Справа № 2а-0370/3999/12
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року Справа №2089/13/876

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Інспекції по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення Волинського обласного центру зайнятості на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 04 січня 2013 року в справі за позовом Старовижівської центральної районної лікарні до Інспекції по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення Волинського обласного центру зайнятості про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2012 року Старовижівська центральна районна лікарня (далі - ЦРЛ) звернулася до суду з позовом до Інспекції по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення Волинського обласного центру зайнятості (далі - Інспекція) в якому просила визнати нечинним та скасувати рішення відповідача від 20.11.2012 №2 (далі - Рішення) про накладення штрафної санкції за порушення ст.8 Закону України «Про зайнятість населення» (далі - Закон №803-XII).

В обґрунтування позовних вимог вказує, що оспорюване Рішення прийнято відповідачем безпідставно, оскільки ОСОБА_1 було прийнято на роботу за направленням центру зайнятості і жодних заперечень під час такого не висловлювалось. Більше того, ОСОБА_1 постійно проживає в Україні ще з 1999 року, що в свою чергу також є підставою для її працевлаштування без відповідного дозволу.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 04 січня 2013 року в справі №2а/0370/3999/12 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржила Інспекція, яка покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову та закрити провадження у справі. В апеляційній скарзі покликається на те, що факт працевлаштування іноземця без відповідного дозволу обласного центру зайнятості є беззаперечним, а доводи суду першої інстанції щодо постійного місця проживання такого в Україні не підтверджений належними та допустимими доказами. Крім цього, вважає, що довідка Солов'їнської сільської ради від 28.12.2012 №847 є сумнівною, оскільки видана ОСОБА_2 та відомості в ній є не підтвердженими.

Позивач у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 постійно проживає в Україні починаючи з 1999 року, а відтак ЦРЛ не потрібно було дозволу на працевлаштування такої, що в свою чергу свідчить про безпідставне застосування відповідачем штрафних санкцій.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими з таких міркувань.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджено матеріалами справи, 20.11.2012 Інспекцією на підставі листа відділу міграційного контролю УМВСУ у Волинській області від 01.11.2012 №26/307 було проведено позапланову перевірку ЦРЛ з питань додержання вимог законодавства України про зайнятість населення, про що складено акт від 20.11.2012 №48 (а.с.9-11).

Вказаною перевіркою встановлено, що позивачем з 11.02.2010 по 09.11.2012 використовувалась праця громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 без дозволу на працевлаштування, чим порушено вимоги ч.2 ст.8 Закону №803-XII.

На підставі акта перевірки та зафіксованих у ньому порушеннях Інспекцією було складено припис про усунення виявлених порушень від 20.11.2012 №41 та прийнято Рішення, яким на ЦРЛ накладено штраф в розмірі 20 мінімальних заробітних плат в сумі 22360грн (а.с.8).

Не погодившись із таким Рішенням відповідача, ЦРЛ звернулась до адміністративного суду із цим позовом.

Частиною 1 ст.18 Закону №803-XII встановлено, що для реалізації державної політики зайнятості населення, професійної орієнтації, підготовки і перепідготовки, працевлаштування та соціальної підтримки тимчасово не працюючих громадян у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, створюється державна служба зайнятості, діяльність якої здійснюється під керівництвом Міністерства праці та соціальної політики України, місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування. Державна служба зайнятості складається з: Державного центру зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України, центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських, районних, міськрайонних, міських і районних у містах центрів зайнятості, центрів організації професійного навчання незайнятого населення і центрів професійної орієнтації населення, інспекцій по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення.

Статтею 34 цього Закону встановлено, що контроль за додержанням законодавства України про зайнятість населення здійснюється, в тому числі інспекціями служби зайнятості.

Правовий статус інспекції по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення визначений «Положенням про інспекцію по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.1991 №47 (далі - Положення).

Згідно пунктів 1, 2 Положення Інспекція по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення входить до складу державної служби зайнятості.

Інспекція здійснює контроль за виконанням законодавства про зайнятість населення підприємствами, установами та організаціями усіх форм власності, фермерами та іншими роботодавцями.

Згідно пп.«г» п.8 Положення, Інспекції надається право застосовувати економічні санкції до підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності й господарювання, за порушення законодавства про зайнятість населення, передбачені статтями 5 і 20 Закону №803-XII і за недодержання вимог статей 8 і 18 зазначеного Закону.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем було накладено штрафну санкцію на ЦРЛ у зв'язку із використанням праці іноземця без дозволу на працевлаштування, чим порушено вимоги ч.2 ст.8 Закону №803-XII.

У відповідності до ч.2 ст.8 Закону №803-XII роботодавці мають право на використання праці іноземців та осіб без громадянства на умовах трудового договору лише за наявності виданого роботодавцю державною службою зайнятості дозволу на використання праці іноземців та осіб без громадянства, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 4 вказаної статті в скою чергу передбачено, що у разі використання роботодавцем праці іноземців або осіб без громадянства на умовах трудового договору без дозволу на використання праці іноземців та осіб без громадянства державна служба зайнятості стягує з роботодавця штраф за кожну таку особу у двадцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Порядок накладення штрафу визначається центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.

Працевлаштування іноземних громадян на Україні регламентується ст.8 Закону №803-XII, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3929-XII) та «Порядком видачі, продовження строку дії та анулювання дозволів на використання праці іноземців та осіб без громадянства», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.04.2009 №322 (далі - Порядок №322).

Пунктом 2 Порядку №322 передбачено, що дозвіл на використання праці іноземця та особи без громадянства (далі - іноземець), що надає право роботодавцю тимчасово використовувати працю іноземця на конкретному робочому місці або певній посаді, видається роботодавцю у разі відсутності в країні (регіоні) працівників, спроможних виконувати відповідні роботи, або наявності достатніх обґрунтувань доцільності використання праці іноземця, якщо інше не передбачене міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Дозвіл на використання праці іноземця видається роботодавцю, що зареєстрований у центрі зайнятості як платник страхових внесків до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та не має заборгованості перед ним.

Тобто, дозвіл на працевлаштування іноземця видається роботодавцю на конкретне робоче місце або певну посаду центром зайнятості за місцем реєстрації роботодавця.

Згідно п.13 вказаного Порядку роботодавці мають право на використання праці іноземців, які постійно проживають в Україні, та інших іноземців у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, без оформлення дозволу на використання праці іноземця.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону №3929-XII (в редакції, чинній на час прийняття ОСОБА_1 на роботу позивачем), іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, а також яким надано статус біженця в Україні, мають право працювати на підприємствах, в установах і організаціях або займатися іншою трудовою діяльністю на підставах і в порядку, встановлених для громадян України.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для працевлаштування на визначений термін, можуть займатися трудовою діяльністю відповідно до одержаного у встановленому порядку дозволу на працевлаштування (ч.3 вказаної статті).

Статтею 3 Закону №3929-XII передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України про імміграцію.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на іншій законній підставі, вважаються такими, що тимчасово перебувають в Україні. Вони зобов'язані в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, зареєструвати свої паспортні документи, і виїхати з України після закінчення відповідного терміну перебування.

Також, згідно ст.1 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній на час прийняття ОСОБА_1 на роботу позивачем) передбачено, що документом підтверджуючим право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні є посвідка на постійне проживання.

Як вбачається із матеріалів справи, посвідка на постійне проживання у громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 відсутня, що підтверджується матеріалами справи та вказується ЦРЛ у своїх запереченнях на апеляційну скаргу.

Більше того, у такої відсутня і посвідка на тимчасове проживання в Україні, зокрема така реєструвала свої паспортні документи у Старовижівському РВ УМВС України у Волинській області починаючи з 2006 року у відповідності до ст.3 Закону №3929-XII, і зобов'язана виїхати з України після закінчення відповідного терміну перебування, а отже в силу положень зазначеного Закону вважається такою, що тимчасово перебуває в Україні.

Тобто, з 11.02.2010 - дати прийняття на роботу в ЦРЛ, праця громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 повинна була використовуватися позивачем лише з дозволу центру зайнятості.

Апеляційний суд критично оцінює доводи ЦРЛ, що така вважала направлення Старовижівського районного центру зайнятості дозволом на використання праці іноземців та осіб без громадянства, оскільки таке ним не являється, а процедура отримання такого дозволу передбачена п.5 Порядку №322, і жодних визначених ним дій позивачем не вчинено.

Що ж до довідки виконавчого комітету Солов'ївської сільської ради від 28.12.2012 №847, то така не береться судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки не є належним документом який може посвідчувати право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні, оскільки як було встановлено таким може бути лише посвідка на постійне проживання. Крім цього, дані вказаної довідки спростовуються долученими копіями реєстраційних даних паспорта громадянки Російської Федерації ОСОБА_1

Відтак, оскільки громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 мешкала на території України без відповідних посвідок на постійне або тимчасове проживання в Україні, знаходилися у трудових відносинах з ЦПЛ без відповідного дозволу на працевлаштування іноземця в Україні саме на цьому підприємстві, апеляційний суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог ЦРЛ та правомірність оскаржуваного Рішення Інспекції.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу належить задовольнити частково (оскільки підстави для закриття провадження у справі відсутні, а тому вимоги апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та необґрунтованими), а оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову постанову про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Інспекції по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення Волинського обласного центру зайнятості задовольнити частково.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 04 січня 2013 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 20 березня 2015 року.