Справа № 2а/0270/5139/11
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року м. Київ К/9991/43636/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Маринчак Н.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби

на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2012 року

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2012 року

у справі № 2а/0270/5139/11

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінакольд»

до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби

про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вінакольд» (далі - ТОВ «Вінакольд»; позивач) звернулось до суду з позовом до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби (далі - Вінницька ОДПІ Вінницької області ДПС; відповідач) про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень № від 03 листопада 2011 року, № від 03 листопада 2011 року, № від 03 листопада 2011 року, № від 03 листопада 2011 року.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2012 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення № від 03 листопада 2011 року, № від 03 листопада 2011 року, № від 03 листопада 2011 року. В решті позовних вимог відмовлено повністю. Відшкодовано з Державного бюджету України судові витрати в розмірі 14,12 грн. на користь ТОВ «Вінакольд».

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, Вінницька ОДПІ Вінницької області ДПС, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2012 року, ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2012 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представники сторін в судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

В зв'язку з цим, касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи в межах доводів касаційної скарги відповідно до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Вінакольд» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2010 року по 30 червня 2011 року, за результатами якої складено акт № 112/2301/23104647 від 21 жовтня 2011 року.

На підставі зазначеного акту перевірки Вінницькою ОДПІ Вінницької області ДПС, зокрема, прийнято податкове повідомлення-рішення № від 03 листопада 2011 року, яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 70 047,00 грн., податкове повідомлення-рішення № від 03 листопада 2011 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 381 647,00 грн. (364 392,00 грн. - основний платіж, 17 255,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції), та податкове повідомлення-рішення № від 03 листопада 2011 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 886 833,00 грн. (773 731,00 грн. - основний платіж, 113 102,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Підставою для прийняття названих актів індивідуальної дії стало порушення товариством пункту 1.32 статті 1, підпункту 4.1.1 пункту 4.1 статті 4, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 334/94-ВР), пункту 3.1 статті 3, пункту 7.2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР), пункту 134.1 статті 134, пункту 135.2 статті 135, пункту 138.2 статті 138, підпунктів 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.2 статті 200 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) у зв'язку з неправомірним формуванням даних податкового обліку при придбанні нафтопродуктів у Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафто-сервіс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Крокус К», Приватного підприємства «Ойл-Центр СЛ», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл Трейдінг», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ревю» за нікчемними правочинами.

Зокрема, обґрунтовуючи свою правову позицію, контролюючий орган посилався на: результати проведених перевірок ТОВ «Нафто-сервіс» та ТОВ «Крокус К», відповідно до яких правочини зазначеними особами вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених ними; відсутність у ПП «Ойл-Центр СЛ», ТОВ «Ойл Трейдінг» та ТОВ «Ревю» основних фондів та транспортних засобів; ненадання позивачем на перевірку транспортної документації, яка б підтверджувала товарний характер розглядуваних поставок.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суди попередніх інстанцій виходили з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно із статтею 1 Закону № 996-XIV первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.

Так, пунктом 138.2 статті 138 ПК України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Подібні умови формування даних податкового обліку встановлювались і підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР, підпунктом 7.2.6 пункту 7.2, підпунктом 7.4.1 пункту 7.4, підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР.

Як з'ясовано судами, реальний характер господарських операцій з придбання позивачем нафтопродуктів у контрагентів підтверджується належним чином складеними рахунками на оплату, видатковими та податковими накладними, платіжними дорученнями, товарно-транспортними накладними.

Податковими органом, крім того, не заперечується, що понесені ТОВ «Вінакольд» витрати безпосередньо пов'язані з його господарською діяльністю, а розглядувані операції здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект.

Що стосується господарських взаємовідносин з ТОВ «Ревю», то, як з'ясовано судами попередніх інстанцій, нафтопродукти, придбані ТОВ «Вінакольд» у названого постачальника, транспортувались залізницею безпосередньо від станції, де здійснювався налив палива в цистерни або переадресація цистерн до станції призначення, без проміжного зливу-наливу та зберігання цих нафтопродуктів, у зв'язку з чим ТОВ «Ревю» та ТОВ «Вінакольд» не є відповідно відправником та одержувачем нафтопродуктів і не мають правових відносин з перевізниками-підприємствами залізничного транспорту, що, в свою чергу, спростовує доводи податкового органу про безтоварність господарських операцій, здійснених між ТОВ «Ревю» та позивачем, з підстав неналежного оформлення транспортної документації.

Враховуючи викладене, а також з огляду на принцип індивідуальної відповідальності платника податків, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про протиправність оскаржуваних актів індивідуальної дії слід визнати правильним.

За наведених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2012 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2012 року такими, що прийняті з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 02 лютого 2012 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06 червня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Маринчак Н.Є.