Справа № 809/45/14
Суддя: Святецький В.В.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2015 року Справа № 876/2392/14
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Святецького В.В.
суддів Гудима Л.Я., Ільчишин Н.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 січня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації,-

25 березня 2009 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до відповідача, в якій просив стягнути з військової частини НОМЕР_1 грошову компенсацію за речове майно на користь позивача в розмірі 6732,17 грн.
Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що п.28 постанови Кабінету Міністрів України № 1444 від 28.10.2004р. «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час» закріплено, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошову компенсацію за речове майно.
Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області від 04 червня 2009 року позов задовольнив частково.
Постановив стягнути з військової частини НОМЕР_1 в користь ОСОБА_2 2012 грн. 32 коп. грошової компенсації за речове майно, не одержане ним до березня 2000 року згідно довідки № 80 від 25.11.2008 року військової частини НОМЕР_1 .
Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 речове майно, не одержане ним після 11 березня 2000 року, згідно довідки № 81 від 25.11.2008 року військової частини НОМЕР_1 на загальну суму 4719 грн. 85 коп.
В решті позовних вимог відмовив.
Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 22 червня 2010 року постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 червня 2009 року скасував та прийняв нову, якою позов задовольнив в повному обсязі.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 12 грудня 2013 року постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 червня 2009 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2010 року скасовано.
В частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно до 11 березня 2000 року постановлено справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, а в частині позовних вимог про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно після 11 березня 2000 року, ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за не отримане речове майно після 11 березня 2000 року.
Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 22 січня 2014 року задовольнив позов в частині стягнення грошової компенсації за не отримане позивачем речове майно в сумі 2012,32 грн. до 11 березня 2000 року.
Визнав бездіяльність військової прокуратури Львівського гарнізону в несвоєчасному направленні матеріалів наглядового провадження по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 до прокуратури м. Івано-Франківська протиправною.
Визнав бездіяльність військової прокуратури Західного регіону України щодо неналежного нагляду дотримання законності військовою прокуратурою Львівського гарнізону, яка полягає в несвоєчасному направленні матеріалів наглядового провадження по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 до прокуратури м. Івано-Франківська протиправною.
В задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та є такою, що підлягає скасуванню.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що позивач звернувся до суду із пропуском строку звернення до адміністративного суду та жодної причини пропуску строку не вказував. Також, зазначає, що в резолютивній частині постанови йде мова не по суті спору.
З огляду на викладене, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю.
Оскільки особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, апеляційний суд у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України вважає можливим здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зробив висновок, що, оскільки Закон України «Про деякі заходи, щодо економії бюджетних коштів» від 17 лютого 2000 року №1459-ІІІ набув чинності з 11 березня 2000 року, то ОСОБА_1 необхідно було відшкодувати заборгованість з виплати грошової компенсації замість неотриманого речового майна, яка виникла перед нею у військової частини до 11 березня 2000 року. Крім того, зазначив, що згідно ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, а в даному спірному випадку відповідач не довів пропуску позивачем строку звернення до суду, а тому суд прийшов до висновку про те, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності.
Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, не відповідають нормам процесуального права та є помилковими.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2008 року №223 позивач звільнений у запас за пунктом 63 підпункт «в» (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми одягу та з 24 листопада 2008 року виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Як вбачається з довідки №80 військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2008 року грошова компенсація за речове майно не видане ОСОБА_1 до березня 2000 року складає 2012 грн. 32 коп.
Відповідно до частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно ч. 2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду, визначенні статтею 100 КАС України, згідно з частиною першою якої (в редакції чинній на час звернення до суду з позовом), пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.
З матеріалів справи, а саме, беручи до уваги заперечення відповідача на позовну заяву (а.с. 10), вбачається, що відповідач наполягав на застосуванні строку звернення до суду.
В ч. 2 ст. 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року, було передбачено, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них, а тому, з моменту виникнення права на одержання речового майна або грошової компенсації замість нього розпочався перебіг строку звернення до суду.
В судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача пропуск строку звернення до адміністративного суду обґрунтував тим, що позивач про порушене право довідався тільки після звільнення в запас 01 листопада 2008 року, а з позовом до суду звернувся 25 березня 2009 року.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач не звертався до суду першої інстанції з вмотивованим клопотанням про поновлення строку звернення до суду та не зазначав поважних причин такого пропуску. При цьому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
При цьому, апеляційний суд вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на постанову Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час», якою передбачено, що компенсація за неотримане речове майно виплачується військовослужбовцям після їх звільнення з військової служби, а тому, перебіг строку звернення ОСОБА_1 до суду починається з часу його звільнення в запас, зважаючи на наступне.
ОСОБА_1 в позовній заяві просив стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь грошову компенсацію за неотримане речове майно до 11 березня 2000 року, а постанова Кабінету Міністрів України №1444, якою було затверджене Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, була прийнята лише 28 жовтня 2004 року.
Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги дату звернення позивача до суду із позовом, наполягання відповідача на застосуванні річного строку звернення до суду, передбаченого ст. 99 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Апеляційний суд зазначає, що в резолютивній частині постанови суду першої інстанції іде мова про визнання бездіяльності військової прокуратури Львівського гарнізону в несвоєчасному направленні матеріалів наглядового провадження по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 до прокуратури м. Івано-Франківська протиправною та визнання бездіяльності військової прокуратури Західного регіону України щодо неналежного нагляду дотримання законності військовою прокуратурою Львівського гарнізону, яка полягає в несвоєчасному направленні матеріалів наглядового провадження по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 до прокуратури м. Івано-Франківська протиправною, що не стосується суті даного спору.
Статтею 159 КАС України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
В силу п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.
Оскільки суд першої інстанції при винесенні постанови допустився помилки в частині застосування норм процесуально права, апеляційний суд визнає правильним скаргу задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст.195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 січня 2014 року у справі № 809/45/14 скасувати та прийняти нову постанову.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації відмовити.
Постанова набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

Н.В. Ільчишин