Справа № 338/1979/14-а
Суддя: Флоряк Д.В. Д. В.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 338/1979/14-а

12 березня 2015 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Фраківської області

в складі: головуючої судді Флоряк Д.В.,

секетаря Буратчук О.В.,

з уч.позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Остафійчук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Надвірна справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні та виплаті пенсії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні та виплаті пенсії за вислугою років, зобов'язання призначити та виплачувати пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в ред. Закону України від 04.04.2006 року № 3591-ІV).

Свої вимоги мотивує тим, що 23.08.2012 року він звільнився з ОВС України за власним бажанням. Згідно наказу від 23.08.2012 року про звільнення на момент звільнення його вислуга років в пільговому обчисленні становить 21 рік 01 місяць 05 днів, тобто станом на 01.10.2011 року вислуга років становила більше 20 років. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в ред. Закону України від 04.04.2006 року) він має право на пенсію за вислугою років. Згідно постанови Надвірнянського районного суду від 13.05.2013 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.10.2014 року, УМВС України в Івано-Франківській області направило відповідачу матеріали для призначення йому пенсії за вислугою років. Однак, 13.12.2014 року він отримав від відповідача листа, яким йому відмовлено у призначенні пенсії в зв'язку з тим, що Законом України "Про заходи законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", який набув чинності з 01.10.2011 року, було внесено зміни до п.В ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", де передбачено поступове збільшення вислуги, необхідної для призначення пенсії військо службовцям, тобто пільгова вислуга років для визначення права на пенсію з 01.10.2011 року не враховується. Вважає дії відповідача неправомірними, оскільки порушено його право на утримання пенсії за вислугою років, в зв'язку з чим змушений звернутися з даним позовом в суд.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених ним в позовній заяві, просить визнати неправомірними дії Головного Управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в редакції закону від 04.04.2006 року та зобов'язати відповідача призначити та виплачувати йому вказану пенсію з 03.10.2012 року.

Представник відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській в судовому засіданні заявлений позов не визнала, суду пояснила, що Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 року, який набрав чинності 01.10.2011 року, встановлено нові вимоги щодо призначення та виплати пенсій та внесено зміни до п. "а" ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб,звільнених з військової служби та деяких інших осіб" і передбачено поступове збільшення вислуги, необхідної для призначення пенсії за вислугу років військовослужбовцям та деяким іншим категоріям громадян. Тобто, пільгова вислуга років для визначення права на пенсію з 01.10.2011 року не враховується. Даний Закон не поширюється на осіб, які до набрання його чинності набули статусу пенсіонера органів внутрішніх справ, а оскільки позивач станом на 30.09.2011 року не набув статусу пенсіонера, а продовжував працювати, правом на пенсію по лінії МВС не скористався, тому до нього не може бути застосований Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в редакції від 04.04.2006 року. Просить в позові відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в позов слід задоволити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийнятті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Частина 1 статті 71 КАС України закріплює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень і про скасування рішення, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оскільки відповідач по справі в силу норм ст.3 КАС України є суб'єктом владних повноважень, то застосуванню при розв'язанні спору підлягають норми ч.2 ст.71 КАС України, де зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак, є підставою для задоволення адміністративного позову.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 проходив службу в органах внутрішніх справ України в управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області по 23.08.2012 року.

Згідно Наказу управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області від 21.08.2012 № 135 о/с, капітана міліції ОСОБА_2 - старшого інспектора з міграційного контролю сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Богородчанського РВ УМВС звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом "ж" статті 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за власним бажанням) з 23.08.2012 року. Вислуга на день звільнення становить: календарна - 18 років 00 місяців 00 днів; у пільговому обчисленні - 21 рік 01 місяць 05 днів. (а.с.7)

На момент звільнення позивача зі служби в органах МВС діяв Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Законом України від 4 квітня 2006 року № 3591-IV "Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців" (далі - Закон № 3591-IV) внесено зміни до Закону № 2262-ХІІ, зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями.

Так, статтею 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" передбачено умови призначення пенсій за вислугу років.

Відповідно до частини першої цієї статті пенсія за вислугу років призначається: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше.

Статтею 17-1 зазначеного Закону врегульовано питання порядку обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, а статтею 12 даного Закону - умови призначення пенсій за вислугу років.

Відповідно постановою Правління Пенсійного фонду України від 27.06.2002 № 11-2, управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює призначення (перерахунок) пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Відповідно ч.3 ст. 63 ЗУ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв'язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, або у зв'язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством.

Вирішуючи питання про застосування цього закону у часі, Верховний Суд України виходить із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо [рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення № 5-рп/2002)].

Відповідно до п.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затв. постановою КМУ 30.01.2007 року №3-1, передбачено, що при зверненні за пенсією заяви на призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим з військової служби, які мають право на пенсію згідно із Законом подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в області через уповноважені пенсійні органи відомств та силових структур.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звертався 02.11.2012 року із заявою в УМВС України в Івано-Франківській області щодо призначення йому пенсії за вислугою років, однак згідно відповіді УМВС України в Івано-Франківській області від 23.11.2012 року на ім'я позивача вбачається, що заява ОСОБА_2 щодо призначення пенсії за вислугою років залишена без задоволення з посиланням на ст. 2 Закону України від 09.04.1992 "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб".

Постановою Надвірнянського районного суду від 13.05.2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.10.2014 року, визнано неправомірними дії УМВС України в Івано-Франківській області щодо відмови направити Головному управлінню Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області матеріали про призначення ОСОБА_2 пенсії за вислугу років та зобов'язано УМВС України в Івано-Франківській області направити Головному управлінню Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області пакет документів (матеріали) для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в ред. Закону від 04.04.2006 року.

На виконання постанови суду УМВС України в Івано-Франківській області направило пакет документів до ГУПФУ в Івано-Франківській області для вирішення питання про призначення ОСОБА_2 пенсії за вислугою років, проте згідно відповіді ГУПФУ від 10.12.2014 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії позивачу за вислугу років з посиланням на прийняття Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", який набув чинності з 01.10.2011 року і яким внесено зміни до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем - Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області неправомірно відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до вимог ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осі" (в ред. Закону від 04.04.2006 року), у зв'язку із чим позовні підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 158,160-163,167,185-186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 задоволити.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 пенсії за вислугу років.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років відповідно до ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в ред. Закону від 04.04.2006 року та проводити її виплату з 02.11.2012 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 73,08 грн.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня її проголошення через Надвірнянський районний суд .

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Флоряк Д.В.

Повний текст постанови виготовлено 16.03.2015 року .