Справа № 815/1955/14
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/1955/14

Категорія: 3.1 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Кравця О.О., Шеметенко Л.П.

за участю секретаря судового засідання - Тутової Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2014 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування висновку про визнання особи такою, що немає дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне проживання в Україні, зобов'язання поновити посвідку на постійне проживання в Україні, -

ВСТАНОВИВ:

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2014 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Постановою від 24 квітня 2014 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Одеський окружний адміністративний суд в повному обсязі задовольнив адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування висновку відповідача від 06 лютого 2012 року про визнання громадянина Вєтнаму ОСОБА_1 таким, що немає дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне проживання в Україні, та про зобов'язання відповідача поновити посвідку на постійне проживання громадянину республіки Вєтнам - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права, оскільки оскаржений висновок від 06 лютого 2012 року прийнятий з дотриманням вимог Закону України «Про імміграцію».

Також апелянт зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо органу який прийняв оскаржений висновок, оскільки Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розпочало свою діяльність 01.08.2012 р., оскаржений висновок прийнятий 06 лютого 2012 року в той час коли діяв ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області, та правонаступником якого не є Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

ОСОБА_1 письмових заперечень на апеляційну скаргу не надав.

Ухвалюючи постанову про задовлення адміністративного позову суд першої інстанції встановив, що позивач 25.06.2003 року подав заяву до ОПР та МР УМВС України в Одеській області про отримання посвідки на право постійного проживання в Україні без прийняття рішення про отримання дозволу на імміграцію згідно п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», оскільки він потрапив до колишнього СРСР із СРВ у 1981 році в рамках Угоди між Урядами СРСР та СРВ від 02.04.1981 року, в зв'язку із чим, вважається таким, що має дозвіл на імміграцію.

На підставі зазначеної заяви 30 вересня 2004 року позивача було документовано посвідкою на право постійного проживання в Україні Серія ОД №9633/04 від 25.06.2004 року (а.с. 49), яка в подальшому замінена на посвідку нового зразка Серії ОД № 0274 терміном дії - безстроково (а.с. 48).

06.02.2012 року ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області складений висновок (а.с. 52-53), яким вказана посвідка анульована і вилучена, та у паспорті позивача анульований штамп «Дозволено постійне проживання в Україні».

Суд першої інстанції встановив, що оскаржений висновок обґрунтований тим, що рішення про документування посвідкою на постійне проживання прийнято на підставі заяви-анкети іноземця, що суперечить вимогам законодавства України, встановленого на той час законом, оскільки в ході проведеної перевірки встановлено, що на момент подання та отримання документів на постійне проживання в Україні громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 не підпадав під дію Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та був необґрунтовано документований посвідкою на постійне проживання в Україні.

Також суд першої інстанції встановив, що у 1981 році позивач прибув до СРСР за урядовою програмою, згідно з договором між Урядом Союзу Радянських Соціалістичних Республік і Урядом Соціалістичної республіки В`єтнам про направлення і прийом в`єтнамских громадян на професійне навчання і роботу на підприємствах і організаціях СРСР від 02.04.1981 року.

07 травня 2007 року позивач отримав посвідку на постійне проживання Серії ОД № 0274, видану ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області відповідно до Закону України «Про імміграцію» безстроково.

Також суд першої інстанції встаноив, що позивач разом з дружиною ОСОБА_4 ведуть спільний побут та мають двох дітей. За час проживання в Україні у фактичного подружжя народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який з 28.10.2008 року набув громадянство України, що підтверджено копією свідоцтва про народження та копією паспорта (а.с. 13, 14); ІНФОРМАЦІЯ_3 року народився син - ОСОБА_2, що підтверджено копією свідоцтва про народження (а.с.15). З 2007 року позивач займається підприємницькою діяльністю відповідно до отриманого свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця (а.с.11).

Позивач з дружиною та дітьми постійно проживають у АДРЕСА_1, яка належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та свідоцтвом про право власності (а.с. 16, 17).

У грудні 2013 року позивачу стало відомо, що відділом громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в Одеській області прийнято рішення про анулювання дозволу на імміграцію та вилучення посвідки на постійне проживання на території України. Проте рішення відповідно до наказу №602 від 23.08.2011 року «Про затвердження порядку оформлення і видачі посвідки на тимчасове проживання» позивачу не видавалося та про прийняте рішення до теперішнього часу йому взагалі відомо не було.

Суд першої інстанції встановив, що під час надання позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, відповідач керувався п. 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію», тобто, проводив перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив, внаслідок чого надав посвідку на постійне місце проживання в Україні. При цьому цією ж нормою Закону відповідач обґрунтовує прийняття протилежного рішення про скасування посвідки на постійне проживання.

Також суд першої інстанції послався на рішення Київського районного суду м.Одеси від 01.04.2004 року по справі №2-2221 (а.с.38), яке підтверджує факт прибуття позивача до колишнього СРСР до 06.03.1998 року в рамках виконання Угоди між Урядом СРСР та СРВ від 02.04.1981 року, та підтверджує факт перебування позивача в СРСР з 1981 року.

Оскільки при судовому розгляді справи не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтувоне скасування дозволу на імміграцію, з урахуваннмя приписів ст. ст. 26, 33 Конституції України, Закону України «Про імміграцію», Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постанововю КМУ № 1983 від 26 грудня 2002 року, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задовлення адміністративного позову.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника апелянта, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

25 червня 2004 р. громадянину Вєтнаму ОСОБА_1 видана посвідка на постійне проживання з терміном дії безстроково (а.с. 49).

30 вересня 2004 року затверджений висновок ВГІРФО УМВС України в Одеській області про залишення на постійне мешкання в Україні громадянина Вєтнаму - ОСОБА_1 (а.с. 41), який ґрунтується на поданих заявником документів, серед яких, окрім іншого, рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.04.2004 р. № 2-2221/2004 про встановлення факту постійного проживання на території України з 1992 року (а.с. 38).

07 травня 2007 року громадянину Вєтнаму - ОСОБА_1 видана посвідка на постійне проживання за № 28607, з терміном дії - безстроково (а.с. 48, 51). Зазначена посвідка видана у зв'язку із затвердженням нового зразку посвідки (а.с. 48-зворот).

06 лютого 2012 року затверджений Висновок ВГІРФР ГУМВС України в Одеській області про визнання громадянина Вєтнаму - ОСОБА_1 таким, що немає дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованого посвідкою на постійне проживання в Україні (а.с. 52-53), який ґрунтується на тому, що ОСОБА_1 звернувся до відповідних органів із заявою про залишення в Україні на постійне проживання та видачу йому посвідки на постійне проживання в Україні з посиланням на абз. 3 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», лише 25 червня 2003 року, в той час, як звернення з відповідним заявами за цих підстав було обмежено у часі та мало відбутись у строк до 09 лютого 2002 року.

Також у висновку зазначено, що позитивний висновок від 30 вересня 2004 року суперечить вимогам абз. 3 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію». При цьому зазначено, що на час звернення ОСОБА_1 - 25 червня 2003 року, заявник не надав відповідних документів щодо підтвердження факту проживання в Україні, підтвердження направлення на навчання чи роботу на підприємства і організації СРСР, та відповідно було відсутнє рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.04.2004 р. № 2-2221/2004 про встановлення факту постійного проживання на території України з 1992 року.

08 лютого 2012 року за вих. № 22/285 (а.с. 55-зворот) ВГІРФР ГУМВС України в Одеській області направило ОСОБА_1 лист з повідомленням про скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Проте матеріали справи не містять доказів вручення ОСОБА_1 листа від 08 лютого 2012 року за вих. № 22/285, та вручення оскарженого висновку від 06 лютого 2012 року.

Відповідно до абз. 4 п. 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію» вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, окрім іншого, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Також п. 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію» встановлено, що особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

При цьому статтею 12 Закону України «Про імміграцію» встановлені підстави для скасування дозволу на іміграцію, зокрема дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до п. 1 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятох рішеньо, затвердженого Постанововю КМУ від 26 грудня 2002 року № 1983 Цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

При цьому пунктами 21-25 зазначеного порядку передбачена певна процедура щодо скасування дозволу на імміграцію

Як встановлено судом першої інстанції, та з чим погоджується апеляційний суд позивач отримав посвідку на постійне проживання в Україні відповідно до п. 4 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію» (а.с 41). При цьому як зазначалось раніше позивач не повинен був отримувати дозвіл на імміграцію.

Оскаржений висновок не містить жодних посилань на норму закону або підзаконного нормативного акту, на підставі яких ВГІРФО УМВС України в Одеській області прийняло висновок вважати позивача таким, що немає дозволу на імміграцію в Україну, про анулювання штампу «Дозволено постійне проживання в Укріїні» та інших висновків, зазначених в оскарженому висновку.

Законом України «Про імміграцію» та Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою КМУ № 1983 від 23.12.2002 р., в редакції чинній на час прийняття оскарженого висновку, передбачено прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, а не висновку про доцільність певних обставин та певних дій.

Єдиною підставю для прийняття оскарженого рішення є відсутність на час звернення рішення суду про встановлення юридичного факту постійного проживання позивача на території України з 1992 року. Проте зазначене рішення прийняте 01 квітня 2004 року до видачі посвідки та затвердження позитивного висновку.

Апеляційний суд не приймає доводи апелянта про те, що позивач звернувся до відповідних органів із заявою про видачу посвідки на постійне місце проживання в України після спливу встанволеного строку (після 09 лютого 2002 року), оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, при затвердженні позитивного висновку ВГІРФО УМВС України в Одеській області про залишення на постійне мешкання в Україні громадянина Вєтнаму ОСОБА_1 (а.с. 41), це питання досліджувалося відповідно до вимог чинного на той час законодавства, та у ВГІРФО УМВС України в Одеській області не виникло питань та заперечень.

Також апеляційний суд зазначає, що на час прийняття оскарженого висновку у позивача в Україні зявилась родина, народились діти, один з яких є громадянином України, а другий є ще й неповнолітнім.

При цьому апеляційний суд зазначає, що дії ВГІРФО УМВС України в Одеській області та оскаржений висновок, є порушенням принципу правової певності, що лежить в основі Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», а саме деяких його складових:

- якість закону - чіткість, однозначність та передбачуваність правових норм законодавства;

- дотримання правомірних очікувань особи, коли державний орган повинен дотримуватись обіцянок, висловлених в нормах закону, практиці їх застосування, оскільки верховенство права вимагає від Держави не тільки поважати і застосовувати передбачувано та послідовно закони, прийняті Державою, а й як наслідок такого обов'язку забезпечувати правові та практичні умови для їх реалізації, про що також зазначено у мотивувальних частинах рішень Конституційного Суду України № 1-17/2005 від 22.09.2005 р., та № 1-25/2010 від 29.06.2010 р.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржений висновок прийнятий з порушенням закону.

Також апеляційний суд не приймає доводи апелянта про те, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області не є правонаступником ВГІРФО УМВС України в Одеській області, яке прийняло оскаржений висновок 06 лютого 2012 року.

Апеляційний суд вважає опискою зазначення в резолютивній частині оскарженої постанови Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, як органу який прийняв оскаржений висновкок.

Відповідно до Указу Президента України № 1085/2010 від 09 грудня 2010 року «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади, утворено Державну міграційну службу України, та покладено на цю Службу функції з реалізації державної політики з питань громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, а також у справах міграції в межах, визначених законодавством про біженців.

Таким чином, з урахуванням Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України 06 квітня 2011 року № 405/2011, оскільки до компетенції апелянта вінесені питання усунення порушень прав, свобод та інтересів позивача, апеляційний суд зазначає, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області є процесуальним правонаступником ВГІРФО УМВС України в Одеській області, яке прийняло оскаржений висновок 06 лютого 2012 року, а суд першої інстанції обрав правильний засіб відновлення порушеного права позивача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржена постанова - без змін.

Керуючись ст. ст. 2, 11, 66-71, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 197, ст. ст. 200, 206, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складений 10 березня 2015 року.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя О.О.Кравець

суддя Л.П.Шеметенко