Справа № 2а-10596/12/2670
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2015-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 березня 2015 року 14:15 № 2а-10596/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Укртурінвест"

до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва ДПС

треті особи ВАТ «Державний ощадний банк», ГУ земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), ТОВ «ТВС КО», Компанія «Тоттенхем Офісіз енд Хаузіс Лімітед»

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Відкрите акціонерне товариство «Укртурінвест» (далі-позивач) звернулось до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва ДПС, треті особи ВАТ «Державний ощадний банк», ГУ земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), ТОВ «ТВС КО», Компанія «Тоттенхем Офісіз енд Хаузіс Лімітед» про визнання протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі міста Києва від 12.01.2012 року № , яким позивачу - ВАТ "Укртурінвест" збільшено суму податкового зобов'язання за платежем орендна плата юридичних осіб на 5638326,54 грн., у тому числі за основним платежем - 4680068,86 грн., штрафні (фінансові) санкції - 958257,68 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зі сторони позивача відсутні порушення норм податкового законодавства, а винесене податкове повідомлення-рішення винесено протиправно та підлягає скасуванню.

В судовому засіданні позивач наполягав на задоволення позовних вимог.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував з огляду з огляду на обґрунтованість висновків акту перевірки та, відповідно, податкового повідомлення-рішення від 12.01.2012 №.

Представник ГУ земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) просив у задоволенні позову відмовити, оскільки на його думку відповідачем правомірно винесено податкове повідомлення-рішення з огляду на наявність непогашеної заборгованості у позивача по орендній платі за земельну ділянку, що перебуває в оренді у ВАТ «Укртурінвест».

Представник Компанії «Тоттенхем Офісіз енд Хаузіс Лімітед» заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки договір оренди між ВАТ «Укртурінвест» та Київською міською радою є дійсним, а посилання позивача на те, що останній безрезультатно намагався припинити договір оренди є недоведеним та необґрунтованим. Отже, третя особа вважає, що позивач безпідставно перекладає обов'язок платежу за договором оренди на інших юридичних та фізичних осіб.

Представники ВАТ «Державний ощадний банк» та ТОВ «ТВС КО» не надали пояснень та письмово не виклали своєї позиції по суті спору.

В судове засідання представники ГУ земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та ТОВ «ТВС КО» не прибули, належним чином були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, причини неявки невідомі. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представником третьої особи ГУ земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) подано клопотання про розгляд справи без їх участі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Печерському районі міста Києва ДПС було проведено документальну позапланову виїзну перевірку Відкритого акціонерного товариства "Укртурінвест" з питань повного обчислення та своєчасності сплати орендної плати за землю за період з 01.10.2008 по 30.09.2011.

Перевіркою встановлено порушення позивачем статей 2 та 5 Закону України "Про плату за землю", пунктів 288.1 та 288.2 статті 288 Податкового кодексу України, а саме: занижено грошові зобов'язання з орендної плати за землю за період грудень 2008 року - вересень 2011 року у розмірі 4680068.86грн., в тому числі за грудень 2008 року - 115719,18грн., (за даними платника - 364,23грн., за даними перевірки - 116083,41грн.); за 2009 рік - 1599701,98грн. (за даними платника - 5035,11грн.. за даними перевірки - 1634737,10грн.); за 2010 рік - 1694084,40грн. (за даними платника - 5332,18грн.. за даними перевірки - 1699 416,60грн.); за І півріччя 2011 року - 847042,21грн. (за даними платника - 2666,08грн., за даними перевірки - 849708,29грн.); за III квартал 2011 року - 423521,10грн. (за даними платника - 1333,04грн., за даними перевірки - 424854,14грн.).

За результатом перевірки Державною податковою інспекцією у Печерському районі міста Києва ДПС складено акт від 27.12.11 №1669/23-12/05518300 та прийнято податкове повідомлення-рішення від 12.01.2012 №, яким позивачу збільшено суму податкового зобов'язання за платежем орендна плата юридичних осіб на 5638326,54грн., у тому числі за основним платежем - 4680068,86грн., штрафні (фінансові) санкції - 958257,68грн.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що Київською міською радою на підставі рішення від 10.12.98 №75/176 та договору від 28.07.2000 (зареєстровані в Головному управлінні земельних ресурсів 23.01.01 за №82-6-00014) передано в оренду позивачу строком на 49 років земельну ділянку площею 0,4721га (кадастровий номер 82127002) за адресою: місто Київ, вулиця Госпітальна, 12. Згідно з угодою від 07.04.2004 про внесення змін до договору оренди площа земельної ділянки становить 0,3952га. Цільове призначення - для завершення будівництва, експлуатації та обслуговуванню будівлі по наданню додаткових послуг бізнесменам. Розмір річної орендної плати становить 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (пункт 2.2 договору).

Згідно з даними держаного земельного кадастру на підставі договору оренди користувачем земельної ділянки за адресою: місто Київ, вулиця Госпітальна, 12, є Відкрите акціонерне товариство "Укртурінвест", дата початку 23.01.01, дата закінчення права - 23.01.2050. Нормативна грошова оцінка згідно з довідкою від 17.10.2007 №Ю-06926 становить 27101185,80грн., площа земельної ділянки - 3951,51кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в обґрунтування протиправності податкового повідомлення-рішення від 12.01.2012 № посилався на те, що земельній ділянці, яка була передана в оренду Відкритому акціонерному товариству "Укртурінвест", було збудовано будівлю, яка введена в експлуатацію. За посиланнями позивача зазначена будівля перебуває у спільній власності декількох юридичних осіб.

Відповідно до частин першої та другої статті 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Згідно з пунктом "в" статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини першої та третьої статті 2 Закону України "Про плату за землю" використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про плату за землю" підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності, - договір оренди такої земельної ділянки.

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Так, відповідно до положень статті 15 Закону України "Про плату за землю", які кореспондуються з положеннями пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 цього Кодексу передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Відповідно до положень статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Отже, враховуючи також ухвалу Вищого адміністративного суду України від 12.11.2014 у цій справі, вказано на те, що судом необхідно з'ясувати питання щодо набуття права власності на будівлю, яка знаходиться на земельній ділянці, що перебувала у користуванні позивача, кількома юридичними особами та відповідно надати правову оцінку доводам позивача щодо відсутності у нього обов'язку щодо сплати орендної плати за земельну ділянку у повному обсязі, суд виходить з наступного.

Суд бере до уваги доводи позивача, що фактичними користувачами земельної ділянки за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, 12, є не лише позивач, а й інші юридичні особи (співвласники будівлі за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, 12). А тому під час проведення перевірки податковим органом не було застосовано ст. 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року N 561-XII, ст. 120 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року N2768-ІII, ст. 377 Цивільного кодексу України, а як наслідок не застосовано п. 287.6 ст. 287 Податкового кодексу України, що в свою чергу призвело до неправомірного донарахування відповідачем позивачу податкових зобов'язань з питань повноти обчислення та своєчасності сплати орендної плати за землю за період з 01.10.2008 року по 30.09.2011 року.

19.01.1995 року між позивачем та Державним спеціалізованим комерційним Ощадним банком України було укладено договір про спільне дольове будівництво офісної будівлі в м. Києві по вул. Госпітальній, 12.

Як вже зазначалось вище, Київською міською радою, на підставі рішення від 10.12.1998 року №75/176 та договору від 28 липня 2000 року (зареєстровані в Головному управлінні земельних ресурсів 23.01.2001 року за №82-6-00014), передано в оренду позивачу строком на 49 років земельну ділянку площею 0,4721 га (кадастровий номер 82127002) за адресою: м. Київ, вул. Госпітальна, 12.

Розпорядженням Печерської райдержадміністрації від 29.09.1999 року за №1112 «Про затвердження акту державної приймальної комісії» було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта «Друга черга готелю «Інтурист» на 735 місць» Будинок по наданню допоміжних послуг бізнесменам" по вул. Госпітальній, 12 в Печерському районі м. Києва.

Як вбачається з додатку до цього акту ВАТ «Укртурінвест» зобов'язано передати, а організаціям, на які покладається експлуатація відповідних площ зазначеного в п.1 об'єкту, взяти їх на баланс.

25.05.2000року ВАТ „Державний ощадний банк України" отримало свідоцтво про право власності на 75/100 частин нежилих приміщень будівлі по вул. Госпітальна 12.

Також право власності на інші частини будинку були оформлені й іншими дольовиками, зокрема, ВАТ «Укртурінвест» та ТОВ « ТВСКО».

Відповідно до ч.1 ст. 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року N 561-XII, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Згідно з ч. 4 ст. 30 вказаного Кодексу при передачі підприємствами, установами і організаціями будівель та споруд іншим підприємствам, установам і організаціям разом з цими об'єктами до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій знаходяться зазначені будівлі та споруди.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 вказаного Кодексу при переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Таким чином, з огляду на приписи ст. 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року N 561-XII до набувачів співвласників будівлі по вулю Госпітальна, 1 2 у м. Києві автоматично перейшло й право користування відповідними частинами земельної ділянки, на якій розташована вказана будівля.

Отже, враховуючи приписів Земельного кодексу України до набувачів співвласників будівлі по вулю Госпітальна, 12 у м. Києві автоматично перейшло й право користування відповідними частинами земельної ділянки, на якій розташована вказана будівля.

Така позиція підтверджується і постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", так, зокрема, в п. ґ) п. 18 вказано, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗКЗаконом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI.

Також, суд бере до уваги посилання позивача, що ним здійснювались відчуження належної йому частини в будівлі по вул. Госпітальній 12, у м. Києві, іншим співвласникам та іншим юридичним особам, і на момент проведення перевірки позивачу на праві власності належало лише 99 кв.м. На підтвердження цих обставин позивачем до суду надано листи від виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

Відповідно до положень статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Судом встановлено, що на підставі договорів купівлі-продажу від 26 серпня 2004 року, 18 травня та 8 липня 2006 року ТОВ придбало нежитлові приміщення, однак право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій розміщені ці приміщення, на час виникнення спірних відносин оформлено не було.

У статті 5 цього Закону України "Про плату за землю" визначено, зокрема, що об'єктом плати за землю є земельна ділянка, яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди, суб'єктом - власник земельної ділянки і землекористувач, у тому числі орендар.

За змістом статті 15 вказаного Закону обов'язок сплачувати за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Отже, відповідачем помилково було надано перевагу положенням Закону України "Про плату за землю" та статей 125, 126 ЗК України, які регулюють випадки набуття права власності чи права користування на земельну ділянку, як окремий об'єкт та які щодо спірних відносин є загальними. Водночас, перевагу мають спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці, за наведених обставин - стаття 120 ЗК та стаття 377 Цивільного кодексу України.

Таким чином, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) відповідно до ст. 120 ЗКУ переходить право на земельну ділянку. При цьому при зникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду реєстрації права на нерухомість, про яку йдеться в п. 287.6, право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами.

Тобто в усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об'єкти. Подальша реєстрація земельної ділянки (ст. 202 ЗКУ) та права на земельну ділянку (ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") повинні бути здійснені з метою запобігання спорам та створення можливості для наступного відчуження земельної ділянки за договором.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на встановлені судом в ході розгляду спору обставини, суд приходить до висновку, що викладений в акті перевірки висновок податкового органу є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинами справи, а винесене на його підставі спірне податкове повідомлення-рішення від 12.01.2012 № є безпідставним та неправомірним, а тому позов ВАТ "Укртурінвест" підлягає задоволенню.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б повністю спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 128, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення 12.01.2012 № .

Покласти на відповідний підрозділ Держаної казначейської служби України виконання постанови суду в частині стягнення судових витрат в сумі 2204 грн. (двох тисяч двохсот чотирьох).

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.В. Амельохін