вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до цього реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні, за винятком випадків, коди вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Помилковим є висновок суду апеляційної інстанції і про те, що позивач не підтвердив своє право на податковий кредит з огляду на порушення контрагентом податкової дисципліни та відсутності у останнього матеріально - технічної можливості для здійснення відповідної господарської діяльності, оскільки аналіз положень п. 1.3 ст. 1, пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7, п. 10.2 ст. 10 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість" (втратив чинність 01.01.2011) та ст. 18 Закону № 755-ІУ дає підстави стверджувати, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення продавцем правил здійснення господарської діяльності, а визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є рух товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку та наявність у платника податків виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства. Також наявність або відсутність матеріально - технічної бази у контрагента господарюючого суб'єкта, який має спеціальну податкову правосуб'єктність та включений до ЄДР, не є передумовою для визначення господарської компетенції останнього та не має правового значення для вирішення питання про порушення платником податків правил оподаткування.

В свою чергу суд першої інстанції, не зважаючи на зміст ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, взагалі залишив доводи податкового органу про вчинення платником податку податкового правопорушення без правової оцінки, пославшись лише на недоведеність відповідачем щодо порушення позивачем умов формування податкового кредиту.

Стосовно особливостей податкового обліку 50 % вартості ПММ, використаного на експлуатацію орендованих автомобілів, то в цій частині суд касаційної інстанцій погоджується з позицією суду апеляційної інстанції, яка покладена в основу про відмову у позові в цій частині.

Так, правові відносини, що виникають з приводу передачі фізичною особою юридичній особі автомобіля в платне та строкове користування регулюються загальними положеннями глави 58 "Найм (оренда)" та спеціальними положеннями, визначеними параграфом 5 глави 58 "Найм (оренда) транспортного засобу" Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ).

Відповідно до ст. 799 ЦКУ договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. При цьому ч. 2 даної статті передбачено, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

В даній ситуації, як встановлено судами, договори оренди автомобілів між Товариством та фізичними особами було укладено без нотаріального посвідчення.

Правові наслідки недотримання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору викладені у ч. 1 ст. 220 ЦКУ, відповідно до якої у разі недодержання сторонами зазначеної вимоги такий договір є нікчемним.

З правової точки зору "нікчемність договору" означає, що такий договір є недійсним в силу вимог закону і додаткове визнання судом такого правочину недійсним не вимагається.

При цьому необхідно враховувати, що згідно із ст. 236 ЦКУ нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є таким з моменту його вчинення і відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦКУ такий правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Виходячи з того, що неналежним чином оформлений договір оренди автомобіля не створює для сторін будь-яких юридичних наслідків, він також не створює будь-яких наслідків і в податковому обліку підприємства-орендаря. Тобто за такими договорами орендар не має права відображати у податковому обліку витрати, пов'язані зі сплатою орендних платежів та з експлуатацією автомобілів.

Також є безпідставним включення платником податку до складу валових витрат 50 % вартості використаних легковими автомобілями ПММ у періоді фактичного використання за відсутності ведення подорожніх листів.

Так, ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 цього ж Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції та правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Списання ПММ здійснюється за нормами на підставі даних про пробіг автомобіля. Норми витрат палива i мастильних матеріалів на автомобільному транспорті затверджено наказом № 43. Цей нормативний документ містить широкий перелік базових лінійних норм витрат палива для вітчизняних та імпортних автомобілів: вантажних бортових автомобілів, тягачів, самоскидів, автобусів, легкових i спеціальних автомобілів.

Підставою для списання ПММ, використаних легковим автотранспортом, є подорожній лист установленої форми. Типова форма подорожнього листа i порядок її заповнення регулюються наказом Держкомстату від 17.02.1998 № 74 "Про затвердження типової форми первинного обліку роботи службового легкового автомобіля та Інструкції про порядок її застосування". Інструкція, виконання положень якої обов'язкове для всіх підприємств, установ та організацій, незалежно від відомчого підпорядкування i форми власності, які експлуатують службові легкові автомобілі або для яких за їх замовленням здійснюється транспортне обслуговування службовими легковими автомобілями, встановлює єдиний порядок застосування подорожнього листа службового легкового автомобіля типової форми № 3 при виконанні службових поїздок.

Пункт 1.1 Інструкції № 74 встановлює, що застосування подорожнього листа здійснюється для обліку транспортної роботи службових легкових автомобілів.

Відповідно до п. 1.3, 2.1 Інструкції № 74 подорожній лист є для перевізника підставою для обліку транспортної роботи та списання витраченого пального на загальний пробіг службових легкових автомобілів, а також для взаєморозрахунків між перевізником і замовником за надання транспортних послуг та застосування будь-яких інших форм подорожніх листів для обліку роботи службових легкових автомобілів не допускається.

Відповідно до п. 2.1 Інструкції № 74 перевізники, які експлуатують службові легкові автомобілі - власні або орендовані (без водія), зобов'язані при випуску автомобіля з гаража видати водієві подорожній лист. Застосування будь-яких інших форм подорожніх листів для обліку роботи службових легкових автомобілів не допускається.

Таким чином, списання фактично витрачених пально-мастильних матеріалів для транспортних засобів повинно проводитися на підставі первинних документів - подорожніх листів встановленої законодавством форми.

Враховуючи, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, а також відсутньої можливості виокремити донараховані позивачеві податкові зобов'язання за безпідставне віднесення до складу валових витрат 50 % вартості ПММ, використаного на експлуатацію орендованих автомобілів, оскаржувані судові рішення у справі з метою об'єктивності, всебічності та повноти розгляду справи підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

При новому розгляді справи суду слід врахувати, що згідно з ч. 1 ст. 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

При цьому варто звернути увагу на те, що такий спосіб захисту (вимога про визнання акту нечинним), як випливає із системного аналізу статей 105, 162, 171 Кодексу адміністративного судочинства України, може стосуватись лише випадків оскарження нормативно-правового акту, який стає нечинним, якщо інше не встановлено законом або не зазначено судом, з дати набрання відповідним рішенням законної сили. Індивідуального ж акту, яким є податкове повідомлення-рішення, може стосуватись вимога про визнання протиправним (недійсним, скасування). В такому випадку протиправність (недійсність, скасування) індивідуального акту виникає, у разі набрання рішенням суду законної сили, з моменту його прийняття.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Південьспецбудмонтаж" задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.08.2010 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2011 у справі № 2а-937/10/1470 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко