Справа № 815/6982/14
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6982/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

за участю секретаря - Грабової Я.О.,

перекладача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати неправомірним рішення від 26.11.2014 р. № 84/1; зобов'язати відповідача прийняти рішення відносно позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 13.11.2014 р. вона звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Згідно повідомлення від 26.11.2014 р. № 84/1 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивач зазначає, що вона виїхала з ДР Конго (країна постійного проживання) через нестабільну політичну ситуацію в країні, порушенням нею національних традицій, оскільки відмовилась виходити заміж за чоловіка, якого вибрала її родина. З 2010 р. позивач почала займатися політичною діяльністю та стала членом опозиційної партії UNC (Union pour la Nation Cogloise), в результаті чого зазнала переслідувань та викликалась на допити владою. Зважаючи на викладені обставини, позивач звернулася до влади України за захистом, однак їй необґрунтовано було відмовлено у наданні такого захисту, що й зумовило його звернутися до суду.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги із викладених вище підстав підтримали та просив задовольнити позов.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, в задоволені позову просили відмовити, зазначивши, що між наданою позивачем при поданні заяви інформацією та при проведенні протоколу співбесіди наявні розбіжності та суперечливі факти, які роблять неправдоподібним існування обставин, на які позивач послалася, як на підставу для отримання захисту України. Зважаючи на правомірність оскаржуваного рішення при очевидно необґрунтованій заяві позивача щодо надання їй статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, представники відповідача просили відмовити у задоволенні позову через його необґрунтованість.

Вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою ДР Конго, за національністю конголезка, за віросповіданням протестантка. До приїзду в Україну позивач отримала освіту в ДК Конго: 1995-2001 рр. навчалась у початковій школі, 2001-2007 рр. в школі-ліцеї «Лямба», 2007-2010 рр. в університеті Unilu, 2010-2011 рр. в Національному університеті.

28 грудня 2012 р. позивачка вилетіла з ДР Конго авіарейсом Кіншаса (Конго) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна) на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та довгострокової візи Y022283481. До України позивач приїхала 29.12.2012 р. за запрошенням Економічного університету Тернополя. В подальшому позивачку перевели до Івано-Франківського університету, де вона навчалась на підготовчих курсах протягом 2013-2014 рр.

13 листопада 2014 р. ОСОБА_3 звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 26.11.2014 р. № 84/1, оформленого наказом № 221 від 26.11.2014 р., позивачці відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, у зв'язку з наступним.

В обґрунтування свої заяви про надання позивачці захисту в Україні, остання зазначила, що після закінчення у 2011 р. університету, в неї почалось складне життя. Так, в Конго її батько примушував вийти заміж за чоловіка, який старший за неї на 50 років. До цього ж ця людина дуже впливова, у зв'язку із чим позивачку було викрадено та зґвалтовано багато разів, без будь-яких наслідків та відповідальності для нього через зв'язки із мафією.

Із матеріалів особової справи № 2014OD0288 убачається, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення стала суперечливість та розбіжність інформації, наданої позивачем при поданні заяви та під час співбесіди.

Так, за інформацією, яку надала заявниця при поданні заяви та під час співбесіди, причиною виїзду з ДР Конго було те, що її батько змушував вийти заміж за чоловіка, який був старше за неї на 50 років. При проведенні протоколу 26.11.2014 р. виявились зовсім інші підстави для виїзду, а саме позивачка приїхала в України з метою навчання за студентською візою. При цьому заявниця назвала те, що її молодий чоловік був членом партії UNC (Union pour la Nation Cogloise), що не знайшло свого підтвердження жодним доказом; будь-яких фактів переслідування з цього приводу позивач також не навела. Крім того, заявниця зазначила, що вирішила втекти з ДР Конго разом із своїм молодим чоловіком, але через фінансові труднощі він залишився в ДР Конго. При цьому за словами заявниці він сплачував за її навчання (протокол від 26.11.2014 р.).

Зі змісту висновку міграційної служби вбачається, що у позивачки немає ознак особи, що може вважатися біженцем через відсутність побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, заявниця не може довести існування загрози життю, безпеці чи свободі, передбачених п.13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для надання додаткової форми захисту, тому оскаржуваним рішенням їй відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В ході офіційного з'ясування обставин у справі судом знайшли своє підтвердження факти, які були покладені в основу оскаржуваного рішення. Так, в судовому засіданні позивачка зазначила, що вона спочатку навчалася, потім проживала разом із своєю родиною до лютого 2012 р. жодних проблем не було. Після закінчення навчання в Конго в неї виник конфлікт із батьком щодо її шлюбу з чоловіком, якого її родина обрала для неї. При цьому в заяві вказано, що проблеми в позивачки на ґрунті національних традицій почалися в 2011 р.

Також суперечливою є інформація щодо політичних переслідувань позивачки. До міграційної служби позивачка надала пояснення про те, що вирішила втекти з ДР Конго разом із своїм хлопцем, але через фінансові труднощі він залишився в ДР Конго. При цьому він оплачував навчання позивачки в Україні протягом 2013-2014 рр. Також заявниця вказала, що до дому її хлопця приходила міліція у 2010 р., проте в Україну вона приїхала лише в 2012 р., що свідчить про відсутність переслідувань з боку влади та інших організацій у періоді 2010-2012 рр. та неправдивість пояснень обставин виїзду з ДР Конго.

Крім того, в судовому засіданні, на відміну від покладених в основу своєї заяви від 13 листопада 2014 р., позивачка наполягала на політичному аспекті її переслідувань через її членство в партії UNC (Union pour la Nation Cogloise), в обґрунтування чого надала суду копію членського квитка від 06.11.2011 р.

При цьому згідно протоколу співбесіди від 26.11.2014 р. ОСОБА_3 зазначила, що членом партії ніколи не була, але допомагала своєму хлопцю, який й був членом цієї партії. В цій же співбесіді позивачка зазначила, що їй особисто ніколи погрози не надходили. Іноземка ніколи не була членом політичних, молодіжних, військових, громадських чи релігійних організацій.

Своє звернення за захистом позивачка обґрунтувала виключно небажанням виходити заміж за чоловіка, якого обрала для неї її родина, зважаючи на національні традиції. Однак в судовому засіданні доводи позивачки ґрунтувались на політичному переслідуванні, про що у зверненні від 13 листопада 2014 р. мова не йшлась.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

В даному випадку, в разі наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в разі повернення до країни своєї громадянської належності після потрапляння до України позивачу ніщо не перешкоджало звернутись за захистом без зволікань, так само подібне звернення ніяким чином не вплинуло б на можливість її навчання в Україні, враховуючи той факт, що вона прибула легально на підставі студентської візи. Отже причиною виїзду з батьківщини було не побоювання зазнати переслідувань, а пошук кращих умов життя, здобуття освіти.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв'ю, рівно як і в судовому засіданні, позивач не змогла довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до міграційної служби України, які б могли якимось чином вплинути на розгляд її особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, органом міграційної служби встановлено, що ані позивач особисто, ані члени його родини за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджені. Аналогічні обставини встановлені судом в ході офіційного з'ясування обставин у справі.

Вирішуючи справу, суд враховує, що позивачка не володіє інформацією по країні походження, де начебто їй загрожує небезпека, у зв'язку із чим суд погоджується із висновками міграційної служби щодо неправдоподібності покладених в основу заяв фактів.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

В ході судового розгляду справи, позивачем не було надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про її переслідування на батьківщині або наявність будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя та життя своїх рідних на батьківщині. Натомість позивачка надавала суперечливу та взаємоспростовуючу інформацію, посилаючись на різні обставини переслідувань (політичні, національні, конфлікт з родиною), змінюючи, таким чином, підстави для свого захисту. Покладні в основу заяви обставини (національні традиції), які оскаржуваним рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 26.11.2014 р. № 221 визнані необґрунтованими, позивач, звернувшись за судовим захистом, змінила на інші (політичні), що унеможливлює оцінку спірного рішення в аспекті такого обґрунтування.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування зазначених переслідувань стосовно позивача, з урахуванням розбіжностей у поданій позивачем інформації під час подання заяви, проходження співбесіди та в судовому засіданні, суд дійшов висновку про обґрунтованість спірного рішення від 26.11.2014 р. № 221, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що при винесенні спірного рішення відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, пропорційно, своєчасно та з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення. У зв'язку із цим підстави для скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 26.11.2014 р. № 221 - відсутні.

Отже, з'ясувавши обставини у справі та перевіривши всі доводи і заперечення сторін, надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв'язку із чим в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 17 березня 2015 року.

Суддя _______________ І.В. Завальнюк