Справа № 803/1214/14
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року Справа № 876/7770/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Пліша М.А., Святецького В.В.

з участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 14 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, яким просив визнати протиправним і скасувати наказ відповідача від 29.05.2014 року № 114 о/с «По особовому складу» в частині його звільнення з 30.05.2014 року із служби в органах внутрішніх справ у запас (з постановкою на військовий облік) з посади інспектора дорожньо-патрульної служби (за рахунок м/б*) взводу із забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби (ДПС) Державної автомобільної інспекції (ДАІ), підпорядкованої Управлінню Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області (УМВС), згідно з п. 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, поновити його на даній посаді з 30.05.2014 року і стягнути з відповідача на його користь середній заробіток (грошове забезпечення) за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 14 липня 2014року у задоволенні позову відмовлено.

Постанова мотивована тим, що позивачу, як і іншим співробітникам особового складу взводу із забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби ДАІ, підпорядкованої УМВС, у встановленому порядку було доведено зміст наказів МВС України від 28.05.2014 року № 488 дск та УДАІ УМВС України у Волинській області від 28.05.2014 року № 157, що підтверджується рапортом безпосереднього начальника - командира взводу із забезпечення супроводження РДПС ДАІ УМВС, рапортом начальника УДАІ УМВС України у Волинській області і рапортом самого ОСОБА_1, у тексті якого зазначено про відрядження. Позивач фактично відмовився виконати зазначені накази та відбути у відрядження, що підтверджується власноручно написаним рапортом від 29.05.2014 року, з причин, які, на думку суду, не можуть бути визнані законними та поважними. Тому, на думку суду, звільнення позивача з органів внутрішніх справ проведено з дотриманням вимог Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, затвердженого Законом України від 22.02.2006 року № 3460-IV, оскільки такий крайній захід дисциплінарного впливу застосовано відповідачем з урахування всіх обставин дисциплінарного проступку, вчинення якого доведено матеріалами службового розслідування.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач, вважає, що вона прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що він не вчиняв будь-яких вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. Позивач стверджує, що він не відмовлявся виконувати накази керівництва щодо відрядження для несення служби по охороні громадського порядку в районах проведення антитерористичної операції, а у своєму рапорті лише вказав можливі причини, які могли б бути перешкодою для такого відрядження. При цьому, будь-яких письмових наказів чи розпоряджень керівництва з цього питання до його відома ніхто не доводив. Крім того, при вирішенні питання про накладення такого суворого дисциплінарного стягнення як звільнення зі служби, відповідач не врахував всіх передбачених законодавством обставин, які повинні враховуватись при визначенні виду дисциплінарного стягнення, а саме тяжкість проступку, обставиниё за яких він скоєний, заподіяна шкода, його попередня поведінка та ставлення до служби, рівень кваліфікації тощо.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановив суд, ОСОБА_1 з 11.03.2002 року проходив службу в органах внутрішніх справ, в тому числі з 11.05.2012 року на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби (за рахунок м/б*) взводу із забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції, підпорядкованої Управлінню Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Наказом начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 29.05.2014 № 114 о/с його було звільнено з 30.05.2014 року із служби в органах внутрішніх справ у запас (з постановкою на військовий облік) з даної посади згідно з п. 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Даний наказ був виданий на підставі висновку службового розслідування від 29.05.2014 року, проведеного згідно із наказом начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 29.05.2014 року № 444.

За результатами службового розслідування комісія, яка його проводила, дійшла висновку про скоєння співробітниками взводу із забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції, підпорядкованої Управлінню Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, порушення ними вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ України, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1991 року № 382 (в частині відданості народові України), Закону України «Про міліцію», Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ», допущення ними особистої недисциплінованості, що виразилась у невиконанні вимог наказів МВС України від 28.05.2014 року № 488 дск та УДАІ УМВС України у Волинській області від 28.05.2014 року № 157 «Про відрядження працівників Державтоінспекції області» щодо виконання завдань, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом» та несення служби по охороні громадського порядку в районах проведення антитерористичної операції.

В зв'язку з наведеним вище комісія рекомендувала керівництву звільнити з органів внутрішніх справ за п. 66 (скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України співробітників цього взводу, в тому числі ОСОБА_1

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про обґрунтованість зазначених висновків службового розслідування і відповідно оскаржуваного наказу відповідача в частині, що стосується ОСОБА_1 (в межах предмету даного адміністративного позову), виходячи з наступного.

Як встановив суд, відповідно до наказу заступника МВС України від 28.05.2014 року № 488 дск «Про відрядження працівників Державтоінспекції до Харківської області» для виконання завдань, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом», та несення служби по охороні громадського порядку в районах проведення антитерористичної операції» наказано начальникам ГУ МВС України у Львівській області, УМВС України у Волинській, Житомирській, Івано-Франківській та Тернопільській областях у період з 01.06.2014 року до 30.06.2014 року відрядити до ГУ МВС України в Харківській області по 10 досвідчених, патріотично налаштованих працівників ДПС ДАІ на службових транспортних засобах із розрахунку три співробітники на один патрульний автомобіль та старшого групи, забезпечивши кожного працівника ДАІ, що відряджається, табельною та автоматичною вогнепальною зброєю, боєприпасами до неї згідно з нормами належності, спеціальними засобами індивідуального захисту та активної оборони (бронежилети та захисні шоломи), форменим та камуфляжним одягом, службовою документацією, коштами на відрядження відповідно до вимог законодавства, а службові автомобілі паливно-мастильними матеріалами в достатній кількості, у тому числі для забезпечення супроводження.

Наказом начальника УДАІ УМВС України у Волинській області та керівництва Департаменту ДАІ МВС України від 28.05.2014 року № 157 «Про відрядження працівників Державтоінспекції області», виданого на виконання наказу МВС України від 28.05.2014 року № 488 дск, зобов'язано командирів взводів ДПС ДАІ роти ДПС підпорядкованої УМВС України у Волинській області та начальникові відділення ДАІ з обслуговування м. Луцька провести оперативні наради з підпорядкованим особовим складом щодо відрядження працівників ДАІ в розпорядження начальника ГУМВС України в Харківській області, під час яких визначити по 2 досвідчених, патріотично налаштованих працівника ДАІ та подати списки бажаючих до виконання поставлених завдань до 09 год. 00 хв. 29.05.2014 року у відділ ОР ДПС УДАІ УМВС в області.

На виконання зазначених наказів командир взводу з обслуговування стаціонарного поста № 1 РДПС ДАІ УМВС, командир взводу з обслуговування поста № 2 РДПС ДАІ УМВС, командир взводу з обслуговування поста № 3 РДПС ДАІ УМВС та начальник відділення ДАІ з обслуговування м. Луцька ДАІ УМВС рапортами доповіли керівництву, що ними були проведені відповідні наради, на яких визначені працівники для відрядження, списки котрих додавались.

Разом з тим, командир взводу із забезпечення супроводження РДПС ДАІ УМВС рапортом від 28.05.2014 року доповів начальнику УДАІ УМВС України у Волинській області про те, що під час проведення зборів особового складу ніхто з працівників підрозділу не виявив бажання їхати у відрядження в Харківську область

В зв'язку з цим начальник УДАІ УМВС України у Волинській області провів повторні збори цього взводу в даного питання.

За результатами наради начальник УДАІ УМВС України у Волинській області 29.05.2014 року подав на ім'я начальника УМВС України у Волинській області рапорт, в якому вказав, що приблизно о 08 год. 00 хв. 29.05.2014 року до нього на мобільний телефон поступив дзвінок від командира взводу із забезпечення супроводження роти ДПС ДАІ УМВС, який повідомив, що з 15 присутніх працівників жоден не виявив бажання їхати у відрядження, в зв'язку з чим він прийняв рішення повторно зібрати весь особовий склад взводу і провів нараду, у ході якої 13 працівників написали рапорти на звільнення з органів внутрішніх справ, однак надати їх керівництву УДАІ УМВС відмовились.

Після цього о 10 год. 00 хв. з особовим складом взводу було проведено ще одну спільну нараду у присутності начальника УКЗ УМВС, начальника СКЗ УДАІ УМВС і старшого інспектора з о/д ВДПС УДАІ УМВС Мельника І.М., на якій працівники взводу також відмовились їхати у відрядження та в кінцевому результаті здали свої службові посвідчення, в тому числі і ОСОБА_1

Приблизно о 16 год. 00 хв. цього ж дня командир взводу знову зібрав для бесіди особовий склад, під час якої співробітники взводу також категорично відмовились їхати у відрядження.

За результатами даної бесіди ОСОБА_1 подав на ім'я начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області рапорт, в якому вказав, що не має змоги поїхати у відрядження за станом здоров'я, сімейними обставинами та у зв'язку з тим, що 28.05.2014 року він повернувся з попереднього відрядження.

Водночас, як встановив суд, під час проведення службового розслідування ОСОБА_1 як і інші співробітники взводу ВЗС РДПС ДАІ, підпорядкованої УМВС України у Волинській області, відмовився надати пояснення, що підтверджується актом про відмову надати пояснення від 29.05.2014 року, в якому також зазначено, що відмова мотивована покликанням на те, що причини відмови виїзду у відрядження були вказані у рапорті від 29.05.2014 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про міліцію» міліція в Україні - це державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Згідно з ч. 1 ст. 18 цього Закону порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Таке положення затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 19.07.1991 року № 114.

Відповідно до п. п. 10, 11 цього Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (ОВС) користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами ОВС і цим Положенням.

Особи рядового і начальницького складу ОВС приймають Присягу відповідно до законодавства. Прямі начальники зобов'язані дбати про безпечні умови служби підлеглих, надавати їм реальні можливості для службового, культурного й морального зростання, створювати належні умови для побуту і відпочинку. При цьому має враховуватися думка колективу ОВС, забезпечуватися гласність і соціальна справедливість.

Текст Присяги визначений п. 17 цього Положення і має наступний зміст: «Я, (прізвище, ім'я та по батькові), вступаючи на службу до органів внутрішніх справ, складаю Присягу і урочисто клянуся завжди залишатися відданим народові України, суворо дотримуватися її Конституції та чинного законодавства, бути гуманним, чесним, сумлінним і дисциплінованим працівником, зберігати державну і службову таємницю. Я присягаю з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов'язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ. Клянуся мужньо і рішуче, не шкодуючи своїх сил і життя, боротися із злочинністю, захищати від протиправних посягань життя, здоров'я, права й свободи громадян, державний устрій і громадський порядок. Якщо ж я порушу цю Присягу, то хай мене покарають за всією суворістю закону».

Крім того, відповідно до абз. 4 п. 21 цього Положення особи рядового і начальницького складу зобов'язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників. Направлення для проходження служби за межами республіки здійснюється за згодою працівника в порядку, встановленому законодавством.

Пунктом 66 Порядку передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Відповідно до п. 62 цього Порядку звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться: а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров'я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров'я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

Колегія суддів враховує, що припинення служби в органах внутрішніх справ за п. 66 Положення є самостійною і достатньою підставою для звільнення осіб рядового і начальницького складу.

Проте факт скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, який став підставою для звільнення, повинен бути підтвердженим та доведеним належними доказами.

У спірному випадку відповідач вважає таким вчинком фактичну відмову ОСОБА_1 виконати зазначені вище накази МВС України від 28.05.2014 року № 488 дск і УДАІ УМВС України у Волинській області від 28.05.2014 року № 157 та відбути у відрядження з причин, які не можуть вважатись законними та поважними.

Колегія суддів вважає такі твердження відповідача, з якими погодився суд першої інстанції, помилковими і необґрунтованими з наступних підстав.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що чинне законодавство України не містить визначення поняття вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, тому таке поняття є оціночним.

У Словнику української мови надано таке визначення терміну «дискредитація» - підрив довір'я до кого-небудь або чого-небудь; применшення авторитету, значення когось, чогось.

Враховуючи обставин даної справи і наукове визначення поняття «дискредитація», під вчинком, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, на думку колегії суддів, слід розуміти скоєння працівником міліції дій чи бездіяльності, неналежне виконання службових обов'язків, порушення вимог законодавства і такі дії (вчинки) повинні обов'язково підривати авторитет і завдавати шкоди органам внутрішніх справ внаслідок зниження рівня довіри до них з боку населення, а також бути несумісними з нормами професійної етики і загальними принципами моралі.

При цьому, такий вчинок завжди є дисциплінарним проступком.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» наказ є формою реалізації службових повноважень особи начальницького складу, згідно з якими визначаються мета і предмет завдання, строк його виконання та відповідальна особа, якій належить його виконати.

Накази можуть даватись як в усній, так і в письмовій формі. У разі одержання наказу від старшого прямого начальника підлеглий зобов'язаний виконати його та повідомити про це свого безпосереднього начальника. Накази повинні бути законними, зрозумілими і виконуватися беззаперечно, точно та у визначений строк.

Згідно з п. 138 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 року № 1242, у разі виникнення потреби у направленні працівника у відрядження, не передбачене планом роботи установи, керівником структурного підрозділу, в якому працює працівник, готується доповідна записка на ім'я керівника установи або його заступника, в якій зазначається про те, куди, на який строк, з якою метою відряджається працівник. Доповідна записка разом з проектом наказу про відрядження, підготовленим відповідно до абзацу 2 п. 85 цієї Інструкції, передається керівникові установи, як правило, не пізніше ніж за три доби до початку відрядження.

Необхідність видання письмового наказу про відрядження передбачена також п. п. 2.5, 2.6, 2.8 «Інструкції з діловодства в системі Міністерства внутрішніх справ України», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.08.2012 № 747.

Як зазначено вище, відповідач стверджує, що ОСОБА_1 відмовився виконати накази МВС України від 28.05.2014 року № 488 дск і УДАІ УМВС України у Волинській області від 28.05.2014 року № 157 та відбути у відрядження в м. Ізюм Харківської області.

Однак, як вбачається із змісту даних наказів, обов'язок визначити працівників ДАІ для відрядження в розпорядження ГУ МВС України в Харківській області для виконання завдань, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом» та несення служби по охороні громадського порядку в районах проведення антитерористичної операції і їх відрядження було покладено на керівників визначених обласних управлінь МВС України і командирів взводів ДПС ДАІ роти ДПС підпорядкованої УМВС України у Волинській області та відділення ДАІ з обслуговування м. Луцька і саме вони повинні нести відповідальність на невиконання цих наказів.

Водночас дані накази не містять жодних вимог зобов'язального характеру щодо співробітників вказаних взводів ДАІ, в тому числі і позивача, крім обов'язку взяти участь у відповідних нарадах.

Як зазначено вище, за результатами наради (бесіди) ОСОБА_1 подав на ім'я начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області рапорт, в якому вказав, що не має змоги поїхати у відрядження на 30 діб в м. Ізюм Харківської області за станом здоров'я, сімейними обставинами (малі діти, хворі батьки), незгодою родичів, а також у зв'язку з тим, що 28.05.2014 року він повернувся з 20-денного відрядження у смт Любешів Волинської області (блокпост).

Із змісту цього рапорту не вбачається відмови позивача виконувати вимоги законодавства, свої посадові обов'язки чи накази керівництва, а ним лише зазначено про небажання відбути у вказане відрядження з власної ініціативи (за власним бажанням).

Однак відсутність у позивача такого бажання за наявності певної свободи вибору, на думку колегії суддів, не може трактуватись як порушення вимог законодавства чи невиконання наказів керівництва і відповідно не може розцінюватись як скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Також колегія суддів зазначає, що п. 2 наказу УДАІ УМВС України у Волинській області від 28.05.2014 року № 157 містить суперечності, оскільки зобов'язує підпорядкованих начальників (командирів) визначити по 2 працівників і одночасно подати списки бажаючих до виконання поставлених завдань, тобто є нечітким і незрозумілим.

Крім того, колегія суддів вважає, що у випадку відсутності серед особового складу взводу із забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції, підпорядкованої Управлінню Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області співробітників, які б добровільно виявили бажання відбути у зазначене відрядження, як і було у спірному випадку, командир взводу чи керівник вищого рівня відповідно до вимог законодавства у межах своїх повноважень були зобов'язані самостійно визначити двох співробітників цього підрозділу для відрядження і лише у випадку їх відмови відбути у відрядження виникли б правові підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності за невиконання наказу керівництва.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 14 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником.

Забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими порушника, а також особам-співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника порушника. Порядок проведення службового розслідування встановлюється Міністром внутрішніх справ України.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з ОВС особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з ОВС як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України визначений Інструкцією, затвердженою наказом МВС України від 12.03.2013 року № 230, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2013 року за № 541/23073.

Пунктом 6.2 цієї Інструкції визначені права та обов'язки виконавця (службова особа органу (підрозділу) внутрішніх справ, якій доручено проведення службового розслідування - голова, член комісії).

Зокрема, виконавець з метою забезпечення повного, всебічного і об'єктивного дослідження обставин подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, має право, зокрема: викликати осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України (РНС), стосовно яких проводиться службове розслідування, а також інших працівників ОВС, інших осіб (за їх згодою), які обізнані або мають відношення до обставин, що стали підставою для призначення службового розслідування, й одержувати від них письмове пояснення, форма якого наведена в додатку до цієї Інструкції, або усні пояснення, а також документи, які стосуються службового розслідування; ознайомлюватися і вивчати в установленому порядку відповідні документи, що мають відношення до службового розслідування, у разі потреби - знімати з них копії і приєднувати до матеріалів службового розслідування.

Також виконавець зобов'язаний, зокрема: дотримуватися вимог законодавства при проведенні службового розслідування, уживати необхідних заходів щодо недопущення порушення прав та законних інтересів учасників службового розслідування;у разі відмови опитуваної особи надати пояснення в обов'язковому порядку документально засвідчити таку відмову складанням акта.

Акт засвідчується підписами не менше двох осіб, одна з яких обов'язково повинна бути виконавцем; у встановлений строк підготувати та подати на розгляд і затвердження начальнику, який призначив службове розслідування, висновок, підготовлений за його результатами;виконавець, який (які) проводив (ли) службове розслідування, є відповідальним (и) за повноту, усебічність і об'єктивність висновку службового розслідування та не повинен (ні) допускати розголошення інформації, яка стосується службового розслідування.

Однак всупереч вимогам наведених вище норм службове розслідування проводилося без участі безпосереднього начальника порушника - командира взводу із забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції, підпорядкованої Управлінню Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області Лагоди О.І., який протягом дня 29.05.2014 року був в розпорядженні Управління та міг взяти участь у розслідуванні, оскільки відбув у відрядження лише 30.05.2014 року згідно з наказом відповідача № 117 о/с «Про відрядження працівників Державтоінспекції області».

Крім того, службове розслідування було призначене, проведене і завершене із складенням відповідного висновку протягом не повного одного дня, і під час його проведення не опитано жодної особи, а висновки зроблені посадовими особами, які проводили розслідування, лише на підставі рапортів співробітників взводу без витребування і вивчення будь-яких документів, зокрема, щодо перевірки відомостей, вказаних співробітниками взводу у поданих ними рапортах.

Зазначені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про поверхневість та односторонність службового розслідування, відсутність всебічного і об'єктивного з'ясування всіх обставин події, а його висновки суд розцінює як неповні та необґрунтовані.

Враховуючи наведені вище обставини та положення правових норм, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України не надав належних і достатніх доказів скоєння ОСОБА_1 вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та правомірності свого наказу в частині припинення перебування позивача на службі в органах внутрішніх справ, а позовні вимоги в часині скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 29 травня 2014 року № 114 о/с та поновлення його на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби (за рахунок м/б*) взводу із забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції, підпорядкованої Управлінню Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області є підставними і обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з таких підстав.

Як встановив суд, перед звільненням ОСОБА_1 працював на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби (за рахунок м/б*) взводу із забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції, підпорядкованої Управлінню Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, тобто перебував у трудових відносинах безпосередньо з Управлінням державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, а не з Управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Відповідно до положень п. п. 1, 9 Положення про Державну автомобільну інспекцію Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.1997 року № 341, до складу Державтоінспекції входять, зокрема, управління (відділи) Державтоінспекції головних управлінь, управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, які є юридичними особами, мають рахунки в установах Державного казначейства, печатки із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Отже, Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, де позивач проходив службу перед звільненням і отримував грошове забезпечення, є окремою юридичною особою з власним рахунком в установах Державного казначейства.

Однак суд першої інстанції не дослідив дане питання та не залучив до участі у справі як співвідповідача Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

При цьому, колегія суддів зазначає, що підстави та порядок заміни неналежної сторони у адміністративному процесі встановлено ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з частиною першою якої суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Оскільки за змістом цієї норми допустити заміну належної сторони у справі може виключно суд першої інстанції за умови згоди позивача та незмінності підсудності адміністративної справи, то можливості заміни неналежної сторони судом апеляційної інстанції процесуальним законодавством не передбачено.

Також Управління державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області надало апеляційному суду довідку від 24.11.2014 року № 11/6570, в якій повідомило, що фінансування взводу із забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції, підпорядкованої Управлінню Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, проводиться із загального фонду державного бюджету шляхом фінансування Департаменту державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України.

Враховуючи наведене, колегії суддів вважає, що позовна вимога ОСОБА_1 в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області задоволенню не підлягає.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова підлягає частковому скасуванню, оскільки суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, і оскаржувана постанова прийнята частково з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254, 256 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 14 липня 2014 року у справі № 803/1214/14 - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області від 29 травня 2014 року № 114 о/с «По особовому складу» в частині звільнення з 30 травня 2014 року старшини ОСОБА_1 із служби в органах внутрішніх справ у запас (з постановкою на військовий облік) з посади інспектора дорожньо-патрульної служби (за рахунок м/б*) взводу із забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції, підпорядкованої Управлінню Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, згідно з п. 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Поновити ОСОБА_1 з 30 травня 2014 року на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби (за рахунок м/б*) взводу із забезпечення супроводження роти дорожньо-патрульної служби Державної автомобільної інспекції, підпорядкованої Управлінню Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді М.А. Пліш

В.В. Святецький