Справа № 804/11789/14
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2014-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.
за участю секретаря судового засідання: Шабанова Д.В.
представника позивача: Король О.С.
представника відповідача: Лашкун А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську адміністративну справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінево Схід»
до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги, -
У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав пред'явлений адміністративний позов та, посилаючись на викладені у ньому доводи, просив його задовольнити.
Відповідач пред'явлений адміністративний позов не визнав, подав на нього письмові заперечення, в яких просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що за результатами проведеної документальної планової виїзної перевірки позивача було встановлено безпідставне віднесення останнім до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств, сум витрат на відшкодування плати за комунальні послуги (електропостачання, водопостачання, опалення, газопостачання, телефонний зв'язок тощо), надані в приміщеннях, що орендуються позивачем у інших суб'єктів господарювання, а також сум витрат на оплату консультаційних послуг, наданих позивачу за відповідними договорами фізичними особами-підприємцями ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, оскільки ці витрати не підтверджені в повній мірі документально. Так, позивачем не надано до перевірки рахунки відповідних органів та підприємств, якими надавалися комунальні послуги, з нарахованими за їх надання сумами до оплати. Надані ТОВ «Сінево Схід» акти приймання-передачі послуг за договорами про надання консультаційних послуг не відображають зміст та обсяг цих господарських операцій, що свідчить про їх нереальність. При цьому позивачем також не надано до перевірки звіти фізичних осіб-підприємців про надані ними консультаційні послуги, калькуляції оплати за ці послуги, висновки щодо обґрунтування необхідності проведення цих робіт тощо. Крім того, позивачем не надано до перевірки належного документального підтвердження витрат на відрядження працівника ОСОБА_10, а саме витрат на його проживання в готелі, отже, такі витрати не можуть бути включені до складу витрат підприємства згідно п.п.140.1.7 п.140.1 ст.140 Податкового кодексу України і є додатковим благом, наданим цьому працівникові, що має оподатковуватися податком з доходів фізичних осіб, однак, позивач, як податковий агент, цього не зробив. Щодо податкової вимоги №2000-25 від 25.07.2014р. відповідач зазначив, що визнає передчасність її формування, тому вона в автоматичному режимі була анульована.
Представник відповідача у судовому засіданні також заперечував проти задоволення адміністративного позову у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у письмових запереченнях на нього.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до плану-графіку проведення документальних перевірок суб'єктів господарювання ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області та на підставі направлень від 08.05.2014р. №609/22-01, №610/22-01, №611/17-2, №613/22-2, №615/22-5, №614/22-5 та №612/22-3 працівниками цього контролюючого органу була проведена планова документальна виїзна перевірка ТОВ «Сінево Схід» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2011р. по 31.12.2013р., валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2011р. по 31.12.2013р.
За результатами означеної перевірки складено акт від 20.06.2014р. №4338/22-01/34288605, яким зафіксовано встановлені під час перевірки порушення позивачем приписів п.138.1, п.138.2, п.138.8 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, внаслідок чого останнім було занижено податок на прибуток підприємств на загальну суму 666460,53грн., а також порушення позивачем, як податковим агентом, приписів п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України внаслідок неутримання та неперерахування ним до бюджету податку з доходів фізичних осіб з сум грошових коштів, отриманих як додаткове благо, та сум, які були видані під звіт та не повернуті, що призвело до заниження податку з доходів фізичних осіб на суму 4001,36грн. (т.1 а.с.11-65).
Висновки означеного акту перевірки обґрунтовані тим, що позивачем безпідставно віднесено до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств, суми витрат на відшкодування плати за комунальні послуги (електропостачання, водопостачання, опалення, газопостачання, телефонний зв'язок тощо), надані в приміщеннях, що орендуються позивачем у інших суб'єктів господарювання - ТОВ «Пріоріті Імпорт», ДП «Мега Пак» ТОВ «Клайм», ТОВ «Агрокорм-Торг», ФОП ОСОБА_11, ФОП ОСОБА_12, ТОВ «Праймері Профіт», ФОП ОСОБА_13, ФОП ОСОБА_14, ФОП ОСОБА_15, ФОП ОСОБА_16, ФОП ОСОБА_17, ТОВ «Фрейтедж» та ТОВ «Аурум Інвест Груп», а також суми витрат на оплату консультаційних послуг, наданих позивачу за відповідними договорами фізичними особами-підприємцями ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, оскільки ці витрати не підтверджені в повній мірі документально. Так, до перевірки не надано підтверджуючих документів щодо обґрунтування нарахування витрат на комунальні послуги в актах здачі-прийняття робіт, тобто невідомо яким чином складались саме такі витрати, визначалась саме така кількість спожитої електроенергії, води тощо. Зокрема, позивачем не надано до перевірки рахунки відповідних органів та підприємств, якими надавалися комунальні послуги, з нарахованими за їх надання сумами до оплати. Надані ТОВ «Сінево Схід» акти приймання-передачі послуг за договорами про надання консультаційних послуг не відображають зміст та обсяг цих господарських операцій, що свідчить про їх нереальність. При цьому позивачем також не надано до перевірки звіти фізичних осіб-підприємців про надані ними консультаційні послуги, калькуляції оплати за ці послуги, висновки щодо обґрунтування необхідності проведення цих робіт тощо. Крім того, позивачем не надано до перевірки належного документального підтвердження витрат на відрядження працівника ОСОБА_10, а саме витрат на його проживання в готелі, отже, такі витрати не можуть бути включені до складу витрат підприємства згідно п.п.140.1.7 п.140.1 ст.140 Податкового кодексу України і є додатковим благом, наданим цьому працівникові, що має оподатковуватися податком з доходів фізичних осіб, однак, позивач, як податковий агент, цього не зробив. Також позивачем, як податковим агентом, не було оподатковано податком з доходів фізичних осіб кошти, сплачені ТОВ «Сінево Схід» за страхування особистого транспортного засобу ОСОБА_10 згідно договору №7476127 з ЗАТ «УАСК АСКА», які також є додатковим благом вказаного працівника у розумінні приписів п.п.14.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, а, отже, підлягають оподаткуванню відповідно до ст.ст.167,168 цього Кодексу.
Крім того, 25 липня 2014 року ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області була виставлена податкова вимога №2000-25 про сплату позивачем податкового боргу за узгодженими грошовими зобов'язаннями з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 7992,22грн., з яких 4001,36грн. - за основним платежем, 3288,30грн. - за штрафними санкціями та 702,56грн - пеня (т.4 а.с.112).
Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання протиправними та скасування вищевказаних податкових повідомлень-рішень, суд зважає на наступне.
Так, відповідно до п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Згідно п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на прибуток підприємств, зокрема, є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.
При цьому пунктом 138.1 ст.138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті. Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
Згідно п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
З аналізу наведених норм Податкового кодексу України вбачається, що право на віднесення витрат до складу витрат, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, виникає у платника податку за фактом сплати коштів за товари (послуги), які придбаваються останнім з метою їх подальшого використання у господарській діяльності, і наявність яких підтверджується належним чином оформленими первинними документами бухгалтерського обліку.
Згідно ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, а також пов'язані із господарською діяльністю платника податків.
При цьому п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України встановлено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Судом встановлено, що ТОВ «Сінево Схід» було укладено ряд договорів оренди нежитлових приміщень з іншими суб'єктами господарювання, а саме з: ТОВ «Пріоріті Імпорт» (договір найму нежитлового приміщення №21 від 01.02.2011р., розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Димитрова,29/1; мета оренди - розташування пункту забору біоматеріалу; строк оренди 2 роки), ДП «Мега Пак» ТОВ «Клайм» (договір оренди нежитлового приміщення від 01.04.2009р. №59/9, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гоголя, 15; мета оренди - розміщення офісу та лабораторії; строк оренди 35 календарних місяців), ТОВ «Агрокорм-Торг» (договір найму нежитлового приміщення від 01.01.2013р. б/н, розташованого за адресою: м. Дніпродзержинськ, пр. Маршала Жукова, 15, вбудоване приміщення №40; мета оренди - розташування пункту забору біоматеріалу), ФОП ОСОБА_11 (договір суборенди частини нежитлового приміщення (оперативного лізингу) від 25.04.2013р. №08/08-2013, розташованого за адресою: АДРЕСА_2; мета оренди - розташування пункту забору біоматеріалу; строк оренди 2 роки 11 місяців), ФОП ОСОБА_12 (договір найму нежитлового приміщення від 01.08.2012р. б/н, розташованого за адресою: АДРЕСА_3; мета оренди - розташування пункту забору біоматеріалу; строк оренди 2 роки 11 місяців), ТОВ «Праймері Профіт» (договір найму нежитлового приміщення від 01.12.2011р. б/н, розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Димитрова, 29/1; мета оренди - розташування пункту забору біоматеріалу; строк оренди 2 роки 11 місяців), ФОП ОСОБА_13 (договір найму нежитлового приміщення від 01.06.2011р. б/н, розташованого за адресою: АДРЕСА_4; мета оренди - розташування пункту забору біоматеріалу), ФОП ОСОБА_14 (договір найму нежитлового приміщення від 01.06.2011р. б/н, розташованого за адресою: АДРЕСА_5; мета оренди - розташування пункту забору біоматеріалу), ФОП ОСОБА_15 (договір оренди нежитлового приміщення від 01.01.2012р. №2-КС-2012а, розташованого за адресою: АДРЕСА_5; мета оренди - розташування пункту забору біоматеріалу), ФОП ОСОБА_16 (договір піднайму нежитлового приміщення від 01.01.2012р. №2-КС-2012а, розташованого за адресою: АДРЕСА_6; мета оренди - розташування пункту забору біоматеріалу; строк оренди 2 роки 11 місяців), ФОП ОСОБА_17 (договір найму нежитлового приміщення від 27.03.2013р. б/н, розташованого за адресою: АДРЕСА_7; мета оренди - розташування пункту забору біоматеріалу), ТОВ «Фрейтедж» (договір найму нежитлового приміщення від 01.09.2012р. №185, розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Димитрова, 29/1; мета оренди - розташування пункту забору біоматеріалу; строк оренди 2 роки 11 місяців) та ТОВ «Аурум Інвест Груп» (договір найму нежитлового приміщення від 01.04.2013р. №21, розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Димитрова, 29/1; мета оренди - розташування пункту забору біоматеріалу; строк оренди 2 роки 11 місяців) (т.4 а.с.240-248, т.5 а.с.1-29).
Умовами означених договорів оренди нежитлових приміщень було передбачено, що ТОВ «Сінево Схід», як орендар, окрім орендної плати за наймані приміщення також відшкодовує орендодавцям кошти, витрачені на оплату комунальних послуг (електропостачання, водопостачання, опалення, газопостачання, телефонний зв'язок тощо), наданих в приміщеннях, що орендуються позивачем та були фактично ним спожиті.
Судом встановлено, що реальність господарських операцій позивача з оренди вищевказаних нежитлових приміщень відповідачем визнається. Також відповідачем не заперечується правомірність віднесення позивачем до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, витрат на орендну плату за ці приміщення.
Як зазначалося вище, орендовані приміщення використовувалися ТОВ «Сінево Схід» в основному як пункти забору біоматеріалу, а також для розташування офісу і лабораторії за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гоголя, 15 (договір оренди нежитлового приміщення від 01.04.2009р. №59/9 з ДП «Мега Пак» ТОВ «Клайм»). При цьому фактично у перевірємому періоді ТОВ «Сінево Схід» здійснювало надання послуг медичного характеру (дослідження медичних аналізів, діагностування), що відповідає основним видам діяльності позивача, якими є загальна медична практика (ліцензія Міністерства охорони здоров'я України Серії АВ №447845 з 12.03.2009р. по 12.03.2014р. та Серії АЕ №282464 з 26.02.2014р.) та дослідження й експериментальні розробки у сфері біотехнологій.
Отже, використання орендованих приміщень безпосередньо пов'язане із господарською діяльністю позивача.
Судом також встановлено, що ТОВ «Сінево Схід» відповідно до умов вищевказаних договорів оренди було відшкодовано на користь орендодавців витрати на оплату комунальних послуг (електропостачання, водопостачання, опалення, газопостачання, телефонний зв'язок тощо), що надаються в орендованих приміщеннях, та віднесено ці витрати до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток.
Таке відшкодування здійснювалося на підставі двосторонніх актів здачі-прийняття робіт, які складалися позивачем, як орендарем, з кожним із орендодавців, та в яких зазначалася сума компенсації комунальних витрат; комунальні послуги, на які вони були здійснені; період, за який здійснювалося відшкодування та звірені показники використаної кількості електроенергії, води, опалення тощо (т.2 а.с.64-250, т.3 а.с.1-86).
Як пояснив представник позивача у судовому засіданні, звіряння кількісних показників комунальних послуг здійснювалося позивачем з орендодавцями на підставі показань лічильників (в більшості приміщень є власні лічильники), або на підстав пропорційного розподілу відносно розміру орендованої площі згідно показників загального лічильника на весь будинок, якщо у приміщенні немає власного.
Сплата позивачем компенсації за комунальні послуги на користь орендодавців підтверджується платіжними дорученнями, копії яких наявні в матеріалах справи (т.1 а.с.87-250, т.2 а.с.1-63).
При цьому п. «г» п.п.138.8.5 п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України передбачено, що до складу загальновиробничих витрат, зокрема, включаються витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення.
За таких обставин, суд приходить до висновку про правомірність віднесення ТОВ «Сінево Схід» до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, витрат на компенсацію орендодавцям коштів, витрачених на оплату комунальних послуг, наданих в приміщеннях, що орендуються позивачем та були фактично ним спожиті, оскільки ці витрати є документально підтверджені та безпосередньо пов'язані із господарською діяльністю підприємства.
Посилання відповідача про не підтвердження цих витрат через ненадання позивачем до перевірки рахунків комунальних підприємств, які надають вищеозначені послуги, не спростовують зроблений судом висновок, оскільки, такі рахунки мають зберігатися безпосередньо у власника приміщення, який здійснює оплату та на ім'я якого вони виставляються, а позивачем у даному випадку здійснювалося відшкодування витрачених орендодавцями коштів на підставі взаємної звірки. Водночас відповідач наділений правом проведення зустрічних звірок і у разі виникнення сумніві щодо сплачених сум міг перевірити їх за допомогою проведення зустрічної звірки у кожного з контрагентів, однак, таким правом не скористався і доказів на спростування позиції позивача не надав.
Щодо віднесення ТОВ «Сінево Схід» до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, сум витрат на оплату консультаційних послуг, наданих позивачу за відповідними договорами фізичними особами-підприємцями ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, судом встановлено наступне.
Відповідно до приписів п. «г» п.п.138.10.2 п.138.10 ст.138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються: адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, винагороди за консультаційні, інформаційні, аудиторські та інші послуги, що отримує платник податку для забезпечення господарської діяльності.
Так, ТОВ «Сінево Схід» протягом перевіряємого періоду було укладено ряд типових договорів про надання консультаційних послуг з вищеозначеними суб'єктами господарювання, за умовами яких ці контрагенти, як виконавці, зобов'язувалися надавати позивачу, як замовнику, високоякісні консультаційні послуги відповідно до умов цих договорів, а замовник зобов'язувався приймати належним чином надані консультаційні послуги і виплачувати виконавцям обумовлену договорами винагороду (т.4 а.с.202-225).
Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців основними видами діяльності фізичних осіб-підприємців ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є консультування з питань комерційної діяльності й керування, дослідження кон'юнктури ринку та виявлення громадської думки (т.5 а.с.30-45).
На підтвердження виконання умов договорів про надання консультаційних послуг з вказаними контрагентами позивачем надано акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг) та платіжні доручення, згідно яких надані послуги були оплачені позивачем у повному обсязі (т.3 а.с.87-250, т.4 а.с.1-4).
Представник позивача суду пояснив, що в більшості випадків консультації надавалися в усному форматі і стосувалися окремих питань дослідження ринку, на якому діє позивач, в тому числі за колом споживачів та колом постачальників, аналізу діяльності конкурентів позивача та просування послуг, що надає ТОВ «Сінево Схід» тощо. Необхідність отримання відповідних консультацій вирішувалася безпосередньо керівництвом підприємства, ним же і оцінювалася користь та, виходячи з цього, розмір винагороди за надані послуги.
Позивачем було надано конспекти усних доповідей ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_8, які останні надіслали ТОВ «Сінево Схід» за своїми підписами (т.5 а.с.108-124,130-148).
Судом встановлено, що звіти відносно наданих консультаційних послуг контрагентами позивача окремо не складалися, разом з тим, договорами про надання консультаційних послуг і не було передбачено складання таких звітів. В чинному законодавстві вимога про наявність таких звітів також відсутня.
Так, п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податку зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського опіку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності на підставі даних, не підтверджених документами, визначеними першим абзацом цього пункту.
Частинами першою та другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» №996-XIV передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Аналогічне закріплено п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 (далі - Положення №88).
Оскільки первинним у взаємовідносинах сторін є договір, тому якщо у договорах міститься посилання на складання певних документів, як-то рахунків-фактур, актів прийняття-передачі наданих послуг, звітів тощо, то в такому випадку вони є обов'язковими для виконання обома сторонами договору.
При цьому ані Закон №996-XIV, ані Положення №88 не передбачають вичерпного переліку документів, що підтверджують зв'язок понесених витрат платника податку з господарською діяльністю, а лише вказують на необхідність мати первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Зважаючи на те, що позивачем надано договори з фізичними особами-підприємцями, які надавали означені вище консультаційні послуги, а також акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг), складання яких передбачено цими договорами, та платіжні доручення щодо оплати отриманих послуг, що містять всі необхідні реквізити, які повинен мати первинний документ в розумінні приписів ст.9 Закону №996-XIV, а також додатково надано конспекти усних доповідей ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_8, які останні надіслали ТОВ «Сінево Схід» за своїми підписами, водночас складання будь-яких інших документів окрім актів здачі-прийняття робіт (наданих послуг) за цими договорами передбачено не було, суд приходить до висновку, що позивачем було надано належне документальне підтвердження факту отримання ним вказаних консультаційних послуг, при цьому відповідачем безпідставно розширено перелік документів, якими повинен підтверджуватися факт їх надання, оскільки чинне законодавство не передбачає спеціальних вимог щодо обов'язкової наявності певних документів для підтвердження такого факту.
За таких обставин, ТОВ «Сінево Схід» правомірно віднесло до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, суми витрат на оплату консультаційних послуг за договорами з фізичними особами-підприємцями ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9
Так, відповідно до п.п.140.1.7 п.140.1 ст.140 Податкового кодексу України при визначенні об'єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення, як витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відрядження, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат. Зазначені в абзаці першому цього підпункту витрати можуть бути включені до складу витрат платника податку лише за наявності підтвердних документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.
Судом встановлено, що ОСОБА_10 перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Сінево Схід», працюючи на посаді виконавчого директора.
У листопаді-грудні 2011 року, лютому-грудні 2012 року, а також січні, березні-квітні, червні та жовтні 2013 року ОСОБА_10 перебувала у відрядженнях у м. Києві, що посвідчується відповідними наказами про відрядження та посвідченнями про відрядження, при цьому ОСОБА_10 згідно завітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, було витрачено кошти на оплату за проживання в готелях, на підтвердження сум яких останньою було надано розрахункові квитанції, виписані ФОП ОСОБА_20, ФОП ОСОБА_21, ФОП ОСОБА_22, ФОП ОСОБА_23, а також прибуткові касові ордери, виписані ФОП ОСОБА_19 та ФОП ОСОБА_24 (т.4 а.с.5-88).
Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, основними видами діяльності ФОП ОСОБА_20, ФОП ОСОБА_21, ФОП ОСОБА_22, ФОП ОСОБА_23, ФОП ОСОБА_19 та ФОП ОСОБА_24 є діяльність засобів розміщування на період відпустки та іншого тимчасового проживання та надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (т.4 а.с.228-239).
Судом також встановлено, що витрати на відрядження ОСОБА_10 (витрати на проживання в готелях) були відшкодовані позивачем на підставі наданих останньою вищезазначених авансових звітів та доданих до них підтвердних документів.
Не визнаючи вказані розрахункові квитанції та прибуткові касові ордери належними підтвердними документами, відповідач посилався на те, що вони не є документальним підтвердженням здійснених витрат у розумінні приписів п.п.140.1.7 п.140.1 ст.140 Податкового кодексу України, оскільки цією нормою закону передбачено наявність рахунків за мешкання в готелях, а останні надані не були.
Проте суд не погоджується з такими доводами відповідача, з огляду на наступне.
Пунктом 15 розділу 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998р. (зі змінами та доповненнями) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31.03.1998р. за №218/2658, передбачено, що підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв'язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України.
Водночас з наведеного вище змісту п.п.140.1.7 п.140.1 ст.140 Податкового кодексу України вбачається, що ним не встановлено вичерпного переліку підтвердних документів, а визначено, що витрати на відрядження (в тому числі і витрати на проживання) можуть бути включені до складу витрат платника податку за наявності підтвердних документів, що засвідчують вартість цих витрат, зокрема, у вигляді рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.
Відповідно до абз.5 ст.2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» розрахунковий документ - це документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.
Розрахункові квитанції та прибуткові касові ордери, надані на підтвердження витрат на проживання ОСОБА_10 в готелях містять всі обов'язкові реквізити, встановлені для цього виду розрахункових документів згідно Положення про форму і зміст розрахункових документів, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 01.12.2000р. №614 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.02.2001р. за №105/5296.
За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно відшкодовано витрати ОСОБА_10 на відрядження (витрати на проживання в готелях), оскільки ці витрати підтверджені відповідними розрахунковими документами, що дають змогу встановити зміст, обсяг та вартість господарської операції, а також осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення.
При цьому таке відшкодування не є додатковим благом для працівника і не підлягає оподаткуванню підприємством, як податковим агентом, у розумінні приписів п.п.170.9.1 ст.170 Податкового кодексу України.
Так, п.п.170.9.1 п.170.9 ст.170 Податкового кодексу України передбачено, що податковим агентом платника податку під час оподаткування суми, виданої платнику податку під звіт та не повернутої ним протягом встановленого підпунктом 170.9.2 цього пункту строку, є особа, що видала таку суму, а саме: а) на відрядження - у сумі, що перевищує суму витрат платника податку на таке відрядження, розрахованій згідно з розділом III цього Кодексу; б) під звіт для виконання окремих цивільно-правових дій від імені та за рахунок особи, що їх видала, - у сумі, що перевищує суму фактичних витрат платника податку на виконання таких дій.
Посилання відповідача у даному випадку на наведену норму права є помилковим, тому що, як зазначалося вище, жодного перевищення суми витрат працівника на відрядження місця не мало і всі здійснені ним витрати були документально підтверджені.
Отже, донарахування позивачу грошового зобов'язання з податку з доходів найманих працівників за основним платежем у сумі 3626,53грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 3194,60грн. за порушення приписів п.п.170.9.1 п.170.9 ст.170 Податкового кодексу України є протиправним.
Разом з тим, суд погоджується з правомірністю висновків відповідача відносно того, що позивачем, як податковим агентом, в порушення приписів ст.ст.167,168 Податкового кодексу України не було оподатковано податком з доходів фізичних осіб кошти, сплачені ТОВ «Сінево Схід» за страхування особистого транспортного засобу ОСОБА_10 згідно договору №7476127 з ЗАТ «УАСК АСКА», які у розумінні приписів п.п.14.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України є додатковим благом вказаного працівника, а, отже, підлягають оподаткуванню відповідно до ст.ст.167,168 цього Кодексу.
Так, судом встановлено, що відповідно до платіжного доручення від 20.10.2011р. №3306 ТОВ «Сінево Схід» сплатило кошти у сумі 2124,00грн. на користь ЗАТ «УАСК АСКА» за страхування особистого транспортного засобу ОСОБА_10 згідно договору №7476127.
Позивачем визнається, що вказаний транспортний засіб належить саме ОСОБА_10 і не брався на баланс підприємства як службовий автомобіль.
Відтак, сплачені ТОВ «Сінево Схід» за страхування цього автомобіля кошти є додатковим благом, наданим працедавцем на користь свого працівника - власника цього транспортного засобу.
Згідно п.п.14.1.47 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).
Заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв'язку з відносинами трудового найму згідно із законом (п.п.14.1.48 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України).
Відповідно до ст.171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку, а особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є: а) податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні; б) платник податку - для іноземних доходів та доходів, джерело виплати яких належить особам, звільненим від обов'язків нарахування, утримання або сплати (перерахування) податку до бюджету.
При цьому приписами п.п.14.1.180 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України визначено, що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.
Згідно приписів п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зокрема, зобов'язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.
За змістом п.п.14.1.56 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України доходи - це загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.
Відповідно до п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід це - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Підпунктами 164.1.1, 164.1.2 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України передбачено, що загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом. Загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця.
Згідно п.164.5 ст.164 Податкового кодексу України під час нарахування (надання) доходів у будь-якій негрошовій формі базою оподаткування є вартість такого доходу, розрахована за звичайними цінами, правила визначення яких встановлені згідно з цим Кодексом, помножена на коефіцієнт, який обчислюється за такою формулою: К = 100 : (100 - Сп), де К - коефіцієнт; Сп - ставка податку, встановлена для таких доходів на момент їх нарахування. У такому самому порядку визначаються об'єкт оподаткування і база оподаткування для коштів, надміру витрачених платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлені законодавством строки.
Підпунктом 168.4.7 пункту 168.4 статті 168 Податкового кодексу України передбачено, що відповідальність за своєчасне та повне перерахування сум податку до відповідного бюджету несе юридична особа або її відокремлений підрозділ, що нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід.
Відповідно до п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
Також задоволенню не підлягають позовні вимоги в частині щодо скасування податкової вимоги відповідача №2000-25 від 25.07.2014р., виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що 25.07.2014р. ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області було сформовано податкову вимогу №2000-25, в якій зазначалося, що станом на 24.07.2014р. за ТОВ «Сінево Схід» обліковується податковий борг зі сплати узгодженого грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, у сумі 7992,22грн., в тому числі за основним платежем у розмірі 4001,36грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 3288,30грн. та пеня - 702,56грн. (т.4 а.с.112).
Так, згідно з п.56.1 ст.56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
Пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України встановлено, що з урахуванням строків давності платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання у будь-який момент після отримання такого рішення.
Відповідно до абз.4 п.56.18 ст.56 Податкового кодексу України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.
Згідно п.59.1, п.59.3 ст.59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання.
З аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що податкова вимога може бути виставлена лише за наявності у платника податків податкового боргу.
При цьому згідно п.п.14.1.175 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.
Отже, саме узгодженість грошового зобов'язання надає можливість формувати податкові вимоги. При цьому податкова вимога є тим рішенням суб'єкта владних повноважень, що зобов'язує платника податків до вчинення певних дій і породжує для нього певні правові наслідки, як-то опис майна у податкову заставу тощо, а, отже, є актом індивідуальної дії, що може бути оскарженим.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що позивачем при подачі позову до суду понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 487грн. 20коп., що підтверджується платіжним дорученням, наявним в матеріалах справи (т.4 а.с.91), а відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.
Таким чином, судові витрати, понесені позивачем та підтверджені вищенаведеними належними доказами підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь позивача у розмірі 487 грн. 20 коп.
Керуючись ст. ст. 122, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сінево Схід» до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги - задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. 186 цього Кодексу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.М. Турова