Справа № 705/5893/14-а
Суддя: Гончарук В. М.
Дата ухвалення: 2015-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 705/5893/14-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року Уманський міськрайонний суд

Черкаської області

в складі: головуючого-судді Гончарука В.М.

при секретарі Шаповал Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

представників третьої особи ОСОБА_6 ОСОБА_7,

ОСОБА_8

представника третьої особи ПАТ «Уманьферммаш» Матвієнко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Умань адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уманської міської ради, виконавчого комітету Уманської міської ради, треті особи: ПАТ «Уманьферммаш», ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання протиправною бездіяльності Уманської міської ради по контролю за законністю рішень виконавчого комітету Уманської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Уманської міської ради, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Уманської міської ради, виконавчого комітету Уманської міської ради, треті особи: ПАТ «Уманьферммаш», ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання протиправною бездіяльності Уманської міської ради по контролю за законністю рішень виконавчого комітету Уманської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення виконавчого комітету Уманської міської ради № 351 від 13 серпня 1998 року в частині надання в постійне користування земельної ділянки площею 1,5789 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під технічну стоянку автомобілів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, 27 листопада 1997 року в постійному користуванні ВАТ «Уманьферммаш» знаходилася земельна ділянка розміром 1,5789 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для виробничих потреб, що підтверджується Державним актом серії ЧР23-164 від 11 березня 1998р., який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №115. За договором від 29 травня 1998 року ВАТ «Уманьферммаш» передало позивачеві частину цієї земельної ділянки в тимчасове користування. Наприкінці червня 2014 року відбулися деякі зміни у суб'єктів господарювання, які взаємовигідно співпрацювали з позивачем на вищезазначеній земельній ділянці, і він дізнався, що в нього вже немає ніяких прав, оскільки земельна ділянка, частина якої була в користуванні позивача, рішенням виконкому цілком передана іншим особам. Згодом позивач письмово звернувся до зацікавлених осіб з проханням підтвердити або спростувати цю інформацію. 12 вересня 2014 року відповіддю ПАТ «Уманьферммаш» позивачу було підтверджено про існування рішення Виконавчого комітету Уманської міської ради № 351 від 13 серпня 1998 року. Позивач вважає, що Виконавчим комітетом Уманської міської ради при прийняті оскаржуваного рішення були порушені його права та інтереси.

В судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали, позивач пояснив, що здійснював будівельні роботи на земельній ділянці спільно з ВАТ «Уманьферммаш», про що складалися відповідні документи, оформленням яких, в основному, займався представник заводу ОСОБА_12.

Представник відповідачів ОСОБА_13 подав до суду заперечення, просив розглядати справу без його участі та в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що твердження позивача про те, що спочатку йому, а потім іншим особам одна і та ж земельна ділянка надавалась в користування не відповідає дійсності, оскільки рішення про передачу земельної ділянки в користування ОСОБА_1 не приймалось, вважає, що на підставі ч.1 ст.10 Земельного кодексу України, станом на 13 серпня 1998 року, з врахуванням ч.3 ст.3 Земельного кодексу України, Уманська міська рада могла передавати повноваження по вирішенню земельних питань виконавчому комітету.

Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили відмовити в задоволенні позову, бо вважають його безпідставним та надуманим.

Третя особа ОСОБА_6 проти задоволення позову заперечував, в обґрунтування чого, зокрема, зазначив, що позивачем пропущений строк на звернення до суду, оскільки з дати прийняття оскаржуваного рішення минуло більше шістнадцяти років, позивач не обґрунтував у позові причини пропуску строку на звернення до суду. Вважає, що твердження позивача щодо відсутності повноважень у відповідача на передачу земельних ділянок у постійне користування не відповідають діючому на той час законодавству, оскільки на підставі ч.3. ст.3 Земельного кодексу України місцеві ради могли передавати своїм виконавчим органам повноваження щодо вирішення земельних питань. ОСОБА_10 та ОСОБА_11 купили технічну стоянку автомобілів, а тому до них правомірно перейшло право користування всією земельною ділянкою, оскільки в п. 2.3. договору купівлі-продажу від 02 червня 1998 року передбачено право покупців переоформити право користування земельною ділянкою у встановленому законодавством порядку. В своїх письмових поясненнях ОСОБА_6 також стверджує, що надання земельної ділянки в користування не може здійснюватись без дотримання встановленої законом процедури відведення, а саме без виготовлення проекту відведення земельної ділянки та отримання рішення про її вилучення у попереднього користувача та передачу її новому користувачеві.

Представник третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_8 заперечував проти задоволення позову, просив залишити позовну заяву без розгляду, зазначив, що договір №243 від 29 травня 1998 року ОСОБА_1, яким позивач обґрунтовує порушення своїх прав, містить очевидні ознаки підробки, він не пройшов державної реєстрації, тому є неукладеним.

Представник третьої особи ПАТ «Уманьферммаш», що є правонаступником ВАТ «Уманьферммаш», Матвієнко О.В. пояснила, що на підставі Державного акту серії ЧР23-164 від 11 березня 1998р., який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 115, земельна ділянка розміром 1,5789 га по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для виробничих потреб, з 27 листопада 1997 року знаходилась в постійному користуванні ВАТ «Уманьферммаш», при цьому, право постійного користування земельною ділянкою і наданий час зареєстровано за ВАТ «Уманьферммаш», а не за іншими особами. Дійсно, між ОСОБА_1 та ВАТ «Уманьферммаш» укладався договір №243 від 29 травня 1998 року, який зберігся в архіві підприємства. Позивачу надавався дозвіл на проведення будівництва, реконструкції та ремонту споруд по АДРЕСА_1 Крім того, спільна діяльність ВАТ «Уманьферммаш» та ОСОБА_1 при здійсненні будівництва на земельній ділянці поАДРЕСА_1 підтверджується договором від 22 квітня 1998 року, договором №47-00а від 23 квітня 1998 року та листом від 29 липня 1998 року, ці документи збереглися на підприємстві та надані суду, інші документи, в яких згадується ОСОБА_1, не збереглись.

Третя особа ОСОБА_10 своїм правом на участь у розгляді справи не скористався та просив справу розглядати без його участі.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14, повідомив суду, що в договорі №243 від 29 травня 1998 року між ВАТ «Уманьферммаш» та ОСОБА_1, де підписантом від імені ВАТ «Уманьферммаш» зазначено його, стоїть не його підпис, а в договорі купівлі-продажу від 02 червня 1998 року, де він також зазначений підписантом від імені ВАТ «Уманьферммаш», стоїть його підпис, він на укладення цього договору був належним чином уповноважений.

Допитати ОСОБА_12 неможливо, в зв'язку з тим, що на час розгляду справи він помер.

Вислухавши пояснення сторін, третіх осіб, їх представників, показання свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

З 27 листопада 1997 року в постійному користуванні ВАТ «Уманьферммаш» знаходилася земельна ділянка розміром 1,5789 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для виробничих потреб, що підтверджується Державним актом серії ЧР23-164 від 11 березня 1998р., який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №115, чим, з врахуванням вимог ст.ст. 2, 68 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року (зі змінами від 22 червня 1993 року) та листа Держкомзему України від 24 квітня 1998 р. №14-1-7/1205, визначено цільове призначення та використання цієї земельної ділянки, як землі промисловості.

22 квітня 1998 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Уманьферммаш» укладено договір про спільну діяльність по здійсненню будівництва на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1.

23 квітня 1998 року між ВАТ «Уманьферммаш» та ПП «Проектсервіс» укладено договір про здійснення авторського нагляду за будівництвом за адресою АДРЕСА_1.

Факт укладення 29 травня 1998 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Уманьферммаш» договору про передачу позивачеві частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 в тимчасове користування, а також видачу ОСОБА_1 04 червня 1998 року дозволу на виконання будівельних робіт та підписання актів про виконання робіт, суд не може віднести до встановлених обставин, якими обґрунтовуються вимоги позивача, оскільки, приймаючи до уваги пояснення представника третьої особи, показання свідка ОСОБА_14 та відповідь Держземагенства в Уманському районі Черкаської області, суд не вважає за можливе прийняти в якості допустимих доказів договір №243 від 22 травня 1998 року, дозвіл на виконання будівельних робіт від 04 червня 1998 року та акти про виконання цих робіт.

02 червня 1998 року між ВАТ «Уманьферммаш», з одної сторони, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу технічної стоянки автомобілів за адресою: АДРЕСА_1.

29 липня 1998 року ПП «Проектсервіс» зафіксувало наявність суттєвого відхилення будівництва від проекту, про що було попереджено виконавця робіт ОСОБА_1 та повідомлено листом ВАТ «Уманьферммаш».

13 серпня 1998 року Виконавчим комітетом Уманської міської ради прийнято рішення №351, яким громадянам ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було надано в постійне користування земельну ділянку площею 1,5789 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням під технічну стоянку автомобілів.

Наприкінці червня 2014 року ОСОБА_1 отримав інформацію, що земельна ділянка розміром 1,5789 га та інше майно, розміщене за адресою АДРЕСА_1, вже не знаходяться у власності та користуванні ВАТ «Уманьферммаш».

Для підтвердження та з'ясування отриманої інформації, 11 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Архівного відділу Уманської міської ради, до Уманської міської ради, до управління Держземагенства в Уманському районі Черкаської області та до ПАТ «Уманьферммаш» з інформаційними запитами про підтвердження чи спростування цієї інформації та про надання йому відповідних рішень.

12 вересня 2014 року ПАТ «Уманьферммаш» надало позивачеві відповідь до якої було додано копію рішення Виконавчого комітету Уманської міської ради №351 від 13 серпня 1998 року.

23 вересня 2014 року Архівний відділ Уманської міської ради відмовив позивачу в наданні інформації.

10 жовтня 2014 року Виконавчий комітет Уманської міської ради на інформаційний запит ОСОБА_1 надіслав йому відповідь, якою підтвердив наявність рішення Виконавчого комітету Уманської міської ради №351 від 13 серпня 1998 року. У цій відповіді ОСОБА_1 було повідомлено, що міською радою його права не порушувались, оскільки між ОСОБА_1 та міською радою відсутні будь-які цивільні чи господарські угоди, а вразі порушення прав ОСОБА_1 іншими особами, рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до суду.

15 грудня 2014 року позивач ще раз звернувся до управління Держземагенства в Уманському районі Черкаської області про надання інформації стосовно належності реєстрації земельної ділянки розміром 1,5789 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для виробничих потреб.

18 грудня 2014 року управління Держземагенства в Уманському районі Черкаської області повідомило позивачу, що на момент надання відповіді на інформаційний запит в Книзі записів державних актів на право постійного користування за №115 зареєстровано Державний акт на право постійного користування серії ЧР23-164 від 11 березня 1998р. за ВАТ «Уманьферммаш».

15 січня 2015 року апеляційним судом Черкаської області було прийнято рішення у цивільній справі № 22ц/793/59/15, яким було задоволено апеляційні скарги ПАТ «Уманьферммаш» та ОСОБА_1, скасовано рішення Уманського міськрайонного суду від 19 червня 2008 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_10, ОСОБА_15, як правонаступника ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Виконавчого комітету Уманської міської ради про визнання права власності та перерозподіл часток у спільній власності - у задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 липня 1997 року, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 3 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова особа чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 01 квітня 2010 року №10-рп/2010, справа № 1-6/2010 «щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст. 143 Конституції України, п.п. «а», «б», «в», «г» ст. 12 Земельного кодексу України, п. 1 ч.1 ст. 17 Кодексу про адміністративне судочинство» встановлено, що «положення п.1 ч.1 ст.17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування, як суб'єктом владних повноважень пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності».

Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.3 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року (зі змінами від 22 червня 1993 року - надалі Кодекс), розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 липня 1997 року, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради відповідно до закону вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Таким чином, з набранням чинності Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 липня 1997 року, виникла неузгодженість (колізія) норм права, при наявності якої суд враховує, що ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 липня 1997 року прийнятий пізніше ст. 3 та інших норм Земельного Кодексу України, на які, заперечуючи проти позову, посилаються представник відповідачів та представник ОСОБА_6. Також суд враховує, що ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 липня 1997 року є спеціальним щодо встановлення повноважень органів самоврядування та цим законом встановлено, що земельні питання могли вирішуватись виключно на пленарних засіданням місцевих рад.

Однак, враховуючи, що рішення Уманської міської ради №5.7-2/22 від 01 листопада 1994 року та №4.15-4/23 від 04 вересня 1998 року про делегування повноважень ради виконавчому комітету є чинними, а питання про перевірку їх на предмет законності та визнання недійсними позивач не ставив, суд вважає за необхідне додатково перевірити відповідність оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Уманської міської ради тим нормам матеріального права, які діяли на момент прийняття цього рішення та на які, як на підставу, послався відповідач-2 у оскаржуваному рішенні.

Відповідно до ст.10 Кодексу, надання земельної ділянки у користування мало здійснюватися в порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Відповідно до ст.19 Кодексу, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок.

Відповідно до ст.31 Кодексу, вилучення земельних ділянок з користування проводиться за згодою землекористувачів, однак ВАТ «Уманьферммаш» згоди на вилучення всієї земельної ділянки не давало, доказів в спростування цього суду не надано. Також суду не надано доказів про добровільну відмову ВАТ «Уманьферммаш» від всієї земельної ділянки з підстав, що передбачені ст.27 Кодексу.

В своєму рішенні виконавчий комітет також посилається на ст.30 Кодексу та договір купівлі-продажу без зазначення дати цього договору та його змісту. З пояснень представника ВАТ «Уманьферммаш» та тексту договору купівлі-продажу від 02 червня 1998 року, на який є посилання в оскаржуваному рішенні відповідача-2, предметом цього договору є конкретні об'єкти нерухомості.

Статтею 30 Кодексу передбачено, що при переході права власності на будівлю та споруду, разом з цим до набувача переходить право користування земельною ділянкою, без зміни її цільового призначення, а у разі зміни цільового призначення право користування земельною ділянкою здійснюється в порядку відведення, тобто у спосіб, встановлений ст.19 Кодексу. Крім того, пунктом 2.3. договору купівлі-продажу від 02 червня 1998 року між ВАТ «Уманьферммаш» та ОСОБА_10 і ОСОБА_11 на покупців було покладено обов'язок по переоформленню права користування земельною ділянкою у встановленому законодавством порядку. Суд вважає обґрунтованими твердження ОСОБА_6, що надання земельної ділянки в користування не може здійснюватись без дотримання встановленої законом процедури відведення, а саме без виготовлення проекту відведення земельної ділянки, отримання рішення про її вилучення у попереднього користувача та передачу її новому користувачеві. Суду не надано доказів, що зміна цільового призначення земельної ділянки з земель промисловості в постійне користування громадянам ОСОБА_10 та ОСОБА_11 для використання з іншим цільовим призначенням, супроводжувалось встановленою законом процедурою відведення, тобто, рішенням Виконавчого комітету Уманської міської ради №351 від 15 серпня 1998 року земельна ділянка була передана від одної особи іншим особам не у встановлений законом спосіб та без дотримання встановленого законом порядку.

Статтею 67 Кодексу, на яку також посилається відповідач-2 у оскаржуваному рішенні, встановлюються максимальні розміри земельних ділянок, які закон дозволяв відводити громадянам в користування з чітко визначеним цільовим призначенням, а саме для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.

Таким чином, при прийнятті рішення №351 від 15 серпня 1998 року Виконавчий комітет Уманської міської ради порушив встановлений законом порядок надання земельної ділянки зі зміною її цільового призначення, оскільки проект відведення земельної ділянки громадянам ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в постійне користування взагалі не складався та не був предметом розгляду виконавчим комітетом, що підтверджується текстом оскаржуваного рішення, доказів зворотного учасники процесу суду не надали.

Крім того, відповідно до ст.7 Кодексу, користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України лише для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

Таким чином, закон не надавав повноважень міській раді передавати громадянам земельні ділянки в постійне користування з будь-яким іншим цільовим призначенням, окрім визначеного в законі, а саме для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Оскільки у міської ради були відсутні повноваження передавати громадянам земельні ділянки в постійне користування з цільовим призначенням під технічну стоянку автомобілів, то такі повноваження міська рада не могла делегувати відповідному виконавчому комітету.

Судом встановлено, що земельна ділянка розміром 1,5789 га по АДРЕСА_1 рішенням Виконавчого комітету Уманської міської ради №351 від 15 серпня 1998 року була передана громадянам ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в постійне користування з цільовим призначенням під технічну стоянку автомобілів, тобто зі зміною цільового призначення земельної ділянки, оскільки право постійного користування цією земельною ділянкою з 27 листопада 1997 року зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування за №115 за ВАТ «Уманьферммаш» з цільовим призначенням для виробничих потреб.

Таким чином, відповідач-2 при прийнятті оскаржуваного рішення, діяв поза межами наданих законом повноважень та в порушення встановленого законом порядку.

Позивач та ВАТ «Уманьферммаш» є сторонами договору від 22 квітня 1998 року про здійснення спільної діяльності по будівництву мотелю на земельній ділянці по АДРЕСА_1, правомірність цього договору презюмується законом. Виконання позивачем умов договору та його участь у будівництві визнаються ВАТ «Уманьферммаш» та додатково підтверджуються договором №42-00а від 23 квітня 1998 року, де сторонами є ВАТ «Уманьферммаш» та ПП «Проектсервіс», і повідомленням ПП «Проектсервіс» від 29 липня 1998 року. Відповідно до умов цього договору, позивач набув майнові (речові) права, які безпосередньо пов'язані з майном на земельній ділянці, стосовно якої відповідачем-2 було прийнято рішення, що оскаржується.

У відповідності до п.1 ч.2 ст.99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Із вищенаведеного слідує, що законодавець чітко передбачає право особи в шестимісячний строк оскаржити рішення суб'єкта владних повноважень, якщо така особа вважає, що таким рішенням порушуються її права, водночас, законодавцем зазначено, що такий строк обраховується з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, а не з дня постановлення оскаржуваного рішення.

Позивачем доведено, що він дізнався про існування оскаржуваного рішення та про те, що цим рішенням дійсно порушуються його права лише після отримання копії цього рішення разом з відповіддю ПАТ «Уманьферммаш» від 12 вересня 2014 року, яку він отримав після своїх письмових звернень до Архівного відділу Уманської міської ради, до Уманської міської ради, до ПАТ «Уманьферммаш» та до управління Держземагенства в Уманському районі Черкаської області. В підтвердження зазначених обставин позивач надав суду докази про дату своїх звернень, а також відповіді установ, куди він звертався. Будь-яких доказів в спростування зазначених обставин відповідачі та інші учасники процесу суду не надали. У суду також відсутня інформація про те, що оскаржуване рішення відповідача-2 оприлюднювалось в засобах масової інформації та в інший спосіб, що виключало можливість позивача ознайомитися з його змістом до червня 2014 року.

Таким чином, судом встановлено, що передбачений ч.2 ст. 99 КАС України шестимісячний строк позивачем не пропущений, оскільки цей строк обраховується для позивача з дня коли позивач, разом з відповіддю ПАТ «Уманьферммаш» від 12 вересня 2014 року, отримав копію оскаржуваного рішення та мав реальну можливість ознайомитись з його текстом, після чого тільки дізнався, що цим рішенням порушуються його права.

Окрім того, ч.1 ст.99 КАС України встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами, а ч.3 ст.99 КАС України гарантовано, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким іншим законом є п.4 ч.1 ст.268 ЦК України (в редакції чинній на 19 грудня 2011 року), яким, з врахуванням п.5 прикінцевих та перехідних положень Закону України №4176-6 від 20 грудня 2011 року, будь-якій особі гарантовано право оскаржувати до суду будь-який правовий акт органу місцевого самоврядування, яким порушено майнове або речове право цієї особи, протягом трьох років з моменту набрання чинності Законом України №4176-6, в незалежності, коли органом місцевого самоврядування було прийнято рішення, яким порушено право особи.

З врахуванням наявних у справі доказів, вимог ст.99 КАС України, ст.268 ЦК України (в редакції чинній на 29 грудня 2011 року), п.5 прикінцевих та перехідних положень Закону України №4176-6 від 20 грудня 2011 року, у суду відсутні підстави для залишення позову без розгляду, оскільки позивач, звернувшись до суду в вересні 2014 року, не пропустив встановлений законом строк на звернення до суду.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 15 січня 2015 року по цивільній справі № 22ц/793/59/15 додатково підтверджується наявність прав позивача стосовно майна за адресою АДРЕСА_1, Черкаська обл. та часовий період, коли позивач дізнався про порушення його прав. Оскільки, розгляд цивільної справи відбувався за участю осіб, які приймають участь і в адміністративній справі №705/5893/14-ц та враховуючи вимоги ст.ст.70 та 72 КАС України, суд приймає до уваги за належністю обставини, встановлені рішенням у зазначеній цивільній справі.

Окремо суд вважає за необхідне зазначити, що виходячи з вимог ч.4 ст.51 КАС України, адміністративний суд, встановивши, що оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень порушує права інших осіб, має вирішити справу по суті в незалежності від обґрунтованості позову, позиції та диспозитивних прав учасників процесу, що обумовлено вимогами ст.11 КАС України.

Судом встановлено, що Виконавчий комітет Уманської міської ради, приймаючи рішення №351 від 13 серпня 1998 року в частині надання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в постійне користування земельної ділянки площею 1,5789 га по АДРЕСА_1 під технічну стоянку автомобілів, також порушив права ВАТ «Уманьферммаш», оскільки, з пояснень представника правонаступника останнього та змісту оскаржуваного рішення, ВАТ «Уманьферммаш» не давало письмової згоди на вилучення всієї земельної ділянки або відмови від неї, доказів зворотного відповідачами та іншими учасниками процесу суду не надано.

Не підлягають до задоволення, на думку суду, клопотання третьої особи ОСОБА_6 та його представника від 10 грудня 2014 року про винесення окремих ухвал. Так, відповідно до ч.2 ст.166 КАС України, у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними. Тобто, статтею 166 КАС України визначається право суду на постановлення окремої ухвали для притягнення винних до відповідальності, за умови всебічного, повного і об'єктивного дослідження та встановленню в судовому засіданні обставин, які належать до причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення. Оскільки в клопотаннях про винесення окремих ухвал вказується на протиправність дій осіб, відмінних від відповідачів, тобто осіб, відносно дій яких адміністративний суд не здійснює всебічну перевірку, то у суду відсутні підстави для задоволення цих клопотань.

Враховуючи, що при прийняті рішень Уманської міської ради №5.7-2/22 від 01 листопада 1994 року та №4.15-4/23 від 04 вересня 1998 року про делегування повноважень ради виконавчому комітету існувала неузгодженість (колізія) норм права, суд не вважає, що ця неузгодженість норм законів могла виникнути в результаті бездіяльності відповідача-1, а тому приходить до висновку, що позовна вимога про визнання бездіяльності Уманської міської ради по контролю за законністю рішень виконавчого комітету протиправною не підлягає до задоволення.

Враховуючи, що рішення Виконавчого комітету Уманської міської ради №351 від 13 серпня 1998 року в частині надання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в постійне користування земельної ділянки площею 1,5789 га по АДРЕСА_1 Черкаської області під технічну стоянку автомобілів прийнято поза межами наданих ст.7 Кодексу повноважень та в порушення встановленого ст.ст. 10, 19, 27, 30, 67 та 68 Кодексу порядку, суд приходить до висновку, що відповідач-2 не виконав вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», тому це рішення в зазначеній частині підлягає скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст.19 Конституції України, ст.ст. 24, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 липня 1997 року, ст.ст. 3, 7, 10, 19, 27, 30, 31, 67, 68 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року (зі змінами від 22 червня 1993 року), ст.268 Цивільного кодексу України, п.5 прикінцевих та перехідних положень Закону України №4176-6 від 20 грудня 2011 року, ст.ст. 2-4, 8, 11, 12, 17-19, 51, 69-72, 99, 100, 159-163, 166, 267 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Уманської міської ради № 351 від 13 серпня 1998 року в частині надання в постійне користування земельної ділянки площею 1,5789 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під технічну стоянку автомобілів.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 -відмовити. Постанова суду може бути оскаржене до Київського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів, з дня її проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Уманський міськрайонний суд Черкаської області, а особами, які не були присутніми під час проголошення постанови, з часу отримання її копії.

Головуючий