Справа № 815/6705/14
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/6705/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Милосердного М.М.

при секретарі - Римар Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ДМС України про скасування рішення №592-14 від 03 листопада 2014 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання визнати ОСОБА_1 біженцем.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції не було досліджено обставини справи, що мають значення для справи, наслідком чого стало постановлення необґрунтованого та неправомірного рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи справу, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Єгипту, уродженцем м. Каїр, район Ейн Шемс, за національністю - араб, за віросповіданням - християнин - копт. Рідна мова - арабська. Вільно володіє англійською та російською мовами. За сімейним станом - неодружений. Має середню спеціальну освіту: з 1994 року до 1999 року навчався у початковій школі "Ель Бешрі" у м. Каїр, Єгипет; з 1999 року до 2002 року навчався у базовій школі "Фромер" м. Каїр, Єгипет; з 2003 року до 2006 року навчався у середній школі "Аль Абазія Аль Кахрабія" м. Каїр, Єгипет; з 2006 року до 2008 року навчався у офтальмологічному училищі м. Каїр, Єгипет; з 2010 року до 2011 року навчався на підготовчому факультеті Одеського національного університету ім. І.І. Мечникова, вищий учбовий заклад не закінчив. У період з 2007 року до моменту виїзду з країни позивач працював майстром по збиранню окулярів в офтальмологічному магазині в м. Каїр, Єгипет.

20 серпня 2010 року на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та навчальної візи типу О НОМЕР_2 прибув до України, авіарейсом м. Каїр (Єгипет) - м. Стамбул (Туреччина) - м. Одеса (Україна). Державний кордон України перетнув легально.

В Єгипті у позивача залишились проживати: батько - ОСОБА_2 1952 року народження.; мати - ОСОБА_3 1957 року народження; брат - ОСОБА_4 1992 року народження.

21 червня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до УМС в Одеській області із заявою №170 про надання статусу біженця.

15 липня 2011 року наказом №53 начальника УМС в Одеській області у відповідності до абз. 3 ст. 12 Закону України "Про біженців" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Єгипту ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа ODS 11/170.

22 серпня 2012 року за результатами розгляду особової справи ODS 11/170 ОСОБА_1 Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" склало висновок про доцільність відмови громадянину позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України №592-14 від 03 листопада 2014 року позивачеві було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 вказаного Закону.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками, у зв'язку з чим оскаржуване рішення №592-14 від 03 листопада 2014 року є законним та обґрунтованим, а тому скасуванню не підлягає.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року передбачено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно абзацу 4 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи п.13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.6, ч.7, ч.8, ч.9 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи п.13 ч.1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За змістом п.45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (п.195 вказаного Керівництва).

З наведеного слідує, що обов'язок стосовно доказування достовірності тверджень і точності фактів покладено саме на заявника, тобто на ОСОБА_1.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, під час співбесіди позивач вказував, що причиною виїзду з країни громадянської належності було прагнення вивчити російську мову, проте він покинув навчання на підготовчому факультеті Одеського національного університету ім. Мечникова через те, що необхідність вивчення російської мови відпала.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що після припинення навчання для подальшого перебування позивача на території України слугували саме економічні чинники, оскільки в Єгипті йому було важко знайти роботу.

Разом з цим, позивачем була зазначена причина звернення до міграційної служби - утиски християн-коптів з боку мусульман в Єгипті, однак доказів цього останнім не надано, тому відсутній один з обов'язкових критеріїв, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця - побоювання стати жертвою переслідувань пов'язане з релігією.

Окрім цього, судова колегія приймає до уваги інформацію з Інтернет ресурсів, а саме ttp://old.lenta.ru/news/2011/02/06/mass/ та http://lenta.ru/news/2011/01/05egypt/, на яку посилається суд першої інстанції, в якій підтверджується активна участь коптів у революції та єдність духу коптів і мусульман заради однієї мети під час революційних подій в Єгипті у 2011 році, що в свою чергу спростовують доводи апелянта щодо погіршення становища християн в Єгипті після революційних подій 2011 року.

Отже, при вирішенні справи не встановлено жодної обставини, яка б давала підстави до визнання апелянта біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема те, що він за місцем громадянської належності може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, що було вірно встановлено судом першої інстанції.

Таким чином, з урахуванням викладених у справі обставин, судова колегія приходить до висновку, що ОСОБА_2 є мігрантом, який добровільно залишив свою країну, керуючись причинами особистого характеру. Про це свідчить, зокрема, той факт, що його батьки та брат продовжують проживати в Єгипті та на цей час їм ніщо не загрожує.

За таких обставин, враховуючи, що заява, яку подав апелянт до органів міграції є неправдоподібною і не викликає довіри, а дійсною причиною звернення до відповідача із заявою є спроба легалізувати своє перебування на Україні, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог з огляду на те, що ОСОБА_2 не підпадає під ознаки біженця, які передбачені ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців та ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв'язку з чим відповідач діяв в межах наданої компетенції відповідно до вимог законодавства і не порушував права та законні інтереси позивача.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 18 березня 2015 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

М.М. Милосердний