Справа № 814/2293/14
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2015 р.м.ОдесаСправа № 814/2293/14

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 29.04.2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

05.08.2014 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 29.04.2014 року № , яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 37583,66 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 10245,92 грн.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.11.2014 року у задоволенні адміністративного позову фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на вказану постанову суду.

Апелянт зазначає, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим ставиться питання про скасування постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.11.2014 року та постановлення нової, якою задовольнити позовні вимоги ФОП ОСОБА_2

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть учать у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 10.04.2014 року по 11.04.2014 року державною податковою інспекцією у Корабельному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_2 з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині нарахування та сплати ПДВ за період з 01.09.2013 року до 31.03.2014 року.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 16.04.2014 року № 314/17-01/НОМЕР_2, на підставі якого прийнято податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на 37583,66 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 10245,92 грн.

В ході проведеної перевірки податковим органом було встановлено порушення ФОП ОСОБА_2 ст. 181 п. 181.1, ст. 185 п. 185.1, ст. 187 п. 187.1 Податкового кодексу України, що призвело до заниження ПДВ на загальну суму 37583,66 грн.; а також порушення ст. 203 п. 203.1 Податкового кодексу України в частині неподання податкових декларацій з ПДВ за листопад і грудень 2013 р., січень-березень 2014 року.

В акті перевірки податковий орган посилався на те, що в результаті продажу товарів ФОП ОСОБА_2 за період з 01.10.2012 року по 30.09.2013 року отримав виручку готівкою в сумі 317752,24 грн. Розмір вказаної виручки перевищує загальну суму 300 000 грн. від здійснення операцій з поставки товарів (послуг) протягом останніх дванадцяти календарних місяців за вказаний вище період, а тому у відповідності до п. 181.1 ст. 181 Податкового кодексу України позивач повинен був зареєструватись як платник податку на додану вартість, чого у порушення вимог Податкового кодексу України ним здійснено не було.

У зв'язку з вказаним, на думку податкового органу, згідно п. 183.2 ст. 183 ПК України ФОП ОСОБА_2 повинен нести відповідальність за не нарахування та не сплату податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Також посадові особи ДПІ посилались на те, що у порушення п. 203.1 ст. 203 Податкового кодексу України ФОП ОСОБА_2 не були подані декларації з податку на додану вартість за листопад-грудень 2013 року, а також за січень-березень 2014 року.

Крім того, в акті перевірки вказано на порушення позивачем п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187 ПК України, що виразилось у не включенні до складу податкових зобов'язань виручки, яка отримана готівкою та проведена через реєстратор розрахункових операцій за період з 01.09.2013 року по 31.04.2013 року.

Не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням ФОП ОСОБА_2 оскаржив його до суду.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_2, зважаючи на наступне:

Відповідно до п. 181.1 ст. 181 ПК України у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов'язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.

Згідно ст. 183 Податкового кодексу України будь-яка особа, що підлягає обов'язковій реєстрації чи прийняла рішення про добровільну реєстрацію як платника податку, подає до органу державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 Податкового кодексу України.

Заява про реєстрацію особи як платника податку подається особисто такою фізичною особою або безпосередньо керівником або представником юридичної особи - платника (в обох випадках з документальним підтвердженням особи та повноважень) до органу державної податкової служби за місцезнаходженням (місцем проживання) особи. У заяві зазначаються підстави для реєстрації особи як платника податку.

Згідно з п. 183.10 ст. 183 Податкового кодексу України будь-яка особа, яка підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до органу державної податкової служби реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Як вбачається з акту перевірки та позовної заяви, у період з 01.04.2011 року по 31.03.2014 року позивач перебував на загальній системі оподаткування.

Згідно акту перевірки, в ході проведеної перевірки державною податковою інспекцією у Корабельному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів в Миколаївській області було встановлено, що згідно звітів реєстратора розрахункових операцій у період з 01.10.2012 року по 30.09.2013 року ФОП ОСОБА_2 отримав виручку готівкою в сумі 317752,24 грн., що перевищує загальну суму 300 000 грн. від здійснення операцій з поставки товарів (послуг) протягом останніх дванадцяти календарних місяців за вказаний вище період, та що є підставою для обов'язкової реєстрації як платника податку на додану вартість.

В свою чергу, заперечуючи факт перевищення обсягу поставок на 300 000 грн., позивач посилався на те, що його працівниками було помилково внесено до реєстратора розрахункових операцій кошти від продажу алкогольних напоїв в розмірі 15572 грн. та 16222,50 грн. відповідно. В обґрунтування зазначених тверджень позивачем були надані копії книги РРО за вказаний період з фіскальними чеками, доповідні записки працівників ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_4 і ОСОБА_5, акти (а.с. 91-100).

З вказаних доповідних записок вбачається, що в січні і вересні 2013 р. вказані працівники позивача помилково внесли до реєстратора розрахункових операцій (надалі - РРО) кошти від продажу алкогольних напоїв в розмірі 15572,0 грн. і 16222,50 грн. відповідно.

На думку позивача, саме безпідставне врахування цих сум відповідачем при розрахунку загальної суми доходу призвело до невірного висновку про перевищення загальної суми доходу, визначеної ст. 181 п. 181.1. ПК України.

В свою чергу, судом першої інстанції вірно встановлено, що в даному випадку відсутні докази того, що вищенаведені обставини повідомлялись ФОП ОСОБА_2 посадовим особам податкового органу під час перевірки, або після закінчення проведення перевірки до винесення податкового повідомлення-рішення.

Крім того, процедура скасування помилково проведеної через РРО суми розрахунку чітко закріплена у Порядку реєстрації, опломбування та застосування реєстраторів розрахункових операцій за товари (послуги), затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України 1 грудня 2000 р. № 614 (який був чинним на момент нібито складання пояснювальних та актів).

Згідно п. 4.7 Порядку реєстрація видачі коштів у разі повернення товару (відмови від послуги, прийняття цінностей під заставу, виплати виграшів у державні лотереї та в інших випадках) або скасування помилково проведеної через РРО суми розрахунку здійснюється шляхом реєстрації від'ємної суми тільки в разі забезпечення алгоритмом роботи РРО окремого накопичення у фіскальній пам'яті від'ємних сум розрахунків. Якщо РРО не забезпечує такого накопичення, то дозволяється реєструвати видачу коштів (скасування помилкової суми) за допомогою операції "службова видача". Забороняється реєструвати через РРО від'ємні суми з використанням операції "сторно".

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що надані позивачем копії фіскальних звітних чеків та книг обліку розрахункових операцій не дають підстав для висновку про те, що позивач дотримався законодавчо встановленої процедури виправлення помилок у РРО, оскільки відсутній окремий фіскальний чек, який би свідчив про внесення до пам'яті РРО від'ємного значення в розмірі 15572,0 грн. і 16222,50 грн., як і відсутні чеки із вірною сумою розрахунку - позивач надав суду тільки фіскальні чеки із помилково внесеними сумами розрахунків.

Також вірно встановлено, що згідно пояснень ОСОБА_5 від 07.09.2013 р. нібито виправлення помилкової операції у РРО відбулось за допомогою операції "сторно", що прямо заборонено п. 7 Порядку № 417.

Крім того, відповідно до п. 4.8 Порядку якщо сума коштів, виданих при поверненні товару чи рекомпенсації раніше оплаченої послуги, перевищує 100 гривень, то матеріально відповідальна особа господарської одиниці або особа, яка безпосередньо здійснює розрахунки, повинна скласти акт про видачу коштів. В акті необхідно зазначити: - дані документа, що встановлює особу покупця, який повертає товар (відмовляється від послуги); - відомості про товар (послугу); - суму виданих коштів; - номер, дату і час видачі розрахункового документа, який підтверджує купівлю товару (отримання послуги).

Такий самий акт складається при скасуванні помилково проведеної через РРО суми розрахунку, де вказуються дані про помилкову суму та реквізити розрахункового документа. Акти про видачу коштів та акти про скасування помилково проведеної через РРО суми розрахунку передаються до бухгалтерії СГ і зберігаються протягом 3 років. У разі відсутності у СГ бухгалтерії зазначені акти підклеюються на останній сторінці відповідної книги обліку розрахункових операцій.

Таким чином, у разі наявності вказаних актів на момент проведення перевірки, податковий орган мав би можливість з ними ознайомитись або шляхом перевірки бухгалтерії суб'єкта господарювання або під час огляду книги обліку розрахункових операцій.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно не можливості підтвердити існування тих обставин, на які посилається позивач, а саме помилкового внесення до РРО у січні і вересні 2013 р. коштів в розмірі 15572,0 грн. і 16222,50 грн.

З огляду на все вищезазначене, колегія суддів вважає, що з жовтня 2013 року у ФОП ОСОБА_2 виник обов'язок зареєструватися платником податку на додану вартість, оскільки у період з 01.10.2012 року по 30.09.2013 року у нього виникло перевищення обсягу поставок на 300 000 грн., однак, позивач не дотримався вимог Податкового кодексу України та не здійснив реєстрацію платником ПДВ.

Згідно п. 185.1 ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема, з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

Згідно даних книги обліку розрахункових операцій, звітів РРО, отриманий ФОП ОСОБА_2 дохід у період з вересня 2013 року (сума перевищення) по березень 2014 року складає 237348,28 грн., сума ПДВ складає 37583,66 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем було правомірно та обґрунтовано визначено ФОП ОСОБА_2 податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 37583,66 грн. та застосовано штрафну (фінансову санкцію) в розмірі 9395,92 грн. (згідно ч. 1 п. 123.1 ст. 123 ПК України).

Крім того, згідно з п. 49.2 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об'єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є.

П.п. 49.18.1 п. 49.18 ст. 49 цього Кодексу встановлено, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Після виникнення обов'язку зареєструватись платником ПДВ ФОП ОСОБА_2 також був зобов'язаний щомісячно подавати до податкового органу податкові декларації з ПДВ, однак, цього також не здійснював, що відповідно до ст. 120 п. 120.1. ПК України тягне накладення штрафу в розмірі 170 грн.

Таким чином, визначення податковим органом ФОП ОСОБА_2 штрафних санкцій за неподання в установлені строки податкових декларацій з ПДВ у розмірі 850 грн. також є обґрунтованим.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку відсутні підстави для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 29.04.2014 року № , яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 37583,66 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 10245,92 грн.

В свою чергу, суд першої інстанції вірно зазначив, що порушення податковим органом п. 86.8 ст. 86 ПК України в частині строків прийняття податкового повідомлення-рішення, на яке посилався позивач, не може бути окремою безумовною підставою для скасування такого повідомлення-рішення, враховуючи факт підтвердження в ході розгляду справи порушення позивачем норм податкового законодавства, які призвели до заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 200 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В. Бойко

Судді: Т.М. Танасогло

О.В. Яковлєв