Справа № 804/484/15
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 р. Справа № 804/484/15

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до В-1 Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, до В-2 Приватного нотаріуса ОСОБА_3, третя особа-1 ОСОБА_4, третя особа-2 Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсними записів про право власності та скасування рішення державного реєстратора від 20.12.2013р.,

ВСТАНОВИВ:

13.01.2015р. ОСОБА_2 звернувся з позовом до В-1 Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, до В-2 Приватного нотаріуса ОСОБА_3, третя особа-1 ОСОБА_4, третя особа-2 Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» та, з урахуванням заяви про зміну та уточнення позовної заяви від 25.02.2015р., просить:

- визнати недійсним запис про право власності №3970910 згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об'єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 01, власник - ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків:ІН 006080);

- визнати недійсним запис про право власності №3970855 згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об'єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101, власник - ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків:ІН 006080);

- скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса ОСОБА_3, Дніпропетровського міського нотаріального округу про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №9327321 від 20.12.2013р. про реєстрацію Ѕ частки житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та реєстрацію права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивачу на праві власності належить Ѕ частина домоволодіння АДРЕСА_2, яка була отримана позивачем в дар згідно договору дарування від 25.05.2004р., земельна ділянка не приватизована. Інша частина домоволодіння належить ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 20.12.2013р. посвідченого Відповідачем-2, однак позивачем було виявлено, що у договорі дарування ОСОБА_4 була допущена помилка, а саме: неправильно зазначений номер будинку - «замість №2-а неправильно вказаний №2» внаслідок чого існує запис про право власності на Ѕ домоволодіння за №2-а та на Ѕ домоволодіння за АДРЕСА_1 за власниками - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Як зазначає позивач вказана помилка вже містилась в свідоцтві про право на спадщину за заповітом та була допущена 23.03.1992р. при підготовці органами БТІ реєстраційного посвідчення і була перенесена у довідки-характеристики на підставі яких було укладено договір купівлі-продажу від 19.08.1992р. між Виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради народних депутатів та покупцем - ОСОБА_5 після смерті якої позивачу як спадкоємцю було видано свідоцтво про спадщину за заповітом. Позивач посилається на те, що Відповідачем-2 не було досліджено, що за заявником в реєстрі речових прав нерухомого майна існує два записи на одне домоволодіння за двома різними адресами у зв'язку з чим Відповідач-2 зареєструвала договір дарування від 20.12.2013р. на Ѕ житлового будинку літ.А-1 та гараж літ.Б, які належать позивачеві на підставі договору дарування від 25.05.2004р. Виходячи з наведеного позивач посилається на те, що існуючі записи в реєстрі речових прав на нерухоме майно на одне домоволодіння, але за двома різними адресами порушує права позивача, якими він не може повноцінно розпоряджатись , а саме: у нього виникли труднощі при подачі документів на приватизацію земельної ділянки, а також комунальні підприємства з газопостачання та водовідведення вимагають здійснити зміни у правовстановлюючі документи і відповідно зміни у технічний паспорт та договори на обслуговування.

Позивач та його представники в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином під розписку в судовому засіданні 25.02.2015р. та 04.03.2015р. до канцелярії суду позивачем було подано заяву в якій позивач та його представники просили розглядати справу без їх участі у відповідності до вимог ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, при цьому, у заяві просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.128).

Представник Відповідача-1 (Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції) в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином 26.02.2015р., при цьому, 17.02.2015р. надав до канцелярії суду клопотання про розгляд справи без участі представника Відповідача-1 (а.с.35).

У вказаному клопотання Відповідач-1 вказав на те, що відповідно до п.2.1 наказу Міністерства юстиції України від 12.12.2011р. №3502/5 «Про затвердження Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено державну реєстрацію прав або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком. У разі ліквідації державної нотаріальної контори, зупинення або припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса заява подається до органу державної реєстрації прав за місцем розташування нерухомого майна. Відомості про зупинення або припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса ОСОБА_3 відсутні (а.с.77-78).

Відповідач-2 (Приватний нотаріус ОСОБА_3.) в судове засідання не з'явився без поважної причини, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином 26.02.2015р., що підтверджується змістом телефонограми наявної в матеріалах справи (а.с.121).

Представник третьої особи-1 (КП «ДМБТІ) в судове засідання не з'явився, однак 25.02.2015р. надав до канцелярії суду клопотання про розгляд даної справи без участі представника третьої особи-1 за наявними матеріалами (а.с.101).

Також у вказаному клопотанні представник третьої особи-1 просив прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства посилаючись на те, що з 01.01.2013р. припинено повноваження БТІ щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до п.п.3,5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»(а.с.101).

Представник третьої особи-2 (ОСОБА_4.) надав до канцелярії суду клопотання про розгляд даної справи у письмовому провадженні (а.с.129).

При цьому, представник третьої особи-2 у письмових запереченнях наданих суду 23.02.2015р. просив у задоволенні позову відмовити позивачеві у повному обсязі посилаючись на те, що дії відповідачів здійснювалися у чіткій відповідності до норм діючого законодавства України, а дійсна адреса домоволодіння по АДРЕСА_1 була змінена на будинок під номером 2 задовго до укладення договору дарування та реєстрації права власності Ѕ домоволодіння та земельної ділянки за ОСОБА_4 Окрім того, представник третьої особи-2 вказує і на те, що позивач, зловживаючи правами, визначеними КАС України, намагається ввести суд в оману протиправно позбавивши третю особу права власності на Ѕ частину домоволодіння та на земельну ділянку загальною площею 0,0403 га за вищевказаною адресою, тоді як згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності підлягає державній реєстрації та право власності виникає з дня такої реєстрації, а тому вважає, що, задовольняючи позовні вимоги, адміністративний суд позбавить третю особу-2 права власності на вищевказане нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.97-99).

Згідно ч.4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене, надані позивачем та його представниками, Відповідачем-1, представниками третіх осіб-1,2 клопотань про розгляд справи за відсутності позивача, Відповідача-1 та третіх осіб-1,2, належне повідомлення Відповідача-2 про дату, час і місце розгляду справи, строки вирішення і розгляду справи, встановлені ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності позивача, відповідачів-1,2 та третіх осіб-1,2 за наявними у справі доказами у письмовому провадженні відповідно до вимог ч.4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі ( у тому числі при розгляді справи у порядку письмового провадження).

Вирішуючи клопотання Відповідача-1 щодо зміни статусу Відповідача-1 на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог відповідно до вимог ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не находить підстав для його задоволення, оскільки наведена вище норма Кодексу адміністративного судочинства України не передбачає зміни статусу відповідача на третю особу з урахуванням того, що позовні вимоги позивача про визнання недійсними записів про право власності та скасування рішення державного реєстратора заявлені до Відповідача-1 як суб'єкта владних повноважень, який з 01.01.2013р. наділений повноваженнями з приводу реєстрації прав власності не нерухоме майно у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також судом на підставі поданої позивачем заяви про поновлення строків звернення до суду з даним позовом з причин поважності його пропуску було досліджено і питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом за наданими суду доказами та, виходячи з того, що позивач довідався у липні 2014р. про наявність оспорюваних рішень з метою дотримання права позивача на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена, слід визнати причини пропуску строку звернення до суду з позовом поважними та поновити позивачеві строк звернення до суду у відповідності до вимог ст.ст.6, 100 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, судом не береться до уваги як доказ причин поважності пропуску строку звернення до суду довідка від 16.01.2015р. видана ПП «ПраймАгро» про перебування позивача у відрядженні з 01.11.2014р. по 12.01.2015р. на СТП Птахофабрика «Сумська» за адресою: Сумська область, Сумський район, с.Косівщина, вул.Польова, б.1, яка наявна в матеріалах справи, з огляду на те, що вказана довідка не підписана директором даного підприємства ОСОБА_6, а містить лише печатку даного підприємства, а тому дана довідка без підпису посадової особи підприємства не може служити належним доказом на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом з урахуванням того, що оспорювані рішення були прийняті 20.12.2013р. та з цього періоду і до 01.11.2014р. позивач мав можливість звернутися до суду з даним позовом.

Із наданих суду документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

ОСОБА_2 на праві приватної власності належить Ѕ частина домоволодіння №2-а по АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську на підставі договору дарування від 25.05.2004р., що підтверджується копією договору дарування та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.12.2004р. (а.с.9-10).

Згідно до копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 20.12.2013р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 як державним реєстратором за заявою ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 20.12.2013р. було здійснено державну реєстрацію права власності на Ѕ частину житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 99,6 кв.м. А-1 - житловий будинок, Б-гараж, Г-вбиральня, №1-8 - споруди, І- замощення, а також здійснено реєстрацію права власності земельної ділянки за вказаною адресою, кадастровий номер - :02:333:0011 згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №9327321 від 20.12.2013р. (а.с.30-31).

Позивач не погоджується з вищевказаним рішенням Відповідача-2 щодо реєстрації Ѕ частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та реєстрацію права власності на земельну ділянку за вказаною адресою за ОСОБА_4 посилаючись на те, що у договорі дарування від 20.12.2013р. було допущено описку в частині зазначення номеру будинку, а саме: замість №2-а неправильно вказаний №2, зазначена описка була допущена ще 23.03.1992р. органом БТІ при видачі реєстраційного посвідчення та перенесена до довідки-характеристики, яка була підставою для укладення договору купівлі-продажу та договору дарування від 20.12.2013р. Нотаріусом при здійсненні реєстрації договору дарування від 20.12.2013р. не було досліджено, що за заявником в реєстрі речових прав нерухомого майна існує два записи на одне домоволодіння за двома адресами та існуючі записи порушують право позивача повноцінно розпоряджатися майном у зв'язку з чим позивач просить скасувати записи про право власності на нерухоме майно №3970910, №3970855 від 20.12.2013р. та скасувати рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно №9327321 посилаючись на те, що вказане майно належить йому на праві приватної власності за договором дарування від 25.05.2004р.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відсутність обгрунтованих правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІУ від 01.07.2004р. ( далі - Закон №1952) державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з

моменту такої реєстрації.

Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом

державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

Державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена

відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія.

Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної

дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

За приписами ст.4 Закону №1952 визначено, що обов'язковій державній реєстрації

підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема: право власності на нерухоме майно; право володіння; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном;

інші речові права відповідно до закону;

Згідно до ст.9 Закону №1952 у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

- відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення;

- відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень;

- відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах;

- наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону;

- наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав;

- приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Згідно до ч.4 ст. 9 Закону №1952 державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

За нормами ст. 19 Закону №1952 державна реєстрація прав проводиться на підставі,зокрема договорів, укладених у порядку, встановленому законом; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Статтею 24 Закону №1952 передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) об'єкт нерухомого майна, розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав;

3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують;

5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15цього Закону;

5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку;

5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення;

5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем;

6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

При цьому, визначено, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у пункті 4 частини першої цієї статті, не може здійснюватися у разі наявності помилки в Державному земельному кадастрі, яка виникла після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру (розташування в межах земельної ділянки частини іншої

земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у результаті зміни методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів).

Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Таким чином із системного аналізу наведених вище норм чинного законодавства можна дійти висновку, що проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснюється нотаріусом як спеціальним суб'єктом на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно в момент вчинення нотаріальної дії щодо нерухомого майна на підставі договору, який оформлений у письмовій формі в момент вчинення нотаріальної дії.

При цьому, слід зазначити, що норми вищенаведеної статті 24 Закону №1952 містять вичерпний перелік підстав для відмови у проведенні державної реєстрації прав власності на нерухоме майно та вказана норма не передбачає відмови у проведенні державної реєстрації прав на нерухоме майно у разі допущення описки у договорі дарування чи наявності двох записів про право власності на майно, що розташоване за однією адресою з урахуванням того, що матеріали справи свідчать про зворотне, зокрема, позивачем надано докази про реєстрацію за ним права власності на Ѕ частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 25.05.2004р., що підтверджується копією відповідного договору та копією витягу від 17.12.2004р.(а.с.9-10), в той час як Відповідачем-2 проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 20.12.2013р. на Ѕ частину домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

Отже, доводи позивача про те, що Відповідачем-2 зареєстровано право власності на Ѕ частину домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, яке належить позивачеві жодними доказами не підтверджено, а також не було надано і доказів того, що на момент проведення державної реєстрації Відповідачеві-2 було відомо про наявність будь-яких помилок чи описок у зазначенні адреси домоволодіння по АДРЕСА_1.

Також слід зазначити, що допущення будь-яких помилок у договорах дарування чи рішеннях суб'єктів владних повноважень, зокрема і у оспорюваному рішенні про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.12.2013р. не може бути підставою для визнання недійсним записів відносно прав та обов'язків не позивача, а інших осіб, зокрема, третьої особи-1 ОСОБА_4 та скасування такого рішення у судовому порядку, виходячи з того, що Законом №1952 та наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011р. №3502/5 «Про затвердження Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» (далі - наказ №3502/5) визначений порядок внесення змін до державного реєстру прав на нерухоме майно у разі допущення описок чи технічних помилок.

Так, згідно ст. 27 Закону №1952 у разі виявлення у свідоцтві про право власності на нерухоме майно та/або витязі з Державного реєстру прав технічної помилки, допущеної державним реєстратором, заінтересована особа письмово повідомляє у п'ятиденний строк про це державного реєстратора, який перевіряє відповідність відомостей Державного реєстру прав інформації, що міститься у заяві про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень. Якщо факт невідповідності підтверджено, державний реєстратор безоплатно виправляє допущену помилку в день надходження повідомлення. Виправлення технічної помилки у записах Державного реєстру прав, що була допущена не з вини державного реєстратора, здійснюється за плату.

У разі виявлення технічної помилки, допущеної у записах Державного реєстру прав, державний реєстратор у п'ятиденний строк письмово повідомляє про це заінтересовану особу.

Заінтересована особа протягом п'яти робочих днів з дня отримання від державного реєстратора повідомлення про допущення технічної помилки у записах Державного реєстру прав повинна звернутися до нього із заявою про виправлення такої помилки.

Якщо виправлення технічної помилки може завдати шкоди чи порушити права та законні інтереси правонабувачів або третіх осіб, які використовували відповідні реєстраційні записи, державний реєстратор у п'ятиденний строк письмово повідомляє таких осіб про виправлення технічної помилки.

Також і за приписами п.2.1 наказу №3502/5 передбачено, що для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено державну реєстрацію прав, або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком.

Згідно п.2.4 вказаного вище наказу №3502/5 для внесення змін до записів Державного реєстру прав у зв'язку з допущенням технічної помилки заявник подає документ, у якому виявлено технічну помилку, та копії документів, визначені у пункті 2.3 цього розділу.

У разі допущення технічної помилки не з вини державного реєстратора заявник подає документ про внесення плати за внесення змін до запису Державного реєстру прав.

З аналізу наведених норм видно, що у разі допущення помилок у Державному реєстрі прав на нерухоме майно внесення змін до записів Державного реєстру прав відбувається за заявою заінтересованої особи та поданням документів державному реєстратору, який провів державну реєстрацію прав на нерухоме майно з наданням відповідних документів у яких виявлено технічну помилку.

Однак, як свідчать матеріали справи, позивач не звертався у вищенаведеному порядку до Відповідача-2 з заявою про внесення змін до Державного реєстру прав у зв'язку з допущенням технічних помилок у договорі дарування від 20.12.2013р. з приводу зазначення неправильної адреси домоволодіння по АДРЕСА_1, відповідних документів у яких виявлено технічні помилки Відповідачеві-2 не подавав та Відповідач-2 не відмовляв позивачеві у внесенні відповідних змін до Державного реєстру прав на нерухоме майно у порядку, визначеному ст. 27 Закону №1952 та п.2.1-2.3 наказу №3502/5.

Приймаючи до уваги викладене та те, що позивач не звертався до Відповідача-2 з відповідною заявою про виправлення помилок у зазначенні адреси домоволодіння по АДРЕСА_1, у договорах дарування від 25.05.2004р. (АДРЕСА_2) та від 20.12.2013р. (АДРЕСА_1) зазначені різні адреси на домоволодіння, які були підставами для проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно за позивачем та за третьою особою-2 ОСОБА_4, Відповідач-2 не приймав будь-яких рішень у порядку, визначеному ст. 27 Закону №1952 відносно виправлення помилок у оспорюваному рішенні за заявою позивача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсними записів у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, внесених Відповідачем-2 20.12.2013р. та скасування оспорюваного рішення Відповідача-2 від 20.12.2013р.

Частина ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В той же час, і ч.1 ст. 71 вказаного вище Кодексу, покладає обов'язок позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Позивачем та представниками позивача не було надано жодних доказів та не наведено жодних підстав, які б свідчили про протиправність та незаконність прийнятого оспорюваного рішення від 20.12.2013р. з урахуванням вищевикладених обставин та наведених норм чинного законодавства, які не спростовані ними будь-якими належними та допустимими доказами.

При цьому, судом не беруться до уваги доводи позивача про те, що нотаріусом не було досліджено того факту, що за заявником в реєстрі речових прав нерухомого майна існує два записи на одне домоволодіння за двома різними адресами з огляду на те, що будь-яких доказів на підтвердження не вчинення Відповідачем-2 таких дій позивачем не надано, окрім того, наведене не є підставою для відмови у реєстрації прав власності у відповідності до вимог ст.24 Закону №1952.

Також при прийнятті даного рішення судом враховується і те, що як зазначає позивач допущення описки у зазначенні адреси домоволодіння по АДРЕСА_1 відбулося при видачі реєстраційного посвідчення 23.03.1992р., тобто не з вини Відповідача-2, при цьому, позивачем не надано і доказів того, що Відповідач-2 в момент проведення державної реєстрації мала відомості та була обізнана про допущення такої описки, у зв'язку з чим зазначені обставини не можуть свідчити про протиправність дій Відповідача-2 при проведенні державної реєстрації прав на нерухоме майно за договором дарування від 20.12.2013р. за ОСОБА_4

Окрім того, як видно із наданих матеріалів справи та письмових заперечень представника третьої особи-2 в яких третя особа-2 заперечувала проти позовних вимог позивача, між позивачем та третьою особою-2 - ОСОБА_4 існує спір про право власності на вищенаведене спірне майно, який не може бути вирішено у обраний позивачем спосіб захисту права у порядку адміністративного судочинства.

Згідно зі ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи до уваги викладене та з урахуванням ч.3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що відповідач-2 при прийнятті оспорюваного рішення та внесення записів до Державного реєстру прав на нерухоме майно від 20.12.2013р. діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому у адміністративного суду відсутні правові підстави для задоволення даного позову.

Що стосується позовних вимог до Відповідача-1 про визнання недійсними записів про право власності №3970910, № 3970855 та скасування рішення державного реєстратора за №9327321 від 20.12.2013р., то в цій частині позовних вимог слід також позивачеві відмовити, оскільки як встановлено із матеріалів справи Відповідачем-1 будь-яких рішень щодо прав та інтересів позивача не приймалось, оспорювані рішення були прийняті приватним нотаріусом - Відповідачем-2 як спеціальним суб'єктом, який здійснює функції державного реєстратора у відповідності до вищенаведених вимог Закону №1952 та Відповідач-1 не має повноважень на внесення змін до записів та скасування записів за умови того, що такі повноваження надані нотаріусу, який здійснював таку державну реєстрацію у відповідності до вимог п.2.1 наказу №3502/5.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

За викладеного та з урахуванням вимог ч.2 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 71,86, 94, 99,100, 122, 128, 160, 161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до В-1 Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, до В-2 Приватного нотаріуса ОСОБА_3, третя особа-1 ОСОБА_4, третя особа-2 Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсними записів про право власності та скасування рішення державного реєстратора від 20.12.2013р. - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до

вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва