Справа № 825/114/15-а
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/114/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Соломко І.І.
Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

12 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Арсенійчук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України про визнання дій та рішення неправомірними, скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014 № 687-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати дії Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства;

- зобов'язати Державну міграційну службу України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, тому у відповідності до ч. 6 ст. 12, ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, народився в м. Хост.

01.02.2014 нелегально прибув до України.

16.03.2014 позивач був затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» відділу прикордонної служби «Ужгород» за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Словаччину поза межами пункту пропуску.

Згідно з постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.03.2014 прийнято рішення про примусове видворення ОСОБА_1 за межі території України, після чого позивач був поміщений у Чернігівський Пункт тимчасового перебування іноземців.

До прибуття в Україну позивач перебував в Об'єднаних Арабських Еміратах та Російській Федерації. За захистом у цих країнах не звертався.

05.06.2014 ОСОБА_1 звернувся до УДМС України в Чернігівській області із з заявою про визнання його біженцем або, особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи заяву побоюваннями зазнати переслідування з боку радикального угрупування «Талібан».

Рішенням УДМС України в Чернігівській області від 26.06.2014 № 79 заявнику було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у зв'язку з відсутністю умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст.1 цього Закону.

Рішенням № 687-14 від 19.12.2014 Державна міграційна служба України відмовила позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з цих же підстав (а.с. 91).

05.01.2015 позивачу було вручено повідомлення від 05.01.2015 № 48 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 92).

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 19.12.2014 р. № 687-14, позивач звернувся до суду з позовом про його скасування.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення відповідача прийняте з урахуванням всіх обставин справи, що впливають на можливість надання позивачу статусу біженця, оскільки, як встановлено судом, позивач перебував в третій безпечній країні в розумінні абз. 6 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за захистом не звертався. Докази переслідування позивача за певними ознаками на батьківщині не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є визнання незаконним рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014 № 687-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної

належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами

країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.

З особової справи позивача колегією суддів встановлено, що причиною залишення позивачем країни громадянської належності стало побоювання стати жертвою переслідувань з боку радикального угрупування «Талібан».

Як пояснив позивач, він змушений був виїхати з Афганістану через погрози вбивства від талібів. Зазначив, що його батько працював в компанії, що називалась NKCL та співпрацювала з американцями. Одного дня по дорозі на роботу батька було вбито. ОСОБА_1 у вільний час також працював в зазначеній компанії. Після вбивства батька отримав листа від талібів з погрозами вбивства. Після цього позивач вирішив тікати з країни громадянської належності.

При проходженні співбесіди та анкетування особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту, позивач зазначив, що він не був членом жодної релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознаками не зазнавав (а.с. 40, 61).

Крім цього, в ході співбесіди, що зафіксовано в протоколі співбесіди від 05.06.2014, ОСОБА_1 зазначив, що має намір прямувати до Німеччини для подальшого працевлаштування та пошуку кращого життя.

Відомості, які позивач наводив під час співбесід від 05.06.2014 (а.с. 44-45) та від 11.11.2014 року (а.с. 78-79) є суперечливими.

В матеріалах справи відсутні докази утисків чи переслідувань позивача в країні громадянської належності.

Виходячи з того, що оскільки основною причиною залишення країни громадянської належності позивач зазначає існування небезпеки для його життя в Афганістані, не надання позивачем доказів та не зазначення обставин, які б підтверджували реальну загрозу його життю та безпеці в Афганістані, враховуючи перебування позивача в третій безпечній країні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач виїхав з Афганістану з метою легалізуватися на території Україні та є економічним мігрантом.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Порядок оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначено ст. 7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з ч. 1 цієї статті оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

В заяві про визнання біженцем особа викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Під час проведення співбесід з працівником міграційної служби позивач зазначав про обставини, які викликають у нього побоювання стати жертвою переслідувань в разі повернення до країни походження, тобто Афганістану, яке ґрунтується на побоюваннях стати жертвою переслідувань через погрози талібів та вбивство батька.

Позивач стверджує, що у разі повернення до країни його громадянської належності його життю та свободі буде загрожувати небезпека.

Наведені твердження заявника щодо існування загрози його життю на батьківщині не є обґрунтованими. Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження позивача свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме заявнику буде спричинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності. Викладене дозволяє зробити висновок, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а обирав для себе більш привабливе місце проживання, що підтверджується його поясненнями.

Таким чином, позивач має ознаки економічного мігранта. При цьому колегія суддів враховує офіційні відомості щодо ситуації, яка склалася в країні походження позивача, тобто об'єктивні та суб'єктивні умови, якими позивач обґрунтовує свою заяву про надання статусу біженця.

Колегія суддів враховує висновок головного спеціаліста Хорової О.В. щодо прийняття рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту по справі № 2014 СN 0014 громадянина Афганістану, ОСОБА_1 від 26.06.2014 р. щодо відсутності відповідно до абз. 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якої встановлено, що загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.

УВКБ ООН у своїй позиції «Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

Отже, матеріали особової справи з урахуванням інформації про країну походження та заявлених шукачем притулку обставин надають підстав стверджувати про відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною першою 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначено ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до положень цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення відповідача, позивачу відмовлено в наданні статусу біженця на підставі ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у зв'язку з відсутністю умов, передбачених п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

При цьому, судом враховано, що, перебуваючи в Україні з 01.02.2014 позивач звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тільки 05.06.2014 та лише після затримання прикордонним нарядом «Група реагування» відділу прикордонної служби «Ужгород» за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Словаччину поза межами пункту пропуску, що підтверджується постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.03.2014 у справі № 308/3481/14-а.

Посилання позивача, що він є неповнолітньою особою не підтвердилися, оскільки при проходженні співбесіди заявник вказав, що при виїзді з Афганістану, він мав паспорт громадянина Афганістану на власне ім'я (а.с. 78), а згідно інформації, яка розміщена на Консульському порталі (http://www.kdmid.ru/docs.aspx?lst=country_wiki&it =/Афганистан.aspx), громадянам Афганістану для поїздок за кордон видається туристичний (закордонний) паспорт. Діти у віці від 1 року до 18 років, які виїжджають за межі країни разом зі своїми батьками, вносяться в паспорт одного з них.

За таких обставин судом встановлено, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, відповідачем не порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, легітимізовану Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», якою передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню, оскільки жодних аргументованих доказів, які б свідчили про факт переслідування позивача на території Афганістану з певних мотивів матеріали справи не містять.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про правомірність оскаржуваного рішення, оскільки заяву позивача про надання статусу біженця в Україні вирішено відповідачем з дотриманням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині про відмову в задоволенні вимог позивача про визнання неправомірними дій Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що відповідачем при здійсненні повідомлення позивача про прийняття спірного рішення дотримано вимоги ч. 13 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: повідомлення надіслано особі в порядку та строки, встановлені цим законом, оскільки рішення Державної міграційної служби України № 687-14 від 19.12.2014 було отримано Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області 26.12.2014 та, враховуючи вихідні дні 27.12.2014 та 28.12.2014 і 02.01.2015, 05.01.2015 сформовано повідомлення про відмову та вручено його позивачу в присутності позивача 05.01.2015.

Згідно з положеннями ч. 13 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог адміністративного позову про зобов'язання Державної міграційної служби України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої та не дають підстави вважати, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального та права, які регулюють спірні правовідносини, та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно, оцінивши фактичні обставини справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ст. ст. 198, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 41, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення (ч.5 ст.254 КАС України)та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді І.О. Грибан
О.А. Губська
Ухвалу в повному обсязі виготовлено 16.03.2015

Головуючий суддя Парінов А.Б.

Судді: Грибан І.О.

Губська О.А.