Справа № 826/19487/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 березня 2015 року № 826/19487/14

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., суддів Келеберди В.І., Данилишина В.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної реєстраційної служби України, Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука Андрія Вікторовича, треті особи Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Центр», Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправним рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі також - позивач) з позовом до Державної реєстраційної служби України (надалі також - відповідач1), Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука Андрія Вікторовича (надалі також - відповідач2), треті особи Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Центр», Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив:

- визнати протиправним рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності серії САС №861670, виданого Головним управлінням житлового забезпечення, Виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 11 грудня 2009 року на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 01 грудня 2009 року №1843-С/КІ, зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 18 грудня 2009 року, записаний в реєстрову книгу №616-178 за реєстровим номером 459449, зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 01 лютого 2011 року, реєстраційний номер 32786280, та передана в іпотеку на підставі Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за №98;

- скасувати рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності серії САС №861670, виданого Головним управлінням житлового забезпечення, Виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 11 грудня 2009 року на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 01 грудня 2009 року №1843-С/КІ, зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 18 грудня 2009 року, записаний в реєстрову книгу №616-178 за реєстровим номером 459449, зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 01 лютого 2011 року, реєстраційний номер 32786280, та передана в іпотеку на підставі Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за №98;

- зобов'язати Державну реєстраційну службу України виключити запис про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно із державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що рішення державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, прийнято з порушенням приписів Законів України «Про іпотеку», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що свідчить про його протиправність та наявність правових підстав для скасування.

Відповідачі проти задоволення позову заперечували з мотивів необґрунтованості та безпідставності.

Представник третьої особи - Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Центр» проти задоволення позовних вимог заперечував з мотивів необґрунтованості.

Третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надіслала через канцелярію суду заяву у якій просила розглянути справу за наявними у ній доказами без участі повноважного представника.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Як свідчать матеріали справи, Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Центр» подало до Державної реєстраційної служби України заяву № 6820190 про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

За наслідками розгляду вказаної заяви та долучених до неї документів, відповідачем2 проведено відповідні реєстраційні дії щодо реєстрації права власності на об'єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «Центр».

Позивач не погоджуючись із правомірністю рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, звернувся з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Зокрема, позивач звертав увагу суду на те, що у іпотекодержателя на момент подання останнім заяви до державного реєстратора був відсутній: 1) оригінал документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, оскільки оригінал такого зберігається у позивача; 2) оригінал вимоги, надісланої в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки вимога №23/10.03.02 від 23.01.14 року надіслана позивачу не відповідає вимогам зазначеної норми Закону України «Про іпотеку»; 3) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги, що свідчить про подання третьою особою1 неповного пакету документів для проведення державної реєстрації. Зважаючи на викладене, на переконання позивача, відповідачем1 при вчиненні дій щодо реєстрації прав на спірний об'єкт, грубо порушено порядок здійснення державної реєстрації речових прав на спірне нерухоме майно, оскільки законом, чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачено певний порядок для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, який не було дотримано, а отже рішення державного реєстратора повинно бути визнано протиправним та скасовано, а запис про державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно виключено.

Вирішуючи спір по суті суд виходив із наступного.

Матеріалами справи підтверджено, що 23.02.2011 року між ПАТ «КБ «Центр» (далі - Банк, Кредитор) та ФОП ОСОБА_1 укладено Договір про відновлювальну кредитну лінію №230211/6-КЮ (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого позивачу надано кредит у розмірі 2 000 000, 00 грн.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позивача по Кредитному договору, 23.02.2011 року між ПАТ «КБ «Центр» (далі - Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (далі - Іпотекодавець) укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №98 (далі - Договір іпотеки).

Відповідно до п. 2.1. Договору іпотеки, іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 (далі - Предмет іпотеки). Предмет іпотеки належить Іпотекодавцеві на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності серії САС №861670, виданого Головним управлінням житлового забезпечення, Виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 11 грудня 2009 року на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 01 грудня 2009 року №1843-С/КІ, зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 18 грудня 2009 року, записаний в реєстрову книгу №616-178 за реєстровим номером 459449, зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 01 лютого 2011 року, реєстраційний номер 32786280.

В подальшому, з підстав невиконання позивачем зобов'язань по Кредитному договору, Кредитором 23.01.2014 року надіслано на адресу позивача вимогу №23/10.03.02 про виконання зобов'язань по кредитному договору.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації врегульовано нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV).

Відповідно до ст. 19 Закону, державна реєстрація прав проводиться на підставі: -договорів, укладених у порядку, встановленому законом; - свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; - свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; - рішень судів, що набрали законної сили; - інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації (п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1952-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з 4. ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 2 Закону України «Про іпотеку» визначено, що законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України визначено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Поряд з цим, приписами вказаного закону визначено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Згідно з приписами ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: - нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; - нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; - нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Приписами ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За приписами ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст. 37 Закону «Про іпотеку» Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно п. 5.1 Договору про іпотеку, іпотекодавець набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання умов Кредитного договору, в тому числі якщо у момент настання строку виконання зобов'язань за Кредитним договором, вони не будуть виконані (виконані не належним чином) та у випадку, якщо інформація або документи, надані іпотекодавцем при укладенні цього Договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов даного Договору, а також у інших випадках передбачених Кредитним договором.

Згідно п. 5.3 Договору про іпотеку даний пункт цього Договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя та визначається сторонами та діючим законодавством, як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що надає право Іпотекодержателю у порядку досудового врегулювання, передбаченого ст. 36 Закону України «Про іпотеку» звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього Договору.

Так, Договором іпотеки іпотекодавець надає іпотекодержателю право прийняти у власність Предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань, або право продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. На підставі цього договору та даного застереження іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки на власний розсуд шляхом прийняття предмета іпотеки у власність згідно порядку, встановленого ст. 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому дане застереження визнається сторонами договором про задоволення вимог іпотекодержателя та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу на те, що реалізація вказаної вище умови іпотечного договору спричиняє набуття вказаним договором характеру правовстановлюючого по відношенню до майна, яке є предметом іпотеки. Оскільки застереження є самостійним елементом, яке в силу приписів законодавства про іпотеку є рівним договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Поряд з цим, суд вважає за доцільне зазначити, що зі змісту статті 629 Цивільного кодексу України слідує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, фактичні обставини справи свідчать, що позивачем було укладено Договір іпотеки на виконання зобов'язань по Кредитному Договору, що у свою чергу свідчить про те, що він погодився усіма умовами договору, в тому числі і щодо порядку виконання договірних зобов'язань та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі цього Договору.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що орган державної реєстрації прав, серед іншого, проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

Згідно з ч.2 статті 9 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: - відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); - відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; - відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; - наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; - наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав;

2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав;

3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи;

4) веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна;

5) присвоює реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації;

6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом;

8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про право набувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки;

9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Частиною 2 та ч.13 ст.15 Закону №1952 визначено, що перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України.

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, регламентовано приписами Порядку №868.

В ч.8 Порядку №868 визначено, що для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст. При цьому, в ч.1 ст.16 Закону №1952 визначено, що заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно ч.7 ст.16 Закону №1952, державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом. Вказана норма кореспондується з п.35 Порядку №878.

Таким чином, державна реєстрація права власності на нерухоме майно проводиться на підставі поданої особисто власником (правонабувачем; стороною правочину, за якою виникло право) або уповноваженою особою заяви, за формою, яка затверджена чинним законодавством.

Частиною 3 ст.16 Закону №1952 встановлено, що разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку. У разі подання заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подаються оригінали електронних документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, або електронні копії оригіналів документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, виготовлені шляхом сканування таких документів у паперовій формі.

Згідно п.13 Порядку №878, заявник подає разом із заявою органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для державної реєстрації прав документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита.

Пунктом 36 Порядку №868 передбачено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Разом з тим, п. 46 Порядку №868 визначено, що для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:

1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;

2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Доводи позивача про порушення третьою особою1 досудового врегулювання спору щодо виконання договору іпотеки та не відповідність приписам закону вимоги про виконання порушеного зобов'язання, спростовані наступним.

26.03.2014р. у відповідності до положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку» позивачеві особисто під розпис було вручено вимоги Банку №108/03, №109/03 про усунення порушень основного зобов'язання про, що свідчить власноручний підпис позивача на другій сторінці вимог. Вказані вимоги в день вручення також були направленні на адресу позивача цінним листом з повідомленням про вручення. Згідно повідомлень про вручення листи отримано 31.03.2014р.

Окрім того позивачеві були надіслані вимоги №23/10.03.02р. від 23.01.2014р., №87/03 від 18.03.2014р. про погашення кредитної заборгованості по Договору із попередженням, що в разі невиконання вимог, банком будуть вжиті відповідні заходи.

Як слідує із матеріалів справи, третьою особою разом з заявою № 6820190 про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, було подано наступні документи:: - договір іпотеки від 23.02.2011р.; - договір про внесення змін №1, - договір про внесення змін №2, - договір про внесення змін №3; копія вимоги від 26.03.2014р.; копія рекомендованого повідомлення; копія розрахунку заборгованості від 26.03.2014р.; копія статуту; копія протоколу, копія довіреності; - копія вимоги заяви - згоди подружжя.

Таким чином, третьою особою1 на виконання приписів Порядку, подано державному реєстратору, договір іпотеки та договори про внесення змін до нього (№ 1, 2 та 3), завірену копію письмової вимоги від 26.03.2014р. № 108/03 та № 109/03 про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у 30 денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; документ, що підтверджує завершення 30 денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя - повідомлення УППЗ Укрпошта.

В той час, зі змісту заяви вбачається, № 13432962, що третя особа1 звернулась із заявою про державну реєстрацію права власності 30.05.2014р., тобто після завершення 30 денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя.

Щодо доводів позивача про не здійснення відповідачем1 заходів щодо перевірки отримання позивачем вимог про виконання порушеного зобов'язання договору іпотеки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.15 Закону №1952 державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених ст.18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

В п.20 та п.22 Порядку №868 зазначається, що за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації. Державний реєстратор на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав вносить записи до Державного реєстру прав.

При цьому, згідно пункту 6 Порядку №868 відповідальність за достовірність відомостей, які містяться у документах, поданих для проведення державної реєстрації прав несе заявник.

З системного аналізу вищенаведених норм чинного законодавства слідує, що державному реєстратору не надано право здійснювати заходи, спрямовані на перевірку дотримання договірних зобов'язань сторонами того чи іншого правочину.

Щодо посилань позивача на те, що при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстратором порушено приписи законів України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», «Про охорону дитинства», «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», суд звертає увагу на наступне.

Спірні правовідносини урегульовані приписами Законів України «Про іпотеку», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

При цьому, предметом судового розгляду в даній адміністративній справі, є, зокрема, визначення питання відповідності рішення відповідача2 про державну реєстрацію речових прав на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, приписам чинного законодавства України, якими врегулювання відповідна сфера суспільних правовідносин.

Так, не входить до предмету доказування у даній справі, та відповідно і не підлягає дослідженню питання щодо дотримання сторонами договору іпотеки законодавства при його укладенні, відповідність дотримання Службою у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації приписів щодо надання дозволу на відчуження спірної квартири, оскільки дані питання виходять за межі компетенції адміністративного суду.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) дій відповідача при розгляді відповідної заяви третьої особи1 про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

«На підставі» означає, що суб'єкт владних повноважень: 1) повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відповідність дій відповідача2 при розгляді заяви № 6820190 про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно приписам чинного законодавства, і як наслідок правомірність рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариства «Комерційний Банк «Центр».

При цьому, в ході судового розгляду справи, з системного аналізу норм чинного цивільного законодавства, законодавства про іпотеку та законодавства про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, суд приходить до висновку проте, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.

Поряд з цим суд приймає до уваги приписи ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися

від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Як вбачається із матеріалів справи, у спірній квартирі (АДРЕСА_1) зареєстрована малолітня дитина позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

З огляду на викладені приписи Закону України «Про охорону дитинства» у межах спірних правовідносин, судом встановлено, що при вчиненні договору іпотеки не дотримано законних гарантій забезпечення права дитини на житло, а відтак судом виявлено факт порушення чинного законодавства, судом в порядку ст. 166 КАС України у письмовому провадженні постановлено Окрему ухвалу з метою усунення обставин щодо порушення вимог законодавства про охорону дитинства, яку буде скеровано до відповідних компетентних органів для відповідного реагування.

Відповідно до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.І. Келеберда

В.М. Данилишин