Справа № 826/18316/14
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27 січня 2015 року 16 год. 45 хв. № 826/18316/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Данилишина В.М., суддів Качура І.А., Келеберди В.І., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про скасування рішення відповідача в частині.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) 24 листопада 2014 року надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Національного банку України (далі - відповідач) про скасування пункту 1 постанови Правління Національного банку України від 03 листопада 2014 року № 699 "Про застосування окремих норм валютного законодавства під час режиму тимчасової окупації на території вільної економічної зони "Крим" (згідно з яким, особи, зареєстровані/що постійно проживають в Автономній Республіці Крим чи місті Севастополь, прирівнюються до нерезидентів, а договори, укладені з цими особами, є документами, що використовуються замість зовнішньоекономічних договорів (контрактів) (далі - оскаржувана постанова).

В обґрунтування позову позивачем зазначено, зокрема, що у зв'язку із прийняттям відповідачем оскаржуваної постанови українськими банками обмежено доступ до її депозитних рахунків (договори на які продовжено (переоформлено) на материковій частині України уже після окупації Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим). Позивач також зазначила, що оскаржувана постанова суперечить ст.ст. 8, 24 Конституції України.

Ухвалою суду від 27 листопада 2014 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/18316/14 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні колегією суддів, а також зобов'язано відповідача у строк до 09 грудня 2014 року опублікувати оголошення про відкриття провадження у справі у виданні, у якому оскаржувана постанова була або мала бути офіційно оприлюднена.

У судовому засіданні 17 грудня 2014 року представником відповідача надано суду письмові докази опублікування оголошення про відкриття провадження у справі у вище вказаному виданні.

У ході судового розгляду справи представник позивача підтримала позов та просила задовольнити його повністю, а представники відповідача заперечували проти позову та просили відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях та доповненнях до них, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування у судовому засіданні 17 грудня 2014 року та через канцелярію 25 грудня 2014 року.

В обґрунтування заперечень проти позову представником відповідача зазначено, зокрема, що із прийняттям оскаржуваної постанови відповідачем реалізовано законодавчо надані йому повноваження. Позивачем не надано жодних доказів застосування до неї оскаржуваної постанови та перебування її у відносинах, до яких її може бути застосовано або у сфері публічно-правових відносин. Крім того, позивач не зазначила, яким чином та які саме норми оскаржуваної постанови порушують її права і законні інтереси або створюють перешкоди для їх реалізації. Представник відповідача також зазначила, що оскаржувана постанова жодним чином не впливає на права і законні інтереси громадян України у розумінні ст. 92 Конституції України.

Присутні у судовому засіданні 21 січня 2015 року представники сторін заявили письмове клопотання про подальший розгляд та вирішення справи за їх відсутності на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Враховуючи вище викладені обставини, а також зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у судовому засіданні 21 січня 2015 року судом, відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Правлінням Національного банку України 03 листопада 2014 року прийнято оскаржувану постанову, пунктом 1 якої установлено, що для цілей застосування нормативно-правових актів Національного банку України:

- особа, місцезнаходження якої (зареєстрована/постійно проживає) на території вільної економічної зони "Крим" (далі - суб'єкт Криму), прирівнюється до нерезидента (за інвестиційними операціями - до іноземного інвестора);

- договори, укладені суб'єктами Криму із суб'єктами з місцезнаходженням (зареєстровані/постійно проживають) на іншій території України (далі - материкова територія України), є документами, що використовуються замість зовнішньоекономічних договорів (контрактів) під час застосування нормативно-правових актів Національного банку України.

У подальшому, постановою Правління Національного банку України від 16 грудня 2014 року № 810 "Про внесення змін до постанови Правління Національного банку України від 03 листопада 2014 року № 699" (далі - Постанова № 810) пункт 1 оскаржуваної постанови після абзацу 2 доповнено абзацом 3 такого змісту:

"фізична особа, яка є внутрішньо переміщеною особою та отримала передбачену законодавством України довідку, що засвідчує її проживання на материковій частині України, є резидентом України. Для цілей ідентифікації внутрішньо переміщеної особи місцем її проживання на території України є адреса житла, зазначена у довідці".

Так, спірні правовідносини врегульовано нормами Закону України "Про Національний банк України", Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет № 15-93), постанови Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя" (далі - Постанова № 260) та Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України" від 12 серпня 2014 року № 1636-VII (далі - Закон № 1636).

Згідно з ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 6, п. 14 ч. 1 ст. 7, ст.ст. 44, 56 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України.

Національний банк виконує такі функції: здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій.

Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль.

До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належать: 1) видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій; 2) видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства; 3) встановлення лімітів відкритої валютної позиції для банків та інших установ, що купують та продають іноземну валюту; 4) встановлення порядку проведення обов'язкового продажу та розміру надходжень в іноземній валюті, що підлягають обов'язковому продажу; 5) зміна строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів; 6) застосовування мір відповідальності до банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів) за порушення правил валютного регулювання і валютного контролю.

Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Нормативно-правові акти Національного банку, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Нормативно-правові акти Національного банку набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо більш пізній строк набрання чинності не передбачений у такому акті. Офіційним опублікуванням нормативно-правового акта Національного банку вважається перше опублікування його повного тексту в одному з періодичних друкованих видань - "Офіційному віснику України", газетах "Урядовий кур'єр", "Голос України" або перше розміщення на сторінці Офіційного інтернет-представництва Національного банку України.

Згідно зі ст. 66 Закону України "Про банки і банківську діяльність", державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у таких формах: адміністративне регулювання: 1) реєстрація банків і ліцензування їх діяльності; 2) встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків; 3) застосування санкцій адміністративного чи фінансового характеру; 4) нагляд за діяльністю банків; 5) надання рекомендацій щодо діяльності банків. Індикативне регулювання: 1) встановлення обов'язкових економічних нормативів; 2) визначення норм обов'язкових резервів для банків; 3) встановлення норм відрахувань до резервів на покриття ризиків від активних банківських операцій; 4) визначення процентної політики; 5) рефінансування банків; 6) кореспондентських відносин; 7) управління золотовалютними резервами, включаючи валютні інтервенції; 8) операцій з цінними паперами на відкритому ринку; 9) імпорту та експорту капіталу.

Тобто, як вбачається з вище викладених норм, оскаржувану постанову відповідачем прийнято у межах своїх повноважень, визначених нормами чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Декрету № 15-93, резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Суд не погоджується з доводами позивача про те, що оскаржуваною постановою введено дискримінуючі обмеження, які засновані на місці проживання і реєстрації особи.

Виконання Національним банком України як органом державної влади покладених на нього повноважень з регулювання валютного та платіжного режимів не може розумітися як обмеження прав фізичних осіб, які засновані на місці проживання, оскільки не обмежує право особи на вільне обрання місця проживання, а визначає особливості застосовування норм валютного законодавства на тимчасово окупованій території вільної економічної зони "Крим" (далі - ВЕЗ "Крим").

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (далі - Закон № 1207), особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території визначаються законом.

Спеціальним законом, який визначає особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України, створює ВЕЗ "Крим" та врегульовує інші аспекти правових відносин між фізичними і юридичними особами, які знаходяться на тимчасово окупованій території або за її межами, є Закон № 1636.

Зокрема, відповідно до п. 3.1 ст. 3, абзацу 2 п. 9.1, абзацу 2 п. 9.4 ст. 9 Закону № 1636, на території ВЕЗ "Крим" діє особливий правовий режим економічної діяльності фізичних та юридичних осіб, у тому числі особливий порядок застосування норм регуляторного, податкового та митного законодавства України, а також особливий режим внутрішньої та зовнішньої міграції фізичних осіб.

Будь-які безготівкові платежі (перекази) з території ВЕЗ "Крим" на іншу територію України чи з іншої території України на територію ВЕЗ "Крим" здійснюються виключно у гривні або у вільно конвертованій валюті. Особливості режиму таких платежів (переказів) встановлюються Національним банком України.

На операції, що здійснюються між резидентами України та особами з місцезнаходженням на території ВЕЗ "Крим", а також на розрахунки за такими операціями не поширюються норми Закону України "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Постановою № 260 Правління Національного банку України прийняло рішення про відкликання і анулювання банківських ліцензій і генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків та закрити банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території АР Крим і міста Севастополя.

Згідно з п.п. 5, 6 ст. 1 Декрету 15-93, "резиденти": фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; юридичні особи, суб'єкти підприємницької діяльності, що не мають статусу юридичної особи (філії, представництва тощо), з місцезнаходженням на території України, які здійснюють свою діяльність на підставі законів України; дипломатичні, консульські, торговельні та інші офіційні представництва України за кордоном, які мають імунітет і дипломатичні привілеї, а також філії та представництва підприємств і організацій України за кордоном, що не здійснюють підприємницької діяльності.

"Нерезиденти": фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України; юридичні особи, суб'єкти підприємницької діяльності, що не мають статусу юридичної особи (філії, представництва тощо), з місцезнаходженням за межами України, які створені й діють відповідно до законодавства іноземної держави, у тому числі юридичні особи та інші суб'єкти підприємницької діяльності з участю юридичних осіб та інших суб'єктів підприємницької діяльності України; розташовані на території України іноземні дипломатичні, консульські, торговельні та інші офіційні представництва, міжнародні організації та їх філії, що мають імунітет і дипломатичні привілеї, а також представництва інших організацій і фірм, які не здійснюють підприємницької діяльності на підставі законів України.

Отже, визначення "нерезидент" не пов'язано із місцем перебування особи на території України чи за її межами та не впливає на права, свободи чи законні інтереси особи як громадянина, а визначає відмінності у питаннях, пов'язаних з економічною діяльністю.

Стосовно доводів позивача про невідповідність оскаржуваної постанови нормам Конституції України суд зазначає, що відповідно до ст. 147 Конституції України, органом конституційної юрисдикції є виключно Конституційний суд України, отже суд не досліджує відповідність оскаржуваної постанови нормам Конституції України.

Зі змісту позову вбачається, що позивач має місце проживання в АР Крим та місті Запоріжжя.

Як уже зазначено вище, Постановою № 810 Правління Національного банку України прийняло рішення пункт 1 оскаржуваної постанови після абзацу 2 добавити абзацом 3 вище вказаного змісту.

Отже, за переконанням суду, пункт 1 оскаржуваної постанови безпосередньо не впливає на права, свободи чи законні інтереси позивача, як громадянки України.

У матеріалах справи відсутні докази, що позивачем укладено договір із банками як на території ВЕЗ "Крим", так і на материковій території України, отже, ймовірно, порушене право позивача є абстрактним.

Згідно з ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 2 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Абстрактне право є першим рівнем у розвитку поняття права від абстрактного до конкретного. Це право абстрактно вільної особи. Абстрактне право має той сенс, що, взагалі, в основі права міститься свобода окремої людини. Однак, визначення "прав і обов'язків" неможливе, в абстрактній манері, а має бути конкретизоване.

На думку суду, захисту у порядку ст.ст. 2, 6 КАС України підлягає виключно конкретно визначені та порушені у спірних правовідносинах права, свободи чи законні інтереси.

Однак, під час вирішення даної справи позивачем не наведено та судом не виявлено конкретно визначених прав, свобод чи законних інтересів позивача, які порушено відповідачем у зв'язку із прийняттям оскаржуваної постанови.

Отже, враховуючи, що оскаржувану постанову прийнято уповноваженою особою відповідно до норм Закону № 1207 та Закону № 1636, за переконанням суду, положення оскаржуваної постанови безпосередньо не застосовуються до позивача, не порушують її прав, свобод чи законних інтересів та не створюють додаткових обов'язків позивача, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Національного банку України про скасування рішення відповідача в частині є необґрунтованим та не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єктів владних повноважень та відсутністю з їх сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1.

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя В.М. Данилишин

Суддя І.А. Качур

Суддя В.І. Келеберда