Справа № 815/6462/14
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6462/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Одеса

17 год. 27 хв.

У залі судових засідань № 10

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

судді - Андрухіва В.В.

судді - Завальнюка І.В.

при секретарі судового засідання - Торубка М.А.

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_2

представник позивача - ОСОБА_3 (за договором)

перекладач - ОСОБА_4

представник відповідача - Ващіліна Н.В (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 521-14 від 14.10.2014 року, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_2 Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 521-14 від 14.10.2014 року, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином Афганістану, до моменту виїзду з країни проживав у м. Мазар-е-Шаріф, працював у будівельній компанії Pamear International Construction & Road building та через свою професійну діяльність зазнав погроз від представників озброєного формування Талібан. Крім того, ОСОБА_2 перебуваючи у країні постійного проживання був викрадений представниками вищезазначеного озброєного формування та утримувався у полоні. У зв'язку із вказаним, через переслідування за ознаками приналежності до соціальної групи, позивач має серйозні побоювання стосовно своєї безпеки у країні походження, що зумовило виїзд з Афганістану та пошук притулку в інших країнах, безпечних для життя позивача.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, надали пояснення та просили суд задовольнити позов повністю, з підстав, викладених в адміністративному позові (аркуші справи 3-5).

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення заперечувала повністю та просила відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви позивача, вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження або покарання. Крім того, у ході розгляду матеріалів особової справи, міграційною службою було встановлено суперечливість тверджень позивача, а саме: під час анкетування позивач повідомив, що в період з 1993 по 2013 рік він працював кравцем у м. Мазарі-Шаріф, але при проведенні інтерв'ю повідомив, що працював на будівництві в міжнародній компанії; на анкетуванні шукач притулку вказав, що не має взагалі ніякої освіти, однак зазначив, що працював технічним контролером при цьому, під час проведення інтерв'ю - зазначив, що працював будівельником; ані під час анкетування, ані під час проведення інтерв'ю, заявник не зазначив ні року, ні навіть пори року, коли стався випадок викрадення його талібами; не можливо встановити, скільки часу позивач перебував на території країни походження після звільнення та перед виїздом з Афганістану. З урахуванням зазначеного, на думку відповідача, рішення ДМС України № 481-13 від 12.08.2013 року, яким позивачу відмовлено в наданні статусу біженця є правомірним, відтак позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають (аркуші справи 21-23).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, уродженець м. Мазарі-Шаріф, останнє постійне місце проживання на території країни громадянського походження - АДРЕСА_1, біля мечеті. За національністю - таджик, віросповідання - мусульманин-суніт, неодружений, рідна мова - дарі, освіти не має. Члени сім'ї заявника, які залишились у країні походження: мати - ОСОБА_10 (домогосподарка), батько - ОСОБА_2 (пенсіонер), брат - ОСОБА_7 (будівельник), сестра - ОСОБА_8. Країну постійного проживання залишив 12.05.2013 року нелегально, без документів, легковим автомобілем та поїздом через Таджикистан, Киргизстан, Казахстан, РФ через кордон в Омській області. Щоб приїхати до України домовився з громадянином Таджикистану, з позивачем було ще п'ять осіб з Таджикистану. До кордону РФ з Україною прибули на автобусі, кордон перетнули пішки поза пунктом пропуску. На іншому боці на позивача з громадянами Таджикистану чекав автомобіль. Ані автомобіля, ані водія описати не може (аркуші справи 39-43, 48-51).

З матеріалів справи вбачається, що 13.09.2013 року ОСОБА_2 звернувся до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для отримання додаткового захисту в Україні, обґрунтувавши тим, що перебуваючи на території країни походження, працював у міжнародній будівельній компанії та через свою професійну діяльність зазнав погроз, був викрадений, у зв'язку із чим змушений покинути країну громадянської належності. Повернутись на даний час на Батьківщину не можу, у зв'язку із побоюваннями за власне життя (аркуші справи 35-37).

03.10.2013 року посадовою особою відділу у справах біженців управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області було проведено співбесіду з особою, що потребує додаткового захисту ОСОБА_2, про що складено протокол від 03.10.2013 року (аркуші справи 52-55).

Вказаним протоколом зафіксовано, що з 2009 по 2013 роки позивач працював у іноземній компанії «Памір Інтернешенал», яка контролювалась афганцями та займалась будівельними роботами. Під час виконання робіт в провінції Кундуз район Іхам Саеб з будівництва школи, після того, як був збудований фундамент, начальник дав кілька днів вихідних усій бригаді будівельників, але позивач та ще двоє місцевих залишились на місці будівництва і вночі їх забрали таліби. На будівництві позивач з двома місцевими проживали у будинку для працівників, що стояв окремо. Ввечері, до кімнати зайшли троє людей, одягнених у чорний національний одяг, один з яких мав зброю. Вони зав'язали позивачу та іншим робітникам очі та наказали їхати з ними. Через 40 хвилин, приблизно проїхавши кілометрів 60-70, їх привезли до якогось підвалу, розв'язали очі та жорстоко побили. Після цього, люди які їх викрали сказали, що з ними потрібно співпрацювати, та їх цікавить уся інформація про компанію «Памір Інтернешенал», зокрема, коли приїжджає головний начальник компанії, який був іноземцем. В підвалі позивача з іншими робітниками тримали 4-5 днів, потім відпустили. вивозили із цього місця таким же чином, привезли неподалік від роботи та сказали, що в позивача та інших робітників, які були затримані є 10 діб для прийняття рішення, та увесь цей час вони будуть під наглядом. Після цього, позивач з іще одним робітником вирішили не погоджуватись та на п'ятий день позивач, яз зазначено у протоколі, виїхав до м. Мазарі-Шаріф, але з ним працював двоюрідний брат ОСОБА_9, який, як зрозумів позивач погодився співпрацювати з талібами в м. Мазарі-Шаріф. Через сторонніх людей на районі, позивач дізнався, що ним цікавляться. Наприкінці лютого 2013 року позивач вирішив виїхати з країни постійного проживання, та 03.03.2013 року через КПП Шерхан-Бандар виїхав на територію Таджикистану, потім до Киргизстану, Росії та в Україну. Увесь час їхали на різних автомобілях, іноді вантажних. В РФ приїхали до м. Омськ, звідти потягом до м. Москви. З Москви виїхав легковим автомобілем до м. Одеса. На маршруті хвилин 30 йшли пішки. Таким чином, 13.05.2013 року ОСОБА_2 13.05.2013 був у м. Одеса. На даний час повернутись до країни походження не можу, оскільки у зв'язку із вище викладеними обставинами, побоюється за своє життя (аркуші справи 52-55).

За результатами розгляду справи № 2013ОД0251 громадянина Афганістану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який 13.09.2013 року звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, службовою особою відповідача, на підставі проведеного інтерв'ю, прийнято висновок від 03.10.2013 року щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 56).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», приймаючи до уваги вищевказаний висновок, ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ № 102 від 03.10.2013 року «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (аркуш справи 57).

За результатами розгляду особової справи громадянина Афганістану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, висновком управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області від 10.08.2014 року по справі № 2013ОD0251, через відсутність умов, передбачених абз.4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 76-86).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи № 2013OD0251 ОСОБА_2, громадянина Афганістану, ІНФОРМАЦІЯ_1, було прийнято рішення № 521-14 від 14.10.2014 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року як особі, стосовно які встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні (аркуш справи 31).

Про прийняте рішення позивачу було повідомлено повідомленням № 67 від 30.10.2014 року, яке він отримав 10.11.2014 року (аркуш справи 7).

Позивач вважає вказане рішення неправомірним та необґрунтованим, оскільки він є громадянином Афганістану, до моменту виїзду з країни походження проживав у м. Мазар-е-Шарфі, працював у будівельній компанії Pamear International Construction & Road building та через свою професійну діяльність зазнав погроз від представників озброєного формування Талібан та був викрадений вищезазначеними особами й утримувався в полоні, про що було надано пояснення під час розгляду матеріалів (під час інтерв'ю, співбесіди, тощо). Таким чином, через серйозні побоювання стосовно своєї безпеки був вимушений виїхати з території Афганістану. Причини виїзду з країни походження, на думку позивача, свідчать про його переслідування за ознаками приналежності до соціальної групи - особи, що пов'язані або надають підтримку міжнародному співтовариству або вважаються такими. Інформація по країні походження - Афганістан, яка надається міжнародними агенціями, підтверджує викладені ОСОБА_2 факти під час проходження інтерв'ю в органах ДМС.

Проте, суд з такими доводами позивача не погоджується та вважає їх надуманими з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Частиною 6 статті 8 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

В судовому засіданні позивач зазначив, що умовами визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту є його побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, через свою професійну діяльність у будівельній компанії Pamear International Construction & Road building, оскільки вже зазнавав погроз від представників озброєного формування Талібан.

Проте, у ході розгляду заяви відповідачем та під час судового розгляду, позивачем не було надано жодних пояснень або будь-яких підтверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Як зазначає відповідач, проаналізувавши інформацію стосовно власного працевлаштування, відповідач визнав вказаний матеріальний елемент клопотання сумнівним, оскільки: під час анкетування заявник зазначив, що в період з 1993 по 2013 роки він працював кравцем у м. Мазарі-Шаріф. У відповіді на запитання щодо причин виїзду з батьківщини іноземець повідомив, що він працював в міжнародній компанії «Pamear International Construction & Road building Organizatioт», при цьому не вказавши періоди роботи. Під час проведення інтерв'ю, іноземець вже заявляв, що працював двох компаніях - «Yarash Huma Construction and Engineering Company» та «Pamear International Construction & Road building Organizatiob » протягом 2009-2013 років. Крім того, заявник під час анкетування зазначив, що взагалі не має ніякої освіти, однак зазначив, що працював в «Pamear International Construction&Road Bulding Organization» в якості технічного контролера, а вже під час інтерв'ю зазначив, що працював простим будівельником. В якості документальних доказів, до управління були надані дві ксерокопії поганої якості без перекладу, на яких можливо було лише прочитати логотипи «Yarash Huma Construction and Engineering Company» та «Pamear International Construction&Road Bulding Organization» англійською мовою. Вказані матеріали не були прийняті міграційною службою в якості матеріальних доказів по справі через неможливість визначення їхньої справжності. Незважаючи на дійсне існування будівельних компаній в Афганістані з подібними назвами, елемент працевлаштування заявника в міжнародній компанії, на думку відповідача, виглядає сумнівним, приймаючи до уваги твердження іноземця, що містять значні розбіжності, незрозумілі документи без перекладу та замалий обсяг наданої інформації. Враховуючи вищезазначене, на думку відповідача, немає підстав вважати, що заявник міг дійсно працювати у будь-якій міжнародній компанії Афганістану, оскільки його розповідь не вбачається правдоподібною.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що доводи відповідача відповідають складеним під час розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, документам та дійсно інформація, надана позивачем під час анкетування, інтерв'ю та співбесіди має розбіжності.

Стосовно зазначених позивачем переслідувань представниками руху Талібан, у ході судового розгляду справи встановлено, що ані під час анкетування, ані під час при проведенні інтерв'ю, іноземець не зазначає жодної дати чи навіть пори року, коли стався випадок із викраденням позивача талібами. Так, під час анкетування, позивач зазначив, що таліби прийшли до нього та ще двох працівників, коли вони чекали на автобус до м. Мазарі-Шаріф, так як бригаді були надані два дні вихідних. При цьому, під час проведення інтерв'ю, ОСОБА_2 зазначив, що викрадення сталось коли позивач та ще два робітники з бригади сиділи у будинку для працівників.

Крім того, як зазначив відповідач, у ході розгляду заяви, опрацювавши матеріали анкетування та проведеного інтерв'ю й співбесіди, неможливо було встановити скільки часу після звільнення з полону позивач перебував на батьківщину перед виїздом з країни. Під час проведення анкетування та інтерв'ю, іноземець уникав, як вказує відповідач, детальних відповідей на поставлені запитання.

Також, як вбачається із матеріалів особової справи позивача - шукача притулку, жодних переконливих обставин неможливості звернення до правоохоронних органів Афганістану стосовно викрадення позивачем також наведено не було.

Враховуючи встановлені розбіжності, замалий обсяг наданої інформації та необґрунтованість самого факту працевлаштування в іноземній компанії разом з відсутністю будь-яких документальних чи інших підтверджень, щодо можливих переслідувань, відповідач дійшов висновку, що елемент переслідування заявника представниками радикального руху Талібан вважається перебільшеним та не вважається правдоподібним і в такому випадку не був узятий відповідачем до уваги в якості причини звернення за захистом на території України.

Суд погоджується з такими доводами відповідача, оскільки вказані позивачем обставини, викладені вище в якості підстав звернення за захистом на території України не відповідають Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», так як не свідчать жодним чином про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі повернення на територію країни походження.

Згідно Директиви Ради європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» № 8043/04 від 29.04.2004 року, з даного питання мають досліджуватись наступні фактори: раельна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Проте, оскільки, як було встановлено під час розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не переслідувався на території країни своєї громадянської належності, окрім зазначеного позивачем факту викрадення, який жодним чином не обґрунтовано, заявлена інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Крім того, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, на Батьківщині залишилась уся його сім'я.

Згідно приписів ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені ст. 6 вищевказаного Закону.

Таким чином, вивчивши наведені позивачем обставини та матеріали справи, суд погоджується з доводами відповідача щодо неможливості обґрунтувати причину виїзду іноземця Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за наступними ознаками: расова належність; віросповідання; національність; громадянство чи підданство; відношення до певної соціальної групи; політичні переконання.

крім того, також судом взято до уваги встановлені обставини щодо довгострокового перебування позивача на території Таджикистану та транзитний проїзд через низку країн (Киргизстан, Казахстан, Російська Федерація), де позивач мав змогу звернутись за захистом у разі дійсної та реальної неможливості повернення на Батьківщину, пов'язаної із переслідуваннями.

Враховуючи вищезазначене, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, пояснення позивача, на думку суду, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Щодо наявності ознак, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», аналізом наявних матеріалів з урахуванням інформації по країні громадянського походження, підтверджується відсутність умов, що можуть бути розглянуті в контексті надання ОСОБА_2 додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. В регіоні постійно проживання позивача. На даний час, як зазначив відповідач, вісдутні будь-які відкриті збройні конфлікти, соціально-політична ситуація в провінції Балх значно поліпшилась за останні роки та контролюється силами Афганістану, згідно наявної інформації із ЗМІ.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та через відсутність умов, передбачених абзацом 4 п. 1 ст. 6 , відповідачем й було прийнято рішення щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_2.

З урахуванням вказаного, дослідивши матеріали справи та надані сторонами пояснення, суд підтримує доводи відповідача та вважає правомірним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ані під час проведення співбесіди, ані під час судового розгляду справи позивачем не було доведено наявності передбачених законом підстав (обставин), які б свідчили про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі його повернення до країни походження.

При вирішенні справи суд бере до уваги, що відповідно до вимог ч.ч. 1 і 2 ст. Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом ч. 8 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем в адміністративній справі є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов.

Тобто, особа, яка звертається до адміністративного суду з позовом, має довести наявність факту порушення оскаржуваним рішенням, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень саме її прав та інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

На підставі з'ясованих обставин та наведених вище норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість рішення відповідача № 521-14 від 14.10.2014 року та вважає його таким, що прийнято на підставі, у межах та відповідно до наданих повноважень з підстав, передбачених нормами чинного законодавства, у зв'язку із чим позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 521-14 від 14.10.2014 року, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 11, 69, 71, 72, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 521-14 від 14.10.2014 року, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано 16 березня 2015 року.

Суддя Я.В. Балан

Суддя В.В. Андрухів

Суддя І.В. Завальнюк