Справа № 805/250/15-а
Суддя: Хохленков О.В.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2015 р. Справа № 805/250/15-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 2

Донецький окружний адміністративний суд в складі судді Хохленова О.В.

розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Управління Пенсійного фонду України в Першотравневому районі Донецької області до Відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції у Донецькій області про визнання протиправними дії, скасування постанови, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Управління Пенсійного фонду України в Першотравневому районі Донецької області (надалі позивач) звернулось до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції у Донецькій області (надалі відповідач) про визнання протиправними дії державного виконавця щодо винесення постанов про повернення виконавчого документа від 29.12.2014 року ВП № 37318309 та ВП № 45462886, скасування постанов від 29.12.2014року ВП № 37318309 та ВП № 45462886 та зобов'язання відновити виконавче провадження по виконанню вимоги № Ф39 від 05.03.2013 року та від 02.08.2013 року

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 грудня 2014 року відповідачем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 37318309, оскільки його представник не з'явився для виходу до боржників з метою перевірки їх майнового стану та не виконав вимогу відповідача від 05 березня 2013 року № Ф 39. Також 29 грудня 2014 року відповідачем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 45462886, оскільки його представник не з'явився для виходу до боржників з метою перевірки їх майнового стану та не виконав вимогу відповідача від 02 серпня 2013 року № Ф 39.

Позивач не погоджується з рішенням відповідача, оскільки у вимозі не вимагалось від відповідача присутність представника при виході до боржників з метою перевірки їх майнового стану, а лише вимагалось забезпечити виїзд за місцем мешкання та подальшого вилучення і передачі арештованого майна на зберігання стягувачу, тобто вимагалось надання транспорту для виїзду. Позивач повідомив відповідача про фінансові труднощі, які спричинили неможливість надати транспортні засоби для сумісних виїздів та зберігати вилучене майно у належних умовах.

Просив визнати протиправними дії державного виконавця щодо винесення постанов про повернення виконавчого документа від 29.12.2014 року ВП № 37318309 та ВП № 45462886, скасуватии постанови від 29.12.2014року ВП № 37318309 та ВП № 45462886 та зобов'язати відновити виконавче провадження по виконанню вимоги № Ф39 від 05.03.2013 року та від 02.08.2013 року.

Позивач у судове засідання не з'явився, представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Відповідач у судове засідання не з'явився, представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи без участі його представника та заперечення на позов. У запереченнях зазначає, що в період примусового виконання рішення державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого провадження, оскільки позивач перешкоджав здійсненню виконавчого провадження, а саме не виконав вимогу державного виконавця, яка позивачем не була оскаржена і є діючою.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

Позивачем була прийнята вимога від 02.08.2013 року № Ф-39 про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 1194,03 грн. (а.с.8).

Відповідачем було відкрито виконавче провадження №; ВП 45462886 з виконання вищевказаної вимоги.

Також, позивачем була прийнята вимога від 05.03.2013 року № Ф-39 про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 2316,57 грн. (а.с.11).

Відповідачем було відкрито виконавче провадження №; ВП 37318309 з виконання вищевказаної вимоги.

11.11.2014 року відповідач, керуючись п. 7 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" , прийняв вимогу № 5698, якою зобов'язав позивача починаючи з 19 листопада 2014 року та кожну середу та п'ятницю забезпечити виїзд до боржників з метою перевірки їх майнового стану за місцем мешкання та подальшого вилучення і передачі арештованого майна на зберігання стягувачу. Позивача також було повідомлено про повернення виконавчих документів у разі перешкоджання проведенню виконавчих дій, а саме не виконання цієї вимоги (а.с.12).

18.11.2014 року позивач направив лист відповідачу, яким повідомив його про відсутність належних умов і приміщень для зберігання, схоронності речей та відсутністю можливості надати автомобіль для проведення сумісних виїздів (а.с.13-14).

29.12.2014 року відповідачем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 45462886 (а.с.7).

29.12.2014 року відповідачем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 37318309 (а.с.10).

Оскаржувані постанови, прийняті на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону, із зазначенням, що представник позивача не з'явився для виходу (виїзду) до боржників з метою перевірки їх майнового стану за місцем мешкання, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчих документів.

Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються нормами Закону України «Про виконавче провадження» № 606 (далі по тексту - Закон № 606).

Стаття 1 Закону № 606 вказує, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2. Закону № 606 примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1 та 2 ст. 11 Закону № 606 вказується, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а саме здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону № 606 державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, за згодою власника використовувати приміщення, у тому числі комунальної власності, для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника для перевезення майна.

Згідно з положенням ст. 5 Закону № 606 вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Частиною 1 ст. 6 Закону № 606 визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону № 606 виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Згідно ч. 4 ст. 47 Закону повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

Суд, проаналізувавши наведені норми зазначає, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, примусового виконання рішень інших органів та сукупністю дій органів і посадових осіб, які здійснюють виконання цих рішень. Державний виконавець зобов'язаний вживати у повному обсязі заходи та вчиняти виконавчі дії, він має право використовувати приміщення та транспортні засоби стягувача або боржника, але за умови отримання згоди їх власника. Вимоги державного виконавця щодо виконання рішень є обов'язковими для всіх на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом. При цьому, у даному випадку, маються на увазі саме законні вимоги державного виконавця, а також те, що вимоги це не окремий певний процесуальний документ, а взагалі вимоги щодо виконання будь-якого рішення. Крім цього, у своїй діяльності державний виконавець не повинен допускати порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Виконавчий документ, повертається стягувачу, якщо він перешкоджає, зокрема, провадженню виконавчих дій, про що виноситься відповідна постанова.

З матеріалів справи вбачається що відповідач прийняв вимогу, якою зобов'язав позивача забезпечити виїзд до боржників. Позивач, в свою чергу, повідомив відповідача про своє складне фінансове становище, відсутність транспортного засобу та належних умов і приміщень для зберігання речей.

З аналізу п. 7 ч. 3 ст. 11 Закону випливає, що дана норма містить умову її виконання, а саме, згоду стягувача на використання його приміщення та транспортних засобів. Кожна особа використовує свої права на власний розсуд, тому позивач повідомив відповідача про тяжке фінансове становище, яке спричинило, відсутність належних умов і приміщень для зберігання речей та можливості надати автомобіль для проведення сумісних виїздів.

Таким чином, у даному випадку відсутня згода позивача (стягувача) на використання його майна.

Відповідач прийняв спірну постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, у зв'язку із тим, що останній не виконав вказану вимогу та не направив свого представника для виїзду за місцем знаходження боржника.

Суд зазначає, що вказані дії позивача (стягувача) не можуть вважатися перешкодою провадженню виконавчих дій, а сумісний вихід державного виконавця і стягувача до боржників є лише одним із способів примусового виконання рішень, а умовою його виконання є згода стягувача.

Щодо сумісного виходу з державним виконавцем до боржника позивач вже висловив свою позицію в листі від 18.11.2014 року.

Також, суд зазначає що діючим законодавством, крім сумісних дій стягувача і державного виконавця, передбачені і інші способи забезпечення виконання примусового провадження.

Крім того, у вимозі відповідач зобов'язував позивача надати транспортний засіб для сумісних виїздів та приміщення для зберігання вилученого і арештованого майна, а не забезпечити явку представника позивача для виїзду до боржників.

Таким чином, невиконання даної вимоги не може бути підставою для винесення постанови про повернення виконавчого провадження, до того ж, взагалі, санкція у вигляді винесення постанови про повернення виконавчого провадження за невиконання вимоги чинним законодавством не передбачена.

Судом був досліджений графік проведення сумісних виїздів на 4 квартал 2013 року, підписаний керівниками сторін.

Зазначений документ є планом спільних дій сторін направлених на виконання виконавчого документу та є згодою позивача (стягувача) на використання свого майна, але, як він сам зазначає, цей захід проводиться за умови його фінансової можливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За визначених вище обставин, спірні постанови про повернення виконавчого документа від 29.12.2014 року ВП № 45462886 та від 29.12.2014 ВП №37318309 прийняті необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; недобросовісно; нерозсудливо; без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; є неправомірними та підлягають скасуванню, відповідно позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача по винесенню постанови про повернення виконавчого документа від 29.12.2014 року ВП № 45462886 та від 29.12.2014 ВП №37318309, суд зазначає наступне.

Вчинення дій суб'єктом владних повноважень є способом реалізації наданої йому компетенції. Здійснення дій являє собою процес реалізації наданих законом функцій суб'єкту владних повноважень. Самі по собі дії не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для особи. Правові наслідки для позивача несуть акти індивідуальної дії, у даному випадку, постанова про повернення виконавчого провадження. Саме вони мають вплив на його права та інтереси. Виходячи, із завдань КАС України, як то захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише за умови наявності порушення прав.

Таким чином, порушене право позивача відновлено скасуванням акту індивідуальної дії (постанов про повернення виконавчого документа від 29.12.2014 року ВП № 45462886 та від 29.12.2014 ВП №37318309), а вчинення дій (сам факт винесення спірної постанови), які спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів є лише способом реалізації органами виконавчої служби власних повноважень і не порушують прав позивача.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача в цій частині є необгрунтованими та не підлягають задоволенню через відсутність порушення прав діями відповідача, а обраний позивачем спосіб захисту в цій частині не відповідає об'єкту порушеного права.

Щодо позовних вимог в частині відновлення виконавчого провадження, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону відновлення виконавчого провадження, у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Аналіз цієї норми права доводить, що скасування у судовому порядку постанови про повернення виконавчого провадження обумовлює обов'язок відповідача відновити виконавче провадження протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, щодо виконання в примусовому порядку виконавчого листа та провести дії, спрямовані на виконання рішення суду.

За таких обставин, позовні вимоги у цій частині також є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує на підставі ст..94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 8-11, 17-20, 69-72, 86, 94, 158-164, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги Управління Пенсійного фонду України в Першотравневому районі Донецької області до Відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції у Донецькій області про визнання протиправними дії, скасування постанови, зобов'язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції у Донецькій області від 29.12.2014 року ВП № 45462886 про повернення виконавчого провадження.

Скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції у Донецькій області від 29.12.2014 року ВП №37318309 про повернення виконавчого провадження.

В решті позовних вимог відмовити.

Зазначена постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Хохленков О.В.