Справа № 822/2640/14
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2015 року м. Київ К/800/47424/14

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя-доповідач Кочан В.М., судді Пасічник С.С., Ситников О.Ф.,

секретар Борілло Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13.08.2014р. у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області про стягнення недорахованої та невиплаченої частини одноразової грошової допомоги та компенсації за невикористану відпустку,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області з вимогами про стягнення ненарахованої та невиплаченої частини одноразової грошової допомоги в сумі 6394,50 грн. та компенсації за невикористану відпустку за 2012-2013 роки в розмірі 5500 грн.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 03.04.2014р. в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13.08.2014р. постанову суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Зобов'язано Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області нарахувати та виплатити позивачу недораховану та невиплачену частину одноразової грошової допомоги за 6 повних календарних років служби, а також ненараховану та невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за 2012 рік в кількості 40 діб та за 2013 рік в кількості 38 діб. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, допущених судами, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених ст.220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом начальника Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області від 20.05.2014р. № 300 старшого сержанта служби цивільного захисту ОСОБА_2 звільнено із служби в запас Збройних Сил України на підставі пп. 2 п. 176 (за станом здоров'я) Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013р. № 593 (далі - Положення).

При звільненні позивачу виплачено грошову компенсацію за 40 днів невикористаної щорічної відпустки за 2014 рік., грошова компенсація за невикористані відпустки за 2012 та 2013 роки позивачу не виплачувалась. Крім того, позивачу виплачено одноразову допомогу при звільненні з розрахунку 13 років та 28 днів служби.

Позивач вважав, що при звільненні йому недоплачено грошову компенсацію за невикористані відпустки за 2012-2013 роки в сумі 5500 грн. та недоплачено одноразову грошову допомоги при звільненні за 6 років служби в сумі 6394,50 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки за 2012-2013 роки, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не має права на грошову компенсацію за невикористані відпустки за 2012-2013 роки, оскільки ні Положенням, ні Кодексом цивільного захисту України не передбачена грошова компенсація за невикористані відпустки минулих років при звільненні, при цьому суд зазначив, що в період з 16.07.2012р. по 23.07.2013р. позивач був у вимушеному прогулі в зв'язку з незаконним звільненням, тобто фактично не працював.

Вирішуючи позов в частині стягнення ненарахованої та невиплаченої одноразової грошової допомоги за 6 років служби в сумі 6394,50 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення вказаної суми з відповідача, оскільки в період з 15.10.1996р. по 03.12.2002р. позивач працював у невоєнізованій професійній пожежній частині № 31 по охороні смт. Вовковинці та звільнений відповідно до ст. 40 Кодексу законів про працю України за скороченням чисельності працівників, тобто зазначений період роботи позивача зараховується до загальної вислуги років, але не враховується для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992р. № 393.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та задовольняючи позов в частині стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки за 2012-2013 роки в сумі 5500 грн., суд апеляційної інстанції виходив з того, що за змістом ч. 25 ст. 129 Кодексу цивільного захисту України особам рядового та начальницького складу цивільного захисту, які звільняються зі служби за станом здоров'я, у рік звільнення та у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

Дана норма кореспондується із положеннями ст. 83 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на день звільнення позивача), відповідно до якої у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної щодо права позивача на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку за 2012 рік в кількості 40 діб та за 2013 рік в кількості 38 діб.

Натомість, погодитись з висновком суду апеляційної інстанції про стягнення недоплаченої частини одноразової грошової допомоги за 6 років служби колегія суддів не може з наступних підстав.

Вирішуючи спір в цій частині позовних вимог, суд апеляційної інстанції послався на п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за змістом якої військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Статтею 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" (в редакції, чинній на день звільнення позивача) визначено, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та членів їх сімей.

Отже, позивач не належить до осіб, на яких поширюється дія вказаного Закону, тому суд апеляційної інстанції помилково вирішував спір на підставі закону, що не підлягав застосуванню до даних правовідносин.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач з 05.01.2007р. проходив службу в органах цивільного захисту.

Відповідно до ч. 2 ст.101 Кодексу цивільного захисту України порядок проходження громадянами України служби цивільного захисту визначається цим Кодексом та положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013р. № 593 затверджено Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу.

Пунктом 3 вказаного Положення встановлено, що особами рядового і начальницького складу служби цивільного захисту є громадяни, які у добровільному порядку прийняті на службу цивільного захисту за контрактом і яким присвоєно відповідно до цього Положення спеціальні звання.

За змістом п.10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992р. № 393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При звільненні позивачу виплачено одноразову грошову допомогу із розрахунку служби 13 років та 28 днів служби.

Задовольняючи позов та зобов'язуючи відповідача включити в розрахунок такої допомоги період роботи позивача з 15.10.1996р. по 03.12.2002р. (6 років) у невоєнізованій професійній пожежній частині № 31 по охороні смт. Вовковинці , суд апеляційної інстанції не врахував, що положеннями ст. 20 Закону України "Про пожежну безпеку" визначено осіб, які проходять службу в державній пожежній охороні, а також робітників і службовців, які уклали трудовий договір з державною пожежною охороною та їх трудові відносини регулюються законодавством про працю.

З копії трудової книжки вбачається, що позивач звільнений в 2002 році з невоєнізованої професійної пожежної частини № 31 по охороні смт. Вовковинці відповідно до ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, вказаний період роботи позивача не може бути зарахований в розрахунок одноразової грошової компенсації при звільненні, оскільки він не проходив службу в державній пожежній охороні.

Крім того, в матеріалах справ міститься постанова Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.07.2013р. в іншій справі (№822/2860/13) за позовом ОСОБА_2 , відповідно до якої судом встановлено, що ОСОБА_2 проходив службу в органах та підрозділах Міністерства надзвичайних ситуацій України з 05.01.2007р.

Обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

З урахуванням вищевказаного, висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позову щодо стягнення недоплаченої частини одноразової грошової допомоги за 6 років служби є помилковим, тому постанову суду апеляційної інстанції в цій частині необхідно змінити.

Відповідно до ст. 225 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 225, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13.08.2014р. змінити.

Абзац четвертий резолютивної частини постанови викласти в наступній редакції: "Зобов'язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 ненараховану та невиплачену компенсацію за невикористану відпустку за 2012 рік в кількості 40 діб та за 2013 рік в кількості 38 діб".

В решті постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13.08.2014р. залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановлених статтями 237-244 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Кочан В.М.

судді Ситников О.Ф.

Пасічник С.С.