Справа № 2а-0870/1361/11
Суддя: Нестеренко Людмила Олексіївна
Дата ухвалення: 2011-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2011 року 12:46 Справа № 2а-0870/1361/11

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Нестеренко Л.О. при секретарі Луговському І.О., за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Нішти О.В., розглянувши у місті Запоріжжі у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за заявою ОСОБА_1

до Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України

про визнання частково протиправним та скасування Рішення Комісії, оформлене протоколом № 1 від 21 січня 2011 р. та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління внутрішніх військ МВС України, в якому просить суд визнати частково протиправним і скасувати Протокол № 1 від 21.01.2011 р. комісії ГУВВ МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій у частині прийняття рішення про невизнання позивача учасником бойових дій та зобов`язати комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій ГУВВ МВС України визнати позивача учасником бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що в період навчання позивача у Вищому політичному училищі ім. 60-років ВЛКСМ на протязі 1988 - 1989 р. знаходився в службових відрядженнях та виконував спеціальні службово-бойові завдання по охороні громадського порядку при надзвичайних обставинах, пов`язаних з масовими антигромадськими проявами в складі військового оперативного резерву навчального закладу, з припиненням збройних сутичок на території Азербайджану, Вірменії, Узбекистану, Абхазії, НКАО. Виконання цих завдань здійснювалось в повній бойовій екіпіровці. На думку позивача, оскільки вказані обставини підтверджуються належними довідками, статтями в журналах та навіть документальним фільмом, який доданий позивачем до матеріалів справи та керуючись положеннями п. 2 ст. 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, відповідач не мав правових підстав для відмови у визнанні позивача учасником бойових дій та видачі посвідчення встановленого зразка.

В судовому засіданні позивач на своєму позові наполягає, просить суд його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в письмових запереченнях вказує на те, що оскільки ОСОБА_1 не направлявся до іншої держави у закордонне відрядження, а перебував у службовому відрядженні в межах однієї держави Радянського Союзу, то на підставі положень постанови КМУ від 08.02.1994 р. № 63 Про організаційні заходи щодо застосування Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту вважає вимоги позивача до ГУВВ МВС України безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов позивача таким, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін та матеріалів справи, 10.12.2010 р. позивач подав рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 про направлення необхідних документів на комісію ГУВВ МВС України з питань розгляду матеріалів для визнання ОСОБА_1 учасником бойових дій та видачі посвідчення встановленого зразка.

Згідно з витягом із протоколу № 1 засідання Комісії ГУВВ МВС України з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій від 21.01.2011 р., ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні учасником бойових дій.

Суд вважає зазначене рішення відповідача протиправним, з наступних підстав.

Згідно з архівною довідкою № 4/А/С-7412 від 18.11.2010 року центрального архіву ВВ МВС Росії підтверджується, що ОСОБА_1 , 1969 р.н., навчався у Вищому політичному училищі ім. 60-років ВЛКСМ з 01.08.1987 р. по 05.07.1991 р. у складі 3 батальйону та на протязі 1988-1989 рр. знаходився в службових відрядженнях та виконував спеціальні завдання по охороні громадського порядку при надзвичайних обставинах: в м. Єреван ВPCP з 15.06.1988 р. по 04.08.1988 р., відбув у відрядження до м. Фергана Узб.РСР 05 червня 1989 року і прибув із відрядження 17.07.1989 р., відбув у м. Сухумі з 17.07.89 р., прибув 22.09.89 р. та відбував у інші міста / м. Баку, Єреван/.

Крім того, витягами із наказів командира військової частини 3642 /архівна довідка ЦАВВ Росії від 22.11.10 р./ підтверджується, що лейтенант ОСОБА_1 неодноразово вибував у службові відрядження для виконання службових обов`язків по охороні громадського порядку при надзвичайних обставинах /місце відрядження в наказі не зазначено/ в серпні 1991 року.

У відповідності з п.2 ст. 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово- Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу PCP (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу PCP проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 22.09.1994 року (із змінами і доповненнями № 1296 від 08.11.2007 року) Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їх території, де також міститься вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року, але інформацію про участь в них надає Генеральний штаб Збройних Сил колишнього Союзу РСР відносно військових фахівців.

Щодо осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які приймали участь в бойових діях, питання отримання офіційних документів законодавством не визначено.

При цьому слід зазначити, що є загальновідомими факти про те, що в період, який передував відокремленню колишніх союзних республік Союзу РСР та створення на їх території незалежних держав, а саме з 1988 по 1991 роки в СРСР, зокрема в кавказьких республіках, виникали непоодинокі етнічні конфлікти, що супроводжувались збройними сутичками. Збройні сили СРСР і органів внутрішніх справ в даних регіонах виконували бойові завдання, метою яких були захист мирного населення та приборкання конфліктуючих сторін. На час існування Союзу РСР та партійної ідеології, яка панувала в той період, не визнавалося, що в союзних республіках могли відбуватись бойові дії і реальна інформація про їх трагічні наслідки замовчувалась.

Частиною 2 ст. 72 КАС України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Таким чином, хоча Вірменська РСР, Азербайджанська РСР та Узбекська РСР не включені в перелік держав і періодів бойових дій на їх території, затверджений постановою КМУ від 08.02.1994 р. за № 63, судом встановлено, що позивач виконував завдання в умовах надзвичайного стану та при збройних конфліктах із застосуванням вогнепальної зброї і піддавав ризику своє життя і здоров`я. Підтвердженням цьому, на думку суду, є також документальний фільм «Вогонь на себе», знятий представниками училища про надзвичайні події в республіках Закавказзя та Середньої Азії в період з 1988 по 1991 роки, диск якого залучений до матеріалів справи.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи те, що факт перебування позивача у період з 1988 р. по 1991 р. на території колишніх союзних республік, де в цей час велись бойові дії, підтверджений належними доказами та не заперечується відповідачем, суд вважає доведеним участь позивача у військових операціях, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 71, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Комісії Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій, оформлене протоколом № 1 від 21 січня 2011 р., в частині відмови визнати ОСОБА_1 учасником бойових дій на території інших держав.

Зобов`язати Головне управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України вчинити дії щодо розгляду питання про визнання ОСОБА_1 учасником бойових дій та видати посвідчення встановленого зразку.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Л.О.Нестеренко