Справа № 816/4469/14
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2015-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 р.Справа № 816/4469/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Гадяцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 29.01.2015р. по справі № 816/4469/14

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Високе"

до Гадяцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

11 листопада 2014 року Приватне сільськогосподарське підприємство "Високе" (далі по тексту - позивач, ПСП "Високе") звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Гадяцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області (далі по тексту - відповідач, Гадяцька ОДПІ ГУ Міндоходів у Полтавській області), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 18 серпня 2014 року №.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 29.01.2015р. по справі №816/4469/14 адміністративний позов Приватного сільськогосподарського підприємства "Високе" до Гадяцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Гадяцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області від 18 серпня 2014 року №.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь Приватного сільськогосподарського підприємства "Високе" судові витрати, понесені у зв'язку зі сплатою судового збору у розмірі 182 гривень 70 копійок.

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 29.01.2015р. по справі №816/4469/14 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив про порушення судом першої інстанції, зокрема, вимог ст.129 Конституції України, ст.ст.7,9,159 КАС України. Вказав на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки факту відсутності реальності вчинення господарських операцій позивачем із платником податків та зборів ТОВ "Нафто Сервіс Плюс". Зазначив, що проведеною перевіркою, зокрема, встановлено відсутність сертифікатів якості та паспортів якості нафтопродуктів, специфікацій до договору. Звертає увагу на неналежне оформлення товарно-транспортних накладних, а також на висновки проведеної перевірки контрагента позивача, а саме: на акт №25/2200/37377179 «Про результати проведення зустрічної звірки ТОВ "Нафто Сервіс Плюс", щодо документального підтвердження господарських відносин із платником податків ТОВ «Техносервіс», їх реальності та повноти відображення в обліку за жовтень 2013 року, а також подальша реалізація придбаних ТМЦ контрагентам-покупцям», яким встановлено завищення ТОВ "Нафто Сервіс Плюс" суми податкових зобов`язань за жовтень 2013 року у розмірі 824924,54 грн. Враховуючи викладене, вважає вірними висновки акту перевірки про заниження позивачем податкового зобов'язання зі сплати податку на додану вартість за жовтень 2013 року в розмірі 28020,92 грн., та не вбачає підстав для скасування спірного податкового повідомлення-рішення від 18 серпня 2014 року №.

Надіслав клопотання, в якому просив розглянути справу у відсутність його представника.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ПСП "Високе" () зареєстровано 10 квітня 2001 року як юридична особа. Підприємство взято на облік в органах державної податкової служби (а.с. 83), також є платником податку на додану вартість (а.с. 142), що не оспорюється сторонами.

Згідно довідки Відділу статистики у Зіньківському районі Головного управління статистики у Полтавській області (а.с. 84) видами діяльності позивача за КВЕД 2010 є: вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; вирощування інших однорічних і дворічних культур; розведення великої рогатої худоби молочних порід; розведення коней та інших тварин родини конячих; розведення свиней.

Гадяцькою ОДПІ, згідно із підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78, пункту 79.1 статті 79, Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI, проведено документальну невиїзну перевірку ПСП "Високе", з питань дотримання вимог податкового законодавства, своєчасності, достовірності, повноти нарахування з податку на додану вартість за період з 01 жовтня 2013 року по 31 жовтня 2013 року по взаємовідносинам з ТОВ " Нафто Сервіс Плюс" .

Правомірність підстав та порядку проведення перевірки позивачем не оспорюється.

За результатами перевірки складено акт від 25 липня 2014 року № 553/16/07-22.14/05287868 (а.с. 44-51), за висновками якого встановлено порушення позивачем пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями), що стало наслідком заниження податку на додану вартість всього на суму 28020,92 грн., в тому числі за жовтень 2013 року на суму 28020,92 грн.

На підставі акта перевірки від 25 липня 2014 року № 553/16/07-22.14/05287868 Гадяцькою ОДПІ прийняте податкове повідомлення-рішення від 18 серпня 2014 року № (а.с. 53), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 35026,15 грн. в тому числі за основним платежем в розмірі 28020,92 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в розмірі 7005,23 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним податковим повідомленням-рішенням від 18 серпня 2014 року № , ПСП "Високе" звернулось до суду з вимогою про визнання його протиправним та скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при винесенні вказаного податкового повідомлення - рішення діяв не в межах наданих повноважень та не у спосіб, передбачений Конституцією та Законами України.

Так, судом першої інстанції зазначено, що реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ "Нафто Сервіс Плюс", підтверджується матеріалами справи. Зазначив, що позивачем було правомірно віднесено суму податку на додану вартість в розмірі 28020,92 грн. до складу податкового кредиту жовтня 2013 року по господарським операціям із ТОВ "Нафто Сервіс Плюс".

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що спірне податкове повідомлення-рішення від 18 серпня 2014 року № прийнято Гадяцькою ОДПІ на підставі висновків відповідача про безтоварний характер господарських операцій позивача із ТОВ "Нафто Сервіс Плюс". Такий висновок відповідачем зроблено з посиланням недоліки у ТТН, відсутність необхідних первинних документів, а також на відомості, викладені в акті перевірки №25/2200/37377179 «Про результати проведення зустрічної звірки ТОВ "Нафто Сервіс Плюс", яким встановлено завищення ТОВ "Нафто Сервіс Плюс" суми податкових зобов`язань за жовтень 2013 року. З урахуванням викладеного, відповідач дійшов висновку про завищення позивачем податкового кредиту, що призвело до заниження суми податку на додану вартість в сумі 28020,92 грн.

Колегія суддів вважає такі висновки відповідача хибними, виходячи з наступного.

Порядок оподаткування податком на додану вартість та підстави формування податкового кредиту визначається Податковим кодексом України.

Так, відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Правовідносини щодо формування платником податків податкового кредиту з ПДВ з 01 січня 2011 року врегульовано статтею 198 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового Кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 Податкового Кодексу України).

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового Кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

В пункті 198.6 статті 198 Податкового кодексу України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (пункт 201.7 статті 201 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Вимоги до оформлення податкової накладної передбачено пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), згідно з яким платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: порядковий номер податкової накладної; дата виписування податкової накладної; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; ціна постачання без урахування податку; ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; вид цивільно-правового договору.

Положеннями п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Із системного аналізу вказаних вище правових норм, можливо дійти до висновку, що для отримання права на формування податкового кредиту із сум ПДВ, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг) платник повинен мати податкові накладні, первинні бухгалтерські документи, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначені для використання у власній господарській діяльності.

Крім того, колегія суддів зазначає, що вимоги щодо документального забезпечення записів у бухгалтерському обліку визначені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99 р. № 996-Х1У та Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів від 24.05.95р. №88 (зареєстровано в Мін'юсті України 05.06.95р. №168/704).

За змістом частини другої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій.

У відповідності до п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Мінфіну України від 24.05.95р. №88, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно з п. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

З огляду на вищезазначені норми, колегія суддів зазначає, що право на формування податкового кредиту з ПДВ безпосередньо пов'язане з господарською діяльністю платника податку.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в ході апеляційного розгляду, позивач у перевіряємих податковим органом періодах мав господарські правовідносини із "Нафто Сервіс Плюс" ().

Матеріалами справи підтверджено, що ПСП "Високе" у жовтні 2013 року здійснювало придбання у ТОВ "Нафто Сервіс Плюс" товар: дизельне паливо кількістю 14260 л та бензин А-80 кількістю 4140 л на загальну суму 168125,50 грн. в тому числі ПДВ 28020,92 грн.

Так, 07 жовтня 2013 року між ПСП "Високе" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафто Сервіс Плюс" укладено договір купівлі-продажу нафтопродуктів № 10-119Н (а.с. 18-19).

За умовами даного Договору Продавець зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти й оплатити нафтопродукти (Товар) відповідно до умов цього Договору. Номенклатура, кількість та ціна товару визначаються Сторонами в рахунку-фактурі до цього Договору. Товар поставляється Покупцеві партіями на підставі погодженої заявки на умовах: СЗТ - (залізничним транспортом), EXW - (естакада наливу), DDP - (пункт призначення, вказаний покупцем в заявці на відвантаження Товару). Покупець приймає Товар за кількістю і якістю відповідно до умов "Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підпроиємствах і в організаціях України" № 281/171/578/155 від 20 травня 2008 року, а також "Інструкції з контролю якості нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України" № 271/121 від 04 червня 2007 року. Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2013 року.

За наслідками здійснення господарських операцій ТОВ "Нафто Сервіс Плюс" виписано позивачу: видаткові накладні - від 07 жовтня 2013 року № РН-0000335 (а.с. 20), від 21 жовтня 2013 року № РН-0000366 (а.с. 21), податкові накладні: від 07 жовтня 213 року № 17 (а.с. 97) та від 21 жовтня 2013 року та № 54 (а.с. 98).

Податкові накладні зареєстровані в реєстрі отриманих та виданих податкових накладних (а.с. 106).

Колегія суддів зазначає, що додатковим доказом, який свідчить про факт отримання позивачем товарно-матеріальних цінностей від контрагента є надані довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до пункту 2 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 року № 99 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 червня 1996 року за № 293/1318, сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів.

Згідно із вимогами п. 13 Інструкції № 99 довіреність незалежно від строку її дії залишається у постачальника при першому відпуску цінностей. У разі відпуску цінностей частинами на кожний частковий відпуск складається накладна (акт приймання-здачі або інший аналогічний документ) із зазначенням на ній номера довіреності та дати її видачі. У цих випадках один примірник накладної (або документа, що її заміняє) передається одержувачу цінностей, а інший - додається до залишеної у постачальника довіреності й використовується для спостереження і контролю за відпуском цінностей згідно з довіреністю, а також для проведення розрахунків з одержувачем.

Після закінчення відпуску цінностей служби, що здійснювали їх відпуск, здають довіреність разом з документами на відпуск останньої партії цінностей працівникам, на яких покладено обов'язки з ведення бухгалтерського обліку.

Відповідальність за дотримання постачальником встановленого порядку відпуску за довіреністю цінностей покладається на посадових осіб підприємства-постачальника, які мають право підписувати первинні документи на відпуск цінностей (п. 15 Інструкції № 99).

Позивачем до суду першої інстанції надано копії довіреностей від 21 жовтня 213 року № 80 та від 07 жовтня 2013 року № 78 (а.с. 89-90), з яких вбачається, що придбаний позивачем товар отримано ОСОБА_1, підписи якого містяться у видаткових накладних.

Розрахунок за придбаний товар та надані послуги здійснювався позивачем у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок ТОВ "Нафто Сервіс Плюс" що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 26) та банківськими виписками (а.с. 76-77).

Транспортування придбаного товару здійснював ПП ОСОБА_2 за замовленням ТОВ "Нафто-сервіс плюс" на підтвердження чого позивачем надано товарно-транспортні накладні від 07 жовтня 2013 року № 300 (а.с. 22), від 21 жовтня 2013 року № 324 (а.с. 23).

Придбаний позивачем товар з метою зберігання передано на склад ПСП "Високе", що підтверджується витягом з книги складського обліку (а.с 107-109).

На підтвердження використання придбаного у ТОВ "Нафто Сервіс Плюс" пального позивачем у власній господарській діяльності для заправки власної автомобільної техніки, тракторів, сільськогосподарських машин, ПСП "Високе" надано лімітно - заборні картки, які наявні у матеріалах справи. (а.с. 117-132).

За результатами відносин із ТОВ "Нафто-сервіс плюс", позивачем включено суму податку на додану вартість в розмірі 28020,92 грн. до складу податкового кредиту за відповідний період та відображено у податковій декларації з податку на додану вартість (а.с. 100-102

Як вбачається з матеріалів справи, зауваження щодо змісту та форми, податкових чи видаткових накладних в акті перевірки відсутні.

Колегія суддів вказує на те, що укладений між позивачем та ТОВ "Нафто-сервіс плюс" договір містить положення щодо найменування, предмету, якості, умов поставки, ціни та порядку розрахунків, приймання товару по якості та кількості, відповідальності сторін, форс-мажору, вирішення спорів, дії договору, прикінцевих положень, що свідчить про наявність наміру щодо настання реальних наслідків в момент укладення договорів, оскільки, укладаючи угоду, сторони домовлялися щодо істотних умов правочину.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що даний договір є належним та допустимим доказом факту вчинення правочину в розумінні статті 202 Цивільного кодексу України.

Для бухгалтерського обліку, що базується на безперервному документуванні всіх здійснюваних господарських операцій, первинні документи є документальними свідоцтвами, що підтверджують отримання товарно-матеріальних цінностей від постачальника. Такі документи у свою чергу є підставою для внесення записів до облікових бухгалтерських регістрів.

Колегія суддів зазначає, що до документів, що є підставою для оприбуткування товару, належать прибутково-видаткові накладні, які виписуються постачальником та містять кількісно-вартісні відомості про товар.

Матеріалами справи підтверджено, що копії первинних документів містять, зокрема, адресу місцезнаходження покупця та продавця, одиниці виміру товару, кількість товару, ціну товару.

З наявних в матеріалах справи копій вищезазначених первинних документів вбачається, що останні оформлені у відповідності до вимог ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704), а податкові накладні - згідно з нормами п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України. Вищевказані документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 2.4 Положення № 88 спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак, є належними та допустимими доказами реальності вчинення господарських операцій.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що наявними у матеріалах справи копіями первинних документів повністю підтверджено факт придбання позивачем у ТОВ "Нафто-сервіс плюс" дизельного палива кількістю 14260 л та бензин А-80 кількістю 4140 л на загальну суму 168125,50 грн. з ПДВ.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем на підставі належним чином оформлених податкових накладних та інших первинних документів правомірно сформовано податковий кредит за відповідний період.

Доводи податкового органу про неналежне оформлення товарно-транспортних накладних колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що останні містять всі необхідні реквізити, якими підтверджено транспортування товару, яке здійснював ПП ОСОБА_2 від замовника ТОВ "Нафто-сервіс плюс" на адресу вантажоодержувача ПСП «Високе».

Так, аналізуючи наявні у матеріалах справи копії ТТН, колегія суддів вказує на те, що останні, зокрема, містять номери, дати складання, зазначено автопідприємство, що здійснювало перевезення, державний номер автомобіля, прізвище водія, замовника, вантажоодержувача, пункти навантаження та розвантаження, відомості про товар (вид, об`єм та метод визначення маси нафтопродукту), наявні підписи та прізвища осіб, які відпустили та одержали вантаж. Вбачається, що передача товару здійснена згідно видаткових накладних № РН-0000335 та № РН-0000366 на підставі довіреностей №41 від 07.10.2013 року та №80 від 21.10.2013 року.

Крім того, колегія суддів вказує на те, що факт доставки ТМЦ підкріплено не лише товарно-транспортними накладними, а й іншими первинними документами, до заповнення яких у податківців на час проведення перевірки зауваження були відсутні.

Як вбачається із преамбули наказу Мінтрансу від 14.10.1997 р. № 363 "Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні", затверджені цим наказом, розроблені у виконання цілого ряду державних документів, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів, захисту їх від розкрадання, безпеки пасажирів на транспорті, боротьби зі злочинністю.

Дотримання Правил № 363, зокрема, вимоги про наявність ТТН під час перевезення вантажів є обов'язковим для перевізників. За їх порушення останні можуть бути притягнуті до відповідальності органами, що здійснюють контроль за дотриманням вимог законодавства про автомобільний транспорт у процесі виконання перевезень вантажів.

Правила № 363, розроблені Міністерством транспорту України, стосуються, перш за все, порядку здійснення перевезень і не встановлюють правила ведення бухгалтерського й податкового обліку підприємств, які є відправниками вантажу й вантажоодержувачами.

Зі змісту Правил № 363 вбачається, що товарно-транспортні накладні є документами, що регламентують взаємини перевізника й замовника як учасників транспортного процесу, і слугують, перш за все, для обліку витрат паливно-мастильних матеріалів та інших транспортних ресурсів.

В той же час, в даному випадку позивачем сформовано валові витрати не з вартості транспортних послуг, підставою для обліку яких є товарно-транспортна накладна, а з вартості придбаного і перевезеного товару, а тому відсутність товарно-транспортних накладних взагалі не є підставою для позбавлення права позивача на віднесення вартості придбаного товару до складу валових витрат.

Таким чином, колегія суддів вважає, посилання податкового органу на недоліки товарно-транспортних накладних є безпідставними та необґрунтованими, тим більше не свідчать про безтоварність спірних господарських операцій із ТОВ "Нафто-сервіс плюс".

З приводу тверджень відповідача про ненадання до перевірки сертифікатів якості продукції, колегія суддів зазначає, що технічна документація на продукцію та документи про сертифікацію не можуть бути віднесені до категорії визначених чинним законодавством документів, що повинні використовуватися в бухгалтерському та податковому обліку підприємства для нарахування податкових зобов'язань.

Колегія суддів вважає, що будь-які документи, якими підтверджується якість, безпечність або відповідність товарів, подання яких вимагає відповідач, самі по собі не свідчать про здійснення господарських операцій з такими товарами та зміни в зв'язку з цим в структурі активів та зобов'язань позивача. Такі документи не є підставою для відображення в бухгалтерському чи податковому обліку будь-яких операцій з товарами.

З огляду на викладене, враховуючи наявність інших документів, оформлених в ході господарської операції з придбання позивачем товарів у ТОВ "Нафто Сервіс Плюс", до яких зауваження в ході перевірки були відсутні, колегія суддів вважає, що ненадання позивачем сертифікатів та паспортів якості не є свідченням безтоварності вказаної господарської операції.

Доводи податкового органу про ненадання позивачем документів на підтвердження взаєморозрахунків із ТОВ "Нафто Сервіс Плюс" колегія суддів вважає спростованими наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями (а.с. 26) та банківськими виписками (а.с. 76-77), якими підтверджено, що розрахунок за придбаний товар та надані послуги здійснювався позивачем у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок ТОВ "Нафто Сервіс Плюс".

Щодо посилань відповідача на акт №25/2200/37377179 «Про результати проведення зустрічної звірки ТОВ "Нафто Сервіс Плюс", щодо документального підтвердження господарських відносин із платником податків ТОВ «Техносервіс», їх реальності та повноти відображення в обліку за жовтень 2013 року, а також подальша реалізація придбаних ТМЦ контрагентам-покупцям», яким встановлено завищення ТОВ "Нафто Сервіс Плюс" суми податкових зобов`язань за жовтень 2013 року у розмірі 824924,54 грн., як на підставу для висновку про нереальність здійснення господарських операцій ТОВ "Нафто Сервіс Плюс" із даним контрагентом, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що чинним законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб.

Також, на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції.

Так, статтею 198 Податкового кодексу України не встановлено обмежень щодо включення до складу податкового кредиту сум ПДВ по товарах, послугах отриманих від продавця, в разі порушення ним умов податкового законодавства, за умови, що такий продавець зареєстрований платником податку на додану вартість, за наявності належним чином оформлених податкових накладних, та за наявності фактичного здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг).

Згідно з частини другої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Також, вказані висновки узгоджуються з практикою Верховного Суду України.

В постанові Верховного суду України від 31 січня 2011 року по справі за позовом закритого акціонерного товариства "Мукачівський лісокомбінат" до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення зазначено, що у постановах Верховного Суду України від 09 вересня 2008 року у справі № 21-500во08, від 01 червня 2010 року у справі № 21-573во10 Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Відповідно до частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Таким чином, колегія суддів вказує на те, що кожен платник податку несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано доказів та не зазначено обставин, які б ставили під сумнів фактичне здійснення операцій між позивачем та його контрагентом. Крім того, не надано доказів, які б підтверджували, що зміст угод не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків чи свідчить про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договору або приховування дійсного об'єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо.

Наявні у справі документи не містять жодних доказів наявності між позивачем та ТОВ "Нафто Сервіс Плюс" взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в Державі суспільного ладу або моральних засад.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє наведені доводи відповідача та вказує на реальність спірних господарських операцій між позивачем та ТОВ "Нафто Сервіс Плюс", що повністю підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем, при розрахунку податкового кредиту за жовтень 2013 року, правомірно враховано суму ПДВ у розмірі 28020,92 грн. по господарським операціям з ТОВ "Нафто Сервіс Плюс".

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення - рішення від 18 серпня 2014 року № (а.с. 53), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 35026,15 грн. в тому числі за основним платежем в розмірі 28020,92 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в розмірі 7005,23 грн., діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в діях позивача порушень податкового законодавства, визначених актом перевірки від 25 липня 2014 року № 553/16/07-22.14/05287868, на підставі висновків якого відповідачем прийнято спірне податкове повідомлення-рішення від 18 серпня 2014 року № .

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справа та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Гадяцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 29.01.2015р. по справі № 816/4469/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Жигилій С.П.
Судді Дюкарєва С.В. Перцова Т.С.
Повний текст ухвали виготовлений 16.03.2015 р.