Справа № 826/18043/14
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

11 березня 2015 року 10:20 № 826/18043/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., за участю секретаря судового засідання Шевченко М.В., вирішив адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

Позивач звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому з урахуванням уточнень позовних вимог, просила:

- визнати неправомірним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 04.08.2014 № 28 в частині п. 3 параграфу 1 та п. 6 параграфу 2.

- поновити її на посаді провідного спеціаліста секретного відділу 3 департаменту військової частини НОМЕР_1 ;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.08.2014 року по день поновлення на роботі;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на її користь за спричинену моральну шкоду кошти в сумі 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що оскаржуваним наказом №28 від 02.08.2014 її звільнено за п. 7 ст. 40 КЗпП України з підстави знаходження 31.07.2014 на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння. Такі висновки вважає необґрунтованими, оскільки спиртні напої в цей день не вживала, проходження алкотестера та добровільне медичне обстеження вважала приниженням своєї честі та гідності у зв`язку з чим проходити такий тест відмовилася. Також позивач вказує, що представниками відповідача при проведенні співбесіди зафіксовано адекватний стан позивача, що на думку позивача унеможливлює її знаходження в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, позивач зазначає, що зовнішні ознаки нетверезого стану, викликані об`єктивними факторами, а саме: відсутність кондиціювання приміщення, підвищенний тиск у позивача тощо.

У судовому засіданні позивач позов підтримала з наведених підстав та просила його задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували, в якості безпідставності позовних вимог зазначали, що позивача звільнено з посади на підставі п. 7 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з появою на роботі в нетверезому стані, що підтверджується матеріалами справи, а тому просили відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Ухвалою суду від 24.11.2014 року визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду та відкрито провадження у справі.

За наслідками задоволення клопотання відповідача про допит свідків та з урахуванням положень ст. 141 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 11.03.2015 допитано в якості свідків посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З 20.01.1999 року ОСОБА_1 працювала у військовій частині НОМЕР_1 .

18.02.1999 року позивачем складено Присягу державного службовця.

Згідно Витягу з наказу Командира військової частини НОМЕР_1 № 68 від 02.10.2007 ОСОБА_1 призначено на посаду провідного спеціаліста секретного відділу 3 департаменту військової частини НОМЕР_1 . Допущено до роботи, яка передбачає доступ до державної таємниці за формою № 2.

Наказом Командира Військової частини НОМЕР_1 від 02.08.2014 № 28 ОСОБА_1 , провідного спеціаліста державної служби секретного відділу 3 департаменту військової частини НОМЕР_1 , за появу на роботі в нетверезому стані на підставі п. 4 ст. 36 та п. 7 ст. 40 Кодексу законів про працю України звільнено з роботи.

Підставою для звільнення позивача став Акт встановлення факту появи на військовій службі в нетверезому стані (вих. № 222/266 від 31.07.2014).

Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2014 року посадовими особами військової частини НОМЕР_1 , а саме полковником ОСОБА_4 , начальником 1 відділу 1 управління військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , черговим лазарету лікувально-діагностичного центру майором медичної служби ОСОБА_6 виявлено факт перебування ОСОБА_1 у нетверезому стані на робочому місці. Про виявлений факт було складено Акт із зазначенням його зовнішніх ознак.

На пропозицію про проходження медичного обстеження з метою визначення наявності чи відсутності стану алкогольного сп`яніння позивач відмовилася.

За наслідками проведеної з позивачем співбесіди, начальником лазарету військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 та двома співробітниками 1 Управління військової частини НОМЕР_1 складено та підписано вищевказаний Акт.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст. 86 КАС України).

Як вказано вище, підставою для звільнення позивача з посади провідного спеціаліста державної служби секретного відділу 3 департаменту військової частини НОМЕР_1 став факт її перебування на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння.

Згідно ч. 1 ст. 69 Кодексу Адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 70 Кодексу Адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України показаннями свідка є повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

З метою з`ясування фактичних обставин справи, а саме встановлення наявності чи відсутності факту перебування ОСОБА_1 в нетверезому стані в час робочого дня 31.07.2014 судом викликано та допитано в судовому засіданні 11.03.2015 року в якості свідків посадових осіб військової частини НОМЕР_1 , а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_3 - заступник начальника 1 управління військової частини НОМЕР_1 в судовому засіданні повідомив, що 31.07.2014 року приблизно після 15 год. командир військової частини НОМЕР_1 проводив огляд приміщень у підрозділі, а він його супроводжував. Командир зайшов в секретне відділення, у той же час з дверей вийшла ОСОБА_1 . Командир її покликав, проте вона не зупинилася, а пішла далі, тоді він її покликав вдруге, вона зупинилась біля нього - ОСОБА_3 . Свідок повідомив, що від неї він відчув стійкий запах водки, командир приблизившись до неї теж відчув запах алкоголю та запитав її, чи вживала вона спиртні напої, на що остання відповіла, що вживала алкогольні напої та, сказала: «Що тут є такого?». На його питання, куди вона в такому стані йде з папкою, та чи є в ній таємні документи, вона не відповіла. Командир надав команду розібратися.

У подальшому ОСОБА_1 було запрошено на комісію, яка складалася із 2-х його підлеглих і лікаря для оцінки стану ОСОБА_1 . Підлеглим свідка, а саме ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та майору медичної служби ОСОБА_6 , ОСОБА_1 повідомила, що вживала спиртні напої в обід та вранці у звязку із тим, що у неї був тиск, однак до лікарів протягом цього дня не зверталася, на стан здоров`я нікому не скаржилась. Цього ж дня оформлено акт про встановлення факту появи на військовій службі в нетверезому стані та підписано членами комісії.

Також свідок повідомив, що між ним та позивачем конфліктів не було, про конфлікти між іншими працівниками з позивачем йому не відомо.

Зауважив, що з метою з`ясування встановлення факту вживання позивачем алкогольних напоїв створена чергова група та запропоновано позивачу прибути в кабінет чергового лікаря військової частини НОМЕР_1 для проведення медичного освідчення стосовно факту вживання алкогольних напоїв. ОСОБА_1 довго не могли знайти та пізніше, в супроводі їх співробітника її привели на медичне освідчення.

Свідок ОСОБА_2 начальник 1 управління 3 департаменту військової частини НОМЕР_1 повідомив, що 31.07.2014 року після 15 год., черговим по департаменту повідомлено, що на поверх прибув начальник головного управління військової частини. Він вийшов до керівника, представився йому, а останній його повідомив, що в управлінні, яким він керує, працівники вживають алкогольні напої. Разом з керівником були інші посадові особи головного управління, а також ОСОБА_7 , ОСОБА_1 . Начальник головного управління повідомив свідку, що п`янка організована в одному з кабінетів його департаменту та надав доручення провести перевірку представникам 1 управління, стосовно факту вживання спиртних напоїв в робочий час на території третього департаменту.

Також свідок ОСОБА_2 засвідчив наявність візуальних ознак вживання алкогольних напоїв позивачем. Зокрема, повідомив, що на його запитання, що відбувається, чому вона тут, ОСОБА_1 не змогла пояснити, тоді він зрозумів, що вона була в стані алкогольного сп`яніння. В цей же день 31.07.2014 року представники 1 управління прибули до нього, попросили офіцерів для огляду кабінету де відбувалося вживання алкогольних напоїв.

Як повідомив свідок, перевіряючі встановили факт вживання алкогольних напоїв також і іншими працівниками третього департаменту, знайдено пиріжки, спиртні напої, тобто були ознаки того, що відбувалося вживання алкогольних напоїв. За наслідками перевірки складено акт огляду кабінету ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Повідомив, що враховуючи те, що він побачив, що його підлеглі перебували у стані алкогольного спяніння, вживали спиртні напої він написав на їх рапорти, щодо звільнення із державної служби.

31.07.2014 року приблизно о 17 годині деректором департаменту викликано ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та враховуючи те, що вони тривалий час працювали в головному управлінні запропоновано написати заяви про звільнення з посади за власним бажанням, однак вони відмовилися мотивуючи це тим, що алкогольних напоїв не вживали.

Наступного дня 01.08.2014 на повторну пропозицію останні також відмовилися звільнятися за власним бажанням.

В субботу 02.08.2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 викликано до кадрового органу де їм предявлено акт про вживання алкогольних напоїв від 31.07.2014 року та рішення про звільнення їх з державної служби.

Також свідок повідомив, що 31.07.2014 року фактично позивач була усунута від виконання посадових обов`язків, свою роботу вона не здійснювала.

На запитання суду про наявність конфліктів позивача з керівництвом вказав, що йому про такі не відомо. Зі складеним Актом встановлення факту появи на військовій службі в нетверезому стані позивача від 31.07.2014 року № 222/266 він ознайомився цього ж дня - 31.07.2014 року.

Враховуючи, що, факт перебування позивача в стані алкогольного сп`яніння не може бути підтверджений висновком судово-медичної експертизи, алкотесту або медичним освідченням стану ОСОБА_1 31.07.2014 у зв`язку з її відмовою та непроходження зазначених обстежень за власним бажанням, суд вважає наявними та допустимими доказами факту знаходження працівника в нетверезому стані на робочому місці 31.07.2014 вищенаведені показання свідків, які в свою чергу засвідчили факт знаходження позивача в нетверезому стані на робочому місці.

З урахуванням викладеного, суд вважає доведеним факт перебування ОСОБА_1 31 липня 2014 року на роботі в нетверезому стані.

Статтею 30 Закону України "Про державну службу" визначено, що підставами припинення державної служби є загальні підстави, передбачені Кодексом законів про працю України, а також підстави, передбачені цією статтею.

Відповідно до п .7 ст.40 КЗпП України трудовій договір може бути розірваний за ініціативою уповноваженого органу у випадку появи працівника на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

Як розяснено в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. Про практику розгляду судами трудових спорів, суди вирішуючи позови поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п. 7 ст.40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов`язки. Для працівника з ненормованим робочим днем час знаходження на роботі понад встановленої його загальну тривалість вважається робочим. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп`яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Твердження позивача про фіксування ознак алкогольного сп`яніння особами, які не є фахівцями в даній галузі судом до уваги не приймаються виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні Акт від 31.07.2014 підписано ОСОБА_6 начальником лазарету лікувально-діагностичного центру до повноважень якого згідно п. 7 наказу Міністра оборони України від 29.08.2013 № 580 «Про заходи щодо попередження пияцтва та впровадження здорового способу життя у Збройних Силах України» належить проведення медичного огляду осіб, які підозрюються у вживанні спиртних напоїв у службовий час або перебувають на службі в нетверезому стані, з метою встановлення факту вживання спиртних напоїв. Судом враховано, що, незважаючи на відмову позивача від проходження медичного освідчення встановлення факту перебування в стані алкогольного сп`яніння, начальник лазарету лікувально-діагностичного центру володіє необхідним рівнем знань для можливого візуального визначення наявності чи відсутності факту вживання алкогольних напоїв. Крім того, позивач не був позбавлений права самостійного проходження тесту на встановлення відсутності вказаного факту.

З огляду на те, що факти вчиненого правопорушення позивачем є доведеними, суд вважає, що встановлена міра відповідальності звільнення з посади є обґрунтованим. Судом враховано, що наявні незначні процедурні порушення, в частині непроведення службового розслідування за виявленим фактом, проте вони не впливають на вчинене порушення ОСОБА_1 , а саме появу на роботі в нетверезому стані. Крім цього, суд враховує доводи відповідача, що факт перебування позивача на робочому місці у нетверезому стані виявлено та встановлено самим керівником - командиром військової частини НОМЕР_1 .

Твердження позивача про створення Акту на підставі якого ОСОБА_1 звільнено з посади лише 02.08.2014, не підтверджується свідченнями свідків ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 .

Позивач в адміністративному позові та у судовому засіданні також повідомляла, що зранку о 10 годині 02.08.2014 вона разом з ОСОБА_7 прибула до контрольно-перепускного пункту військової частини НОМЕР_1 . Об 11 годині їх у супроводі чергового по департаменту провели до приміщення управління кадрів військової частини НОМЕР_1 . Зрозумівши, що ніякого розслідування не буде, вона та ОСОБА_7 написали заяви про звільнення за власним бажанням та передали їх представнику управління кадрів напрямківцю щодо роботи з кадрами 3 департаменту військової частини НОМЕР_1 . Приблизно о 12 годині прибув ОСОБА_8 та теж написав заяву про звільнення за власним бажанням. Проте їх заяви ніхто з працівників управління кадрів не реєстрував. Начальник управління кадрів військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 , вручив кожному акт про появу 31.07.2014 у нетверезому стані на військовій службі, затверджений командиром військової частини НОМЕР_1 , та наказом командира військової частини від 02.08.2014 № 28 її з 04.08.2014 було звільнено з роботи відповідно до пункту 4 статті 36 та пункту 7 статті 49 КЗпП України за появу на роботі в нетверезому стані.

Суд також враховує зазначені позивачем обставини та наявність в матеріалах справи письмової заяви ОСОБА_1 від 02.08.2014 року про звільнення її за власним бажанням з 04.08.2014 року.

Також представниками відповідача до матеріалів справи долучено акт перевірки надходження звернення громадян та запису на особистий прийом від 27.01.2015 року № 222/5/11, згідно якого на адресу командира військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) від громадян ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в період з 29 липня 2014 року по 27 січня 2015 року звернень з вимогою проведення службового розслідування не надходило. Громодяни ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в період з 29 липня 2014 року по 27 січня 2015 року на особистий прийом до командира військової час і ний НОМЕР_1 не звертались

Таким чином, Військовою частиною НОМЕР_1 правомірно звільнено ОСОБА_1 з посади провідного спеціаліста державної служби секретного відділу з департаменту військової частини НОМЕР_1 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного наказу № 28 від 2 серпня 2014 року, яким звільнено позивача, поновлення позивача на посаді та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Крім того, стосовно вимоги позивача вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд також вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача, та майнових втрат. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 10 000 грн.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідач, в свою чергу з урахуванням вимог ч. 2 ст. 71 КАС України виконав покладений на нього обов`язок в частині доведення правомірності вчинених дій, прийнятих рішень, а тому суд вважає позовні вимоги необґрунтованими,а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:
У позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій