Справа № 824/198/15-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 р. м. Чернівці Справа № 824/198/15-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Левицького В.К.;

за участю секретаря судового засідання Жураковської Ю.М.;

представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - Юзефовича Е.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3

до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції

про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив скасувати постанову Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції (далі - відповідач) від 02.02.2015 р. про арешт коштів боржника винесену по виконавчій справі про примусове стягнення з нього на користь УПФУ м. Чернівці коштів в сумі 1194,03 грн.; зобов'язати відповідача закрити виконавче провадження по вищевказаній виконавчій справі, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження".

В обґрунтування позову позивач вказував, що оскаржувана постанова винесена державним виконавцем по виконавчому провадженню, яке відкрито ще 26.09.2013 р., а тому строк його виконання минув ще 26.03.2014 р.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідачем до суду подано письмові заперечення проти позову, відповідно до яких, вважав позовні вимоги необґрунтованими та просив суд у задоволенні позову відмовити повністю, зазначаючи, що державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Однак дана норма не містить вказівки щодо обов'язку державного виконавця завершити виконавче провадження після спливу вказаного строку. Крім того, законодавство України містить вичерпний перелік підстав для завершення виконавчого провадження.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити та надав пояснення аналогічні викладеним у запереченнях проти позову.

Вислухавши пояснення сторін і дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

16.08.2013 р., Управлінням Пенсійного фонду України в м. Чернівцях прийнято вимогу про сплату недоїмки № Ф-4338/у зі сплати єдиного внеску на загальну суму 1194,03 грн. (а.с. 35). Вимога одержана позивачем, що підтверджується відміткою про вручення рекомендованого поштового відправлення від 20.08.2013 р. (а.с. 36). Вказана вимога про сплату недоїмки № Ф-4338/у набрала чинності 05.09.2013 р.

Здійснюючи адміністрування зі сплати єдиного внеску ДПІ у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області 16.09.2013 р. з урахуванням вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», на адресу відповідача направила заяву, в якій просила прийняти до виконання вимогу про сплату боргу № Ф-4338/у від 16.08.2013 р. та провести стягнення заборгованості з ОСОБА_3 в сумі 1194,03 грн. В даній заяві також вказувалося, що вимога про сплату боргу направлена боржнику рекомендованим листом з повідомленням. Десятиденний термін сплати вимоги минув, але сума боргу так і не сплачена. Вимога не оскаржувалася (а.с. 34).

Розглянувши подану заяву, 26.09.2013 р. державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції Манжосовим М.П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 39944638 з примусового виконання вимоги №Ф-4288/у виданої 16.08.2013 р. про стягнення із ОСОБА_3 заборгованості у сумі 1194,03 грн. та запропоновано позивачу самостійно виконати виконавчий документ у семиденний строк з моменту винесення постанови (а.с. 6, 33).

Не погоджуючись із вказаною постановою державного виконавця, позивач оскаржив її в судовому порядку.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 18.12.2013 р. в адміністративній справі № 824/2881/13-а за позовом ОСОБА_3 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції про скасування постанови, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13.02.2014 р., в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю (а.с. 70 - 71, 72 - 73).

07.03.2014 р. відповідач звернувся із запитом до Державної податкової служби України про джерела отримання доходів боржників - фізичних осіб, а саме ОСОБА_3, на який отримав відповідь від 11.03.2014 р., що інформація стосовно боржників - фізичних осіб щодо суми доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня (а.с. 19).

26.01.2015 р. Державна податкова служба України надала відповідь на запит відповідача від 23.01.2015 р., якою повідомила, що у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відкриті наступні рахунки у банках, а саме в Чернівецькій філії ПАТ «Приватбанк», м. Чернівці - №2199, №3265 (а.с. 19).

02.02.2015 р. відповідачем винесено постанову про арешт коштів боржника, а саме на підставі рішення суду накладено арешт на кошти, що містяться на рахунку р/р 2199, р/р 3265; код фінансової установи 356282 Чернівецька філія ПАТ КБ «Приватбанк» м. Чернівці, що належать позивачу (а.с. 18). Оскаржувану постанову одержано позивачем 09.02.2015 р. та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні.

Вважаючи постанову про арешт коштів боржника незаконною та необґрунтованою, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

02.03.2015 р. відповідачем винесено постанову, якою виправлено допущену помилку у постанові про арешт коштів боржника від 02.02.2015 р. в межах виконавчого провадження №39944638, а саме у п. 1 «На підставі рішення суду накласти арешт на кошти» замінено «рішення суду» на «виконавчого документу» (а.с. 49).

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 р. № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону № 606-XIV).

Статтею 2 цього Закону визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

У відповідності до ст. 6 Закону № 606-XIV, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 17 Закону № 606-XIV до виконавчих документів за рішеннями, що підлягають примусовому виконанню державною виконавчою службою належать рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу.

Частиною 3 ст. 106 Закону Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Тобто враховуючи вимоги ст. 106 вищевказаного Закону вимога про сплату боргу є виконавчим документом, а тому виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому Законом № 606-XIV.

Відповідно до ст. 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Частиною 2 ст. 57 Закону № 606-XIV встановлено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

В судовому засіданні представником позивачем не заперечувався той факт, що визначена у виконавчому документі заборгованість в добровільному порядку позивачем не погашена.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що відповідач приймаючи оскаржувану постанову про арешт коштів боржника від 02.02.2015 р. діяв у межах та в спосіб передбачений законом, наклавши арешт на кошти в розмірі суми стягнення.

Крім того, суд констатує, що Чернівецька філія ПАТ «Приватбанк» на адресу відповідача надіслала листа від 04.02.2015 р., в якому повідомила про те, що на рахунках позивача недостатньо коштів для виконання оскаржуваної постанови (а.с. 17).

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовна вимога позивача про скасування оскаржуваної постанови про арешт коштів боржника не підлягає задоволенню.

Також на думку суду не підлягає задоволенню позовна вимога позивача про зобов'язання Шевченківського відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції закрити виконавче провадження по вищевказаній виконавчій справі, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження", виходячи з наступного.

Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Функцією судів, що визначена ст. 124 Конституції України, є здійснення правосуддя.

Адміністративні суди, згідно зі ст. ст. 3, 4 КАС України, здійснюють правосуддя в адміністративних справах - переданих на вирішення адміністративного суду публічно-правових спорах, у яких хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування чи їхня посадова чи службова особа. Враховуючи передбачену законами обов'язковість для виконання законних вимог суб'єкта владних повноважень, адміністративно-правовий спір, як правило, пов'язується з оспорюванням чи оскарженням рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень у сфері публічно-правових відносин з боку юридичних чи фізичних осіб.

Дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, суд не має права перебирати на себе повноваження інших органів державної влади, зокрема у питанні реалізації органами державної виконавчої служби встановленої Законом України "Про виконавче провадження" компетенції проведення виконавчих дій по виконанню виконавчих документів та прийняття відповідних рішень. Відтак, суд не може зобов'язати відповідача закрити виконавче провадження № 39944638 з примусового виконання вимоги форми Ф - №4288/у від 16.08.2013 р.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; визнання боржника банкрутом; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 30 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що строк для вчинення виконавчих дій та строк стягнення не є тотожними поняттями, а тому закінчення виконавчого провадження не можна пов'язувати лише з моментом закінчення строку, встановленого для здійснення виконавчих дій. Крім того, вказані норми не містить вказівки щодо обов'язку державного виконавця завершити виконавче провадження після спливу вказаного строку.

Судом встановлено, що в період оскарження позивачем постанови про відкриття виконавчого провадження від 26.09.2013 р. ВП № 39944638 до 03.03.2014 р. (дата надходження судового рішення суду апеляційної інстанції до відповідача у справі №824/2881/13-а) виконавчі дії по примусовому виконанню вимоги №Ф-4288/у виданої 16.08.2013 р. не виконувались (а.с. 20). Не виконувались виконавчі дії протягом 11 місяців і після набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 824/2881/13-а. Протягом вказаного періоду державним виконавцем виконавчі дії не відкладалися, а також не зупинялося виконавче провадження ВП № 39944638. Вказані обставини не заперечувалися сторонами в судовому засіданні.

Доводи відповідача щодо вчинення виконавчих дій з примусового виконання вимоги про сплату недоїмки №Ф-4288/у в рамках зведеного виконавчого провадження № 41144457, суд не бере до уваги, оскільки воно не об'єднувалося з виконавчим провадження ВП № 39944638.

Суд констатує, що відповідачем при примусовому виконанні вимоги №Ф-4288/у виданої 16.08.2013 р. про стягнення із ОСОБА_3 заборгованості у сумі 1194,03 грн. порушено шестимісячний строк виконання виконавчого документу. Разом з тим, на думку суду, вказана обставина не є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Враховуючи наведене, суд вважає, що закінчення виконавчого провадження не пов'язане лише з моментом закінчення строку, встановленого для здійснення виконавчих дій.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб'єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Судовим розглядом не виявлено порушення зазначених критеріїв (вимог) відповідачем при винесенні оскаржуваного рішення.

Відповідно до положень, закріплених ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів правомірність свого рішення.

У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 71, 86, 94, 158, 160- 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Порядок та строки набрання постановою законної сили та оскарження.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 254 КАС України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова, згідно ст. 186 КАС України, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та підписано судом 18 березня 2015 р.

Суддя В.К. Левицький