Справа № 826/20711/14
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

19 лютого 2015 року 13:45 № 826/20711/14
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С., при секретарі Хильницькій В.О., за участю представників позивача - Зубкова М.О., представника відповідача - Проскуріна Г.О., третьої особи Рибитви О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до третя особаПечерського районного відділу Державної міграційної служби України Головного управління в м. Києві Рибитва Олександр Анатолійович
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Печерського районного відділу ДМС України ГУ в м. Києві про визнання незаконною відмову Печерського районного відділу ДМС України ГУ в м. Києві провести реєстрацію ОСОБА_1 за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_1 ; зобов`язання Печерський районний відділ ДМС України ГУ в м. Києві зареєструвати ОСОБА_1 за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, дав пояснення аналогічні мотивам звернення до суду, зазначивши, що під час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 останнім було набуто 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 згідно договорів міни квартири від 01.08.2014, у якій зареєстрований ОСОБА_2 та троє його з позивачем неповнолітніх дітей. За цими договорами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 міняли належні їм на праві приватної власності 1/3 частки вказаної вище квартири на належні на праві приватної власності ОСОБА_2 легковий автомобіль марки SKODA модель OCTAVIA A5 2.0 TDІ, 2006 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , тип ЛЕГКОВИЙ ХЕТЧБЕК, реєстраційний номер НОМЕР_2 та на майнові права на об`єкт нерухомості: двокімнатну квартиру будівельний АДРЕСА_2 , загальною площею 61,77 кв.м., в об`ємі капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_3 , адреса об`єкту капітального будівництва: АДРЕСА_4 . ОСОБА_1 своєю заявою від 01.08.2014, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гоменюк О.М., за реєстровим № 1187, текст якої був доведений до відома ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дала згоду на укладання зазначених договорів. Представник позивача також зазначив, що спірна квартира складається з трьох житлових кімнат загальною площею 101,8 кв.м., жилою площею 54,7 кв.м., серед яких право користування двома перейшло чоловіку позивача. Зважаючи на зазначене, ОСОБА_1 22.11.2014 було подано до Печерського районного відділу ДМС України Головного управління в м. Києві заяву разом з необхідними для реєстрації документами з проханням зареєструвати її за місцем постійного проживання у її власній квартирі за адресою: АДРЕСА_5 .

Печерський районний відділ ДМС України Головного управління в м. Києві листом від 22.11.2014 № 7/6-2832 повідомив позивача, що з наданих документів було встановлено, що власником 2/3 частини зазначеної квартири є ОСОБА_2 , інших даних не надано, тому, як наслідок, відповідач і відмовив у реєстрації місця проживання у спірному житлі.

Представник відповідача проти позову заперечувала та пояснила, що з наданих документів громадянкою ОСОБА_1 до Печерського РВ ГУ ДМС України в м. Києві було встановлено, що власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Власність іншої частини вищезазначеної квартири не підтверджено та документів щодо її власності не надано, що і зумовило надання відмови за відсутності підстав для здійснення реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_5 .

У судовому засіданні третьою особою проти позову заперечено не було.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

З матеріалів справи убачається, що 1/12 частка квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31.01.2013, справа № 2-3549/12, категорія 36; 1/4 частка цієї ж квартири належить ОСОБА_3 на підставі Рішення Апеляційного суду міста Києва від 18.04.2013, справа № 22-ц/796/4303/2013.

Крім того, 1/12 частка вказаної квартири належить ОСОБА_4 на підставі Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31.01.2013, справа № 2-3549/12, категорія 36; 1/4 частка зазначеної квартири належить ОСОБА_4 на підставі Рішення Апеляційного суду міста Києва від 18.04.2013, справа № 22-ц/796/4303/2013.

Судом встановлено, що під час зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 останнім було набуто 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 згідно договорів міни квартири від 01.08.2014.

Відповідно до вказаних договорів, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поміняли належні їм на праві приватної власності 1/3 частки вказаної вище квартири на належні на праві приватної власності ОСОБА_2 легковий автомобіль марки SKODA модель OCTAVIA A5 2.0 TDІ, 2006 року випуску, чорного кольору, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , тип ЛЕГКОВИЙ ХЕТЧБЕК, реєстраційний номер НОМЕР_2 та на майнові права на об`єкт нерухомості: двокімнатну квартиру будівельний АДРЕСА_2 , загальною площею 61,77 кв.м., в об`ємі капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_3 , адреса об`єкту капітального будівництва: АДРЕСА_4 відповідно.

Таким чином, предметом міни виступали майнові права на квартиру і автомобіль та грошові кошти, які були доплачені по зазначеним договорам міни та є спільним майном подружжя.

Як убачається з матеріалів справи, при укладанні та нотаріальному посвідченні договорів міни частин квартири позивач надавала письмову згоду на їх укладання, оскільки на момент укладення зазначених договорів перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі.

У вказаній квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані чоловік позивача ОСОБА_2 , який виступає третьою особою по справі, та троє неповнолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Дана квартира загальною площею 101,8 кв.м. складається з трьох житлових кімнат площею 13,5 кв.м., 14,4 кв.м. та 26,8 кв.м.

Суд звертає увагу, що оскільки вищевказаним Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31.01.2013 встановлено порядок конкретного користування приміщеннями в спірній квартирі та виділено в користування ОСОБА_3 кімнату під позначкою « 5» площею 13,5 кв.м., а ОСОБА_4 під позначкою «3» площею 14,4 кв.м., а в загальному користуванні залишені кухня, санвузол, вбиральня, коридор, комора, вхід у квартиру, то згідно вищезгаданого договору міни в користування ОСОБА_2 переходять вказані кімнати та залишено в загальному користуванні кухня, санвузол, вбиральня, коридор, комора та вхід у квартиру.

Таким чином, з наведеного вище слід зробити висновок, що порядок користування приміщеннями квартири розповсюджується і на нових співвласників квартири.

22.11.2014 ОСОБА_1 подала до Печерського районного відділу ДМС України Головного управління в м. Києві заяву разом з необхідними для реєстрації документами з проханням зареєструвати її за місцем постійного проживання у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_5 .

Печерський районний відділ ДМС України Головного управління в м. Києві листом від 22.11.2014 № 7/6-2832 повідомив позивача, що з наданих документів було встановлено, що власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Також зазначено, що власність іншої частини вищезазначеної квартири не підтверджено та документів щодо її власності не надано.

При наданні зазначеної відповіді відповідач керувався ст. 65 Житлового кодексу Української РСР, згідно якої наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Досліджуючи надані сторонами документи, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 63 вказаного Кодексу, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 319 цього ж Кодексу визначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, оскільки 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 були придбані третьою особою по справі ОСОБА_2 під час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , то зазначене майно є їх спільною сумісною власністю.

Крім того, необхідно зазначити, що в судовому засіданні ОСОБА_2 проти вищенаведеного не заперечував.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Частиною 1 ст. 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Для реєстрації особа або її законний представник подає:

письмову заяву;

документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження або свідоцтво про належність до громадянства України;

квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати;

талон зняття з реєстрації (у разі зміни місця проживання в межах України). Талон зняття з реєстрації не подається у разі оформлення реєстрації місця проживання з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання;

документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації;

військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів.

На виконання вказаних вимог ст. 6 зазначеного вище Закону позивачем було подано до Печерського районного відділу ДМС України Головного управління в м. Києві разом із заявою правовстановлюючий документ на квартиру та свідоцтво про шлюб.

З даних документів убачається, що 2/3 квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та те, що зазначене майно було набуте за час шлюбу з ОСОБА_1 , тому, як наслідок, суд приходить до висновку, що воно вважається набутим подружжям за час шлюбу і належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що позивач не може надати документи на підтвердження права власності іншої частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки ця частка належить сторонній особі.

Стосовно посилання відповідача на ст. 65 Житлового кодексу Української РСР суд зазначає слідуюче.

Наведена норма матеріального права регулює відносини між власником житла та наймачем і членами його сім`ї, тобто стосується житла, що належить державі, та наймача такого житла і відповідно членів його сім`ї, тому застосування зазначеної норми права до квартири є недоречним.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що відмова Печерського районного відділу ДМС України ГУ в м. Києві провести реєстрацію ОСОБА_1 у вказаній квартирі є протиправною, оскільки 2/3 квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись статтями 69, 70, 71, 94 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправною відмову Печерського районного відділу Державної міграційної служби України Головного управління в м. Києві провести реєстрацію ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Печерський районний відділ Державної міграційної служби України Головного управління в м. Києві зареєструвати ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 .

Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 73,08 грн. (сімдесят три гривні вісім копійок).

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.
Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур