Справа № 9101/31101/2012
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2012-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 листопада 2012 рокусправа № 2а/0470/10163/11

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сафронової С.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Чепурнова Д.В.

при секретарі судового засідання : Антіпової В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Головного управління юстиції у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.12.2011 року

у адміністративній справі № 2а/0470/10163/11 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а :

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.12.2011 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірними дії Головного управління юстиції у Дніпропетровській області щодо звільнення без працевлаштування ОСОБА_1 з посади держаного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, та щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1, з Головного управління юстиції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 стягнуто 1000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 судом відмовлено, також судом в повному обсязі відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Зазначена постанова суду першої інстанції оскаржена позивачами по справі з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, та неврахування фактичних обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті, у зв'язку з чим просять скасувати вказану постанову, та прийняти нове рішення про задоволення їх вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга позивачів мотивована тим що суд першої інстанції приймаючи рішення про визнання неправомірними дій Головного управління юстиції у Дніпропетровській області щодо звільнення без працевлаштування ОСОБА_1 з посади держаного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, всупереч вимог ч.2 ст.11 КАСУ вийшов за межі заявлених у цій справі вимог, оскільки при уточненні 12.12.2011 р. позовних вимог позивачі просили визнати незаконними дії Головного управління юстиції в Дніпропетровській області щодо звільнення ОСОБА_1 як такого, що здійснене без законної підстави та з порушенням встановленого порядку. При цьому, судом не було вирішено ряд інших питань, незважаючи, що це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів позивачів, про захист яких заявлялося у цій справі. Зокрема, вказують на безпідставне неврахування судом неправомірності дій відповідача щодо несвоєчасної видачі ОСОБА_1 трудової книжки, та того, що звільнення відбулося в період її тимчасової непрацездатності і без попереднього погодження профспілкового органу, а на час звільнення на її утриманні перебувала дитина, яка не досягла трирічного віку, що є безспірною підставою для поновлення, з присудженням виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказують також на необґрунтоване заниження судом суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1, та на безпідставну відмову у стягненні моральної шкоди на користь ОСОБА_2, і на невмотивовану відмову судом у визнанні незаконними дій Головного управління юстиції щодо неповідомлення письмово про нараховані суми, належні ОСОБА_1 при звільненні перед виплатою зазначених сум, а також на незаконність залишення без розгляду заяви позивачів про відвід судді Куделько Н.Є., якою розглянуто справу всупереч вимог ст.11 КАСУ, упереджено, неповно, не об'єктивно, та не надано належної оцінки неправдивим показанням свідка ОСОБА_3

Постанова суду першої інстанції також оскаржена відповідачем по справі в частині задоволення вимог ОСОБА_1 з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, у зв'яжу з чим просять в цій частині постанову суду скасувати, та прийняти нове рішення про відмову у задоволені вимог позивачів в повному обсязі

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що суд всупереч вимог ст..11 КАСУ вийшов за межі позовних вимог та задовольнив вимоги, від яких ОСОБА_1 відмовилась, уточнивши позовну заяву 02.12.2011 р. Звертає увагу апеляційної інстанції на те, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано відмовивши у задоволені вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним її звільнення та поновлення на посаді, у той же час необґрунтовано дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо не працевлаштування ОСОБА_1 при звільненні з посади державного виконавця Красногрвардійського відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції, та на невмотивоване стягнення на користь позивачки моральної шкоди, спричинення якої є позивачами недоведеною.

Як вбачається з матеріалів справи, адміністративний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Дніпропетровським окружним адміністративним судом було прийнято до свого провадження ухвалою від 12.08.2011р., з призначенням справи до розгляду в судовому засіданні на 22.08.2011 р. (а.с.122).

Під час судового розгляду адміністративного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_2, останніми неодноразово збільшувалися та уточнювалися позовні вимоги (а.с.133-135, 145-146, 161, 197-200, 240), і остаточно позивачами на вирішення суду були поставлені питання про: 1) визнання незаконними дій Головного управління юстиції у Дніпропетровській області щодо звільнення ОСОБА_4,, як такого, що здійснене без законної підстави та з порушенням встановленого порядку; 2) поновлення ОСОБА_4, на посаді державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції; 3) стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4, середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі, що обчислюється як добуток кількості часу, починаючи з 15 березня 2010 року до дня винесення судом рішення про поновлення на роботі, та розміру середньої заробітної плати ОСОБА_4,; 4) стягнення на користь ОСОБА_4, з відповідача суми в розмірі 4966,31 грн. за завдану їй моральну шкоду; 5) стягнення на користь ОСОБА_2 з відповідача суми в розмірі 6042,60 грн. за завдану йому моральну шкоду; 6) визнання незаконними дії Головного управління юстиції у Дніпропетровській області щодо неповідомлення письмово про нараховані суми, належні ОСОБА_4, при звільненні перед виплатою зазначених сум; 7) визнання незаконними дій відповідача щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_4,; 8) стягнення на користь ОСОБА_4, та ОСОБА_2 з відповідача судових витрат відповідно до задоволених вимог щодо кожного з позивачів; 9) допущення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_4, і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Зазначені в попередньому абзаці вимоги, позивачі в судовому засіданні першої інстанції мотивували тим, що на посаду державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_4 була призначена 18.09.2007 р., у зв'язку з народженням 05.12.2007 р. сина нею була оформлена відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, але до роботи ОСОБА_4 стала вже 03.02.2010 р., тобто, до досягнення дитиною трирічного віку, а 19.03.2010 р. позивачці стало відомо про її звільнення 15.03.2010 р. відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору, що позивачка вважає незаконним, оскільки вона має дитину до трирічного віку і відповідно її було звільнено в порушення ст.184 КЗпП України без подальшого працевлаштування, чим спричинено моральну шкоду, яку ОСОБА_4 оцінює в 5000,00 грн., ОСОБА_2 оцінює в 5000,00 грн. Незаконність дій управління юстиції позивачі також мотивували також несвоєчасним розрахунком з ОСОБА_1, тобто, лише 26.03.2010 р., та неповідомлення ОСОБА_4 письмово про нараховані суми, які належать їй до виплати при звільненні, що у сукупності є порушенням вимог ст.116 КЗпП України

Представник відповідача заперечуючи в судовому засіданні суду першої інстанції проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1, та ОСОБА_2, послався на те, що ОСОБА_1 була звільнена з дотриманням вимог чинного законодавства у зв'язку з закінченням строку трудового договору відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України, і працевлаштування не потребувала, оскільки відповідачу 22.03.2010р. була надана довідка про те, що станом на 22.03.2010р. ОСОБА_1 працює в ТОВ "Інвестиційна компанія "Мегасервіс" на посаді юрисконсульта, а остаточний розрахунок з позивачкою було здійснено 26.03.2011р. шляхом перерахування коштів на її картковий рахунок.

За матеріалами справи та під час судового вирішення виниклого у цій справі спору, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 призначено на посаду державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції з 18.09.2007р. за строковим трудовим договором на період відпустки по вагітності та пологам ОСОБА_5, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом, з присвоєнням 15 рангу державного службовця, як таку що пройшла за конкурсом з 18.09.2007р., що підтверджується витягом з наказу Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 18.09.2007р. № 1079-к (а.с.48).

Відповідно до наказу Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 04.10.2007р. № 1169-к ОСОБА_1 була надана відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами з 01.10.2007 р. по 03.02.2008р. (а.с.49). У зв'язку з народженням ОСОБА_1 05.12.2007 р. сина ОСОБА_6, що підтверджено виданим 29.01.2008 р. Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області свідоцтвом про народження (а.с.4), наказом Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 07.02.2008р. №152-к ОСОБА_1 було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 03.02.2008 р. по 05.12.2010 р. (а.с.50). В період знаходження у зазначеній відпустці ОСОБА_1 перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Жовтневої районної у м.Дніпропетровську раді, та в період з 03.02.2008 р. до 02.02.2010 р. отримувала допомогу по догляду за дитиною, нарахування та виплата якої була припинена з 03.02.2010 р. у зв'язку виходом на роботу (а.с.7 оборот).

На підставі зави ОСОБА_1 від 02.02.2010 р., Головним управлінням юстиції у Дніпропетровській області було видано наказ від 03.02.2010 р. №182-к «Про ставання до роботи», в якому зазначено «Вважати ОСОБА_1, державного виконавця Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції такою, що стала до роботи після закінчення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 03.02.2010 р.» (а.с.51) .

15.03.2010 р. Начальником Головного Управління юстиції у Дніпропетровській області було видано наказ № 426-к (а.с.52), яким з урахуванням заяви ОСОБА_5 від 13.03.2010 р. (про вихід на роботу) з 15.03.2010 року звільнено ОСОБА_4, державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, призначену згідно строкового трудового договору на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_5 та до її фактичного виходу, в зв'язку з закінченням строку трудового договору, п.2 ст.36 КЗпП України. Цим же наказом відділ бухгалтерського обліку та звітності управління з питань фінансового, матеріально-технічного забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління юстиції у Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані 04 календарні дні щорічної відпустки за період з 02.02.2010 року по 15.03.2010 року. З зазначеним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена під розпис.

З 16.03.2010 р. ОСОБА_5, державний виконавець Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції стала до роботи після закінчення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджено наказом Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 16.03.2010 р. № 430-к (а.с.53).

Як встановлено судом першої інстанції 19.03.2010р. ОСОБА_1 зверталася до начальника Головного управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_7 з письмовою заявою про здійснення остаточного розрахунку, у зв'язку із звільненням 15.03.2010р., шляхом зарахування коштів на картку, і остаточний розрахунок з ОСОБА_1 було здійснено 26.03.2010 р. шляхом перерахування коштів в сумі 329,78 грн. на її картковий рахунок, що підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовою заявою (а.с.6 звор.) та випискою з карткового рахунку (а.с. ), і не заперечувалось сторонами в судовому засіданні.

За наведених вище обставин, та спираючись на положення ст.23, п.2 ст.36 КЗпП України, і наведену в п.9 Постанови Пленуму N 9 від 06.11.1992 р. правову позицію Верховного Суду України, суд першої інстанції визнав правомірним звільнення ОСОБА_1 з посади державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції за п.2 ст.36 КЗпП України, оскільки закінчився термін строкового трудового договору на який її було призначено на дану посаду, а саме, у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 після закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку стала до роботи на посаду державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

З урахуванням вищезазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 стосовно визнання незаконними дій відповідача щодо її звільнення, як такого, що здійснене без законної підстави, поновлення на посаді та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі, що обчислюється як добуток кількості часу, починаючи з 15 березня 2010 року до дня винесення судом рішення про поновлення на роботі, та розміру середньої заробітної плати ОСОБА_1

У зв'язку з встановленою правомірністю звільнення позивачки з займаної посади за п.2 ст.36 КЗпП України, тобто, у зв'язку із закінченням строкового трудового договору (бо до роботи стала ОСОБА_5.), суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність в даному випадку підстав для застосування наслідків, передбачених ст.235 КЗпП України

При цьому, суд першої інстанції фактично виходив з того, що невиконання Головного Управління юстиції у Дніпропетровській області положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 за п. 2 ст. 36 цього Кодексу, тобто обов'язку по її працевлаштуванню протягом трьох місяців, що є підставою для покладення на відповідача відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України обов'язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не поновити її на попередній роботі.

Судова колегія в повному обсязі погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки при укладенні трудового договору на визначений строк, ОСОБА_1 завідомо знала, що її призначено на посаду державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції на період відсутності основного працівника ОСОБА_5, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і до її фактичного виходу на роботу, про що власноручно 14.09.2007 р. писала заяву та ознайомлювалася зі змістом наказу № 1079-к від 18.09.2007 р. (а.с.48), що позивачами не спростовується, та узгоджується з вимогами ст.23 КЗпП України.

За наведених вище обставин, колегія суддів вважає не обґрунтованими зазначені в апеляційній скарзі позивачів доводи щодо безпідставного не задоволення їх уточнених вимог про визнання: незаконними дій Головного управління юстиції в Дніпропетровській області щодо звільнення ОСОБА_1 як такого, що здійснене без законної підстави та з порушенням встановленого порядку; поновлення ОСОБА_1 на посаді державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, із стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та зобов'язання відповідача провести індексацію недотриманих сум середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу відповідно до Закону «Про індексацію грошових доходів населення»; незаконними дій відповідача щодо неповідомлення ОСОБА_1 письмово про нараховані суми, належні їй при звільненні перед виплатою та щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при її звільненні; а також в частині не стягнення на користь позивачів заявлених ними сум моральної шкоди.

Оскільки рішення суду першої інстанції у вищенаведеній частині повністю відповідає вимогам ст..159 КАСУ, тобто, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а також відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, судова колегія не вбачає правових підстав для скасування рішення суду у вищенаведеній частині.

Разом з тим, судова колегія не може погодитися з наведеними судом першої інстанції в оскаржуваній постанові іншими висновками, зокрема з тим, які стосуються визнання протиправним звільнення ОСОБА_1 з займаної посади без її працевлаштування, та в частині несвоєчасності остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1

Так, вирішуючи спір у цій справі в наведеній частині, суд першої інстанції виходив з того, що звільняючи позивачку за п.2 ст. 36 КЗпП України, відповідач не виконав покладений на нього обов'язок по працевлаштуванню ОСОБА_1, яка на момент звільнення 15.03.2010р. мала дитину віком до трьох років, тобто, не врахував та не виконав вимог ч.3 ст. 184 КЗпП України, не запропонувавши позивачці іншої роботи.

При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги довідку за №22/33 від 22.03.2010р. стосовно того, що ОСОБА_1 станом на 22.03.2010р. працює в ТОВ "Мегасервіс" на посаді юрисконсульта, та доводи представника відповідача та допитаного в судовому засіданні свідка щодо запропонування в усній формі позивачці роботи та її усної відмови від працевлаштування, посилаючись на те що зазначені обставини повинні бути підтверджені певними письмовими доказам, але письмова заява ОСОБА_1 про відмову від запропонованої відповідачем їй посади, або інші письмові докази у відповідача відсутні.

Ухвалюючи нове рішення в зазначеній частині, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог пп.2, 3 ст.23 та п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, і підставою припинення трудового договору є закінчення цього строку, а відповідно до вимог ч.3 ст184 цього кодексу, роботодавець зобов'язаний розпочати вчинення активних дій з працевлаштування працівника при його звільненні (одразу після нього).

Строкові трудові договори підлягають припиненню по закінченні строку. Однак, самого лише факту закінчення строку договору все одно замало для припинення його дії - для цього необхідно волевиявлення хоча б однієї зі сторін договору. Так, роботодавець, що бажає розірвати трудові відносини, повинен не пізніше, ніж в останній день роботи працівника за строковим договором, видати наказ про його звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП (закінчення строку договору).

Припинення договору після закінчення строку не вимагає заяви працівника. Власник також не зобов'язаний попереджати або в іншій спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Припинення трудового договору після закінчення строку повинно відбутися протягом одного дня, оскільки якщо в останній день строку трудового договору працівник не був звільнений, трудові відносини фактично тривають, а договір вважається продовженим на тих же умовах, але вже на невизначений строк.

Слід звернути увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, коли дитина потребує домашнього догляду, до досягнення віку, визначеного у медичному висновку, але не більше, як до досягнення дитиною шестирічного віку, одиноких матерів за наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда, на підставі закінчення строкового трудового договору буде правильним лише за умови, що працівниці була запропонована інша робота або вона працевлаштована на іншому підприємстві.

Як вбачається з матеріалів справи, та сторонами по справі не спростовується, ОСОБА_1 була звільнена з 15.03.2010 р. наказом Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 15.03.2010 р. № 430-к, але в день звільнення ОСОБА_1 на її ім'я було видано лікарняний листок непрацездатності серії АТП № 635842 (а.с.5 т.1), в якому днем виходу на роботу позивачки було визначено 20 березня 2010 року, що є суботою, тобто вихідним днем, і відповідно позивачка повинна була стати до роботи після лікарняного - 22.03.2010 року (понеділок).

Проте, вже 22.03.2010р. до Головного управління юстиції у Дніпропетровській області надійшла видана на ім'я ОСОБА_1 довідка за №22/33 від 22.03.2010р. (а.с.82 т.1), в якій зазначено, що станом на 22.03.2010р. вона дійсно працює в ТОВ "Мегасервіс" на посаді юрисконсульта. Відповідний запис було зроблено в трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с.89 т.1), з запису № 8 датованого 22.03.2010 р. вбачається, що наказом № 4-Н від 22.03.2010 р. позивачка прийнята на посаду юрисконсульта на підприємство ТОВ «Інвестиційна компанія «"Мегасервіс"»

Отже, оскільки передбачені ч.3 ст.184 КЗпПУ соціальні гарантії щодо обов'язкового працевлаштування жінок, які мають дітей віком до трьох років, після закінчення строкового трудового договору із збереженням середньої заробітної плати, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, вжиті законодавцем саме з метою забезпечення зайнятості захищених категорій жінок на виконання державної гарантії про їх працевлаштування, відповідно такий обов'язок у відповідача по цій справі тривав лише до моменту працевлаштування позивачки.

Беручи до уваги факт працевлаштування позивачки, станом на 22.03.2010 р. у відповідача вже не було законодавчо визначеного обов'язку по її працевлаштуванню і по збереженню середньої заробітної плати ОСОБА_1 протягом трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, і у в даному випадку відсутність пропозицій з боку відповідача та письмової заяви позивачки про відмову від запропонованої відповідачем їй посади - не має в даних спірних правовідносин правового значення, оскільки мета в розумінні ч.3 ст.184 КЗпП України була досягнута.

Враховуючи викладене вище, судова колегія доходить висновку про помилковість позиції суду першої інстанції у цій справі про обов'язок Головного управління юстиції у Дніпропетровській області вжити активні дії направлені на реалізацію положень ч.3 ст.184 КЗпП України та працевлаштувати позивачку незважаючи на її самостійне працевлаштування з 22.03.2010 р. на посаду юрисконсульта ТОВ «Інвестиційна компанія «"Мегасервіс"».

Доводи позивачів в наведеній вище частині, та долучені до матеріалів справи ксерокопію трудової книжки ОСОБА_1 з записом під № 23 про скасування запису №22 щодо прийняття ОСОБА_1 на посаду юрисконсульта ТОВ «Інвестиційна компанія «"Мегасервіс"» з 22.03.2010 р. (а.с.178) і копію рішення Красногвардійського райсуду м.Днепропетровська від 28.10.2010 р. (а.с.179) - судова колегія не вважає підтвердженням протиправності звільнення ОСОБА_1 з займаної посади без її працевлаштування, оскільки вказані обставини не стосуються безпосередньо спірних у цій справі правовідносин. Вирішення ОСОБА_1 спору з ТОВ «Інвестиційна компанія «"Мегасервіс"» саме у спосіб, який став предметом розгляду Красногвардійського райсуду м.Днепропетровська є власним рішенням ОСОБА_1, оскільки їй як особі маючій юридичну освіту було відомо, що відповідно до вимог ст.176 КЗпП Україи не допускається направлення у відрядження вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до трьох років.

Що стосується вимог позивачів в частині визнання незаконними дії відповідача щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що 15.03.2010 р. вона була відсутня на робочому місці, а її заява про здійснення остаточного розрахунку та виплаті їй усіх належних при звільненні сум - надійшла до відділу документування та контролю Головного управління юстиції у Дніпропетровській області 19.02.2010 року, та була передана до відділу бухгалтерського обліку та звітності Головного управління юстиції у Дніпропетровській області лише 22.03.2010 р., оскільки 20.03.2010 р. і 21.03.2010 р. були вихідними днями. Бухгалтерією відповідача на підставі наказу Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 15.03.2010 р. про звільнення ОСОБА_1 були нараховані, як розрахунок компенсації за 4 календарних дні невикористаної відпустки за період з 03.02.2010 року по 15.03.2010 р., що складало суму в розмірі 187,20 грн., та свідчить про відсутність з боку відповідача протиправності при невиплаті ОСОБА_1 в період з 15.03.2010 р. по 22.03.2010 р. належних їй сум при звільненні

Звертає увагу той факт, що грошовій кошті за відпрацьовані робочі дні ОСОБА_1 (з 01.03.2010 р. по 15.03.2010 р.) були нараховані їй та виплачені 12.03.2010 р. авансом в сумі 510,91 грн., що підтверджено документально та не заперечується позивачами, а сума премії ОСОБА_1 за березень 2010 р. - не могла бути нарахована раніше ніж відбулося засідання комісії ГУ у Дніпропетровській області по розподілу премій працівникам органів та установ юстиції, де було визначено розмір премій за березень 2010 р., в т.ч. і ОСОБА_1 в розмірі 329,78 грн., яка відразу ж, тобто 26.03.2010 року, була перерахована на її рахунок в КБ «Приватбанк».

Таким чином, висновки суду першої інстанції про порушення відповідачем вимог ст.116 КЗпП України у зв'язку з несвоєчасним здійсненням розрахунку є помилковими, а тому рішення в цій частині також підлягає скасуванню, з прийняттям іншого рішення про відмову у задоволені наведених вимог позивачів по справі.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини у їх сукупності, у суду першої інстанції не було правових підстав для часткового задоволення вимог ОСОБА_1 щодо відшкодування спричиненої їй відповідачем моральної шкоди, оскільки її права та інтереси в даному випадку не були порушені, а самою позивачкою по справі не доведено, що діями або рішенням відповідача було принижено її честь, гідність, престиж або ділова репутація, чи спричинені інші моральні переживання, порушенні нормальні життєві зв'язки, або настали для неї будь-які негативні наслідки, що також є підставою для скасування рішення суду в цій частині і ухвалення іншого рішення про відмову у задоволені вимог позивачки про стягнення на її користь моральної шкоди в повному обсязі..

Стосовно відмови судом першої інстанції в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача моральної шкоди, судова колегія погоджується в повному обсязі, та не вбачає підстав для скасування рішення суду в зазначеній частині, оскільки позивачем також як і ОСОБА_1 належним чином невмотивовано та не надано доказів, підтверджуючих фактів втрати ними немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних незаконними діями або рішенням відповідача.

Водночас, виходячи із встановленого та підтвердженого факту перебування ОСОБА_1 на лікарняному з 15.03.2010 року до 20.03.2010 року, та того, що звільнення ОСОБА_1 у зв'язку із закінченням строку трудового договору не позбавляє її права на одержання допомоги по соціальному страхуванню, які до речі були їй відповідачем нараховані і виплачені, судова колегія вважає, що правильною датою звільнення ОСОБА_1 слід вважати 22.03.2010 р., тобто в день після вихідних (20.03.2010 р. і 21.03.2010 р.) коли вона після лікарняного повинна була приступити до роботи. За вказаних обставин, судова колегія вважає за необхідне визнати наказ Головного управління юстиції у Дніпропетровській області № 426-к від 15 березня 2010 року незаконним в частині звільнення ОСОБА_1 з 15.03.2010 року, змінивши дату звільнення ОСОБА_1 на 22 березня 2010 року

На підставі вищенаведених обставин у їх сукупності та керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ст.205, ст.207 Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія, -

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Головного управління юстиції у Дніпропетровській області - задовольнити у повному обсязі.

Скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.12.2011 року в частині задоволення адміністративного позову ОСОБА_1, та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій Головного управління юстиції у Дніпропетровській області щодо звільнення без працевлаштування ОСОБА_1 з посади державного виконавця Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, а також про визнання неправомірними дій Головного управління юстиції у Дніпропетровській області щодо несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , і стосовно стягнення з Головного управління юстиції у Дніпропетровській області моральної шкоди в сумі 1000,00 грн, та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити у задоволенні зазначених позовних вимог.

Визнати наказ Головного управління юстиції у Дніпропетровській області № 426-к від 15 березня 2010 року незаконним в частині звільнення ОСОБА_1 з 15.03.2010 року, змінивши дату звільнення ОСОБА_1 на 22 березня 2010 року.

В іншій частині постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.12.2011 року - залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.212 КАС України.

Головуючий: С.В. Сафронова

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: Д.В. Чепурнов