Справа № 825/871/15-а
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2015-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

20 березня 2015 року Чернігів Справа № 825/871/15-а

Суддя Чернігівського окружного адміністративного суду Соломко І.І. розглянувши матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 про визнання протиправним арешту майна та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

19.03.2015 до Чернігівського окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1, в яких просить суд визнати протиправним арешт на все майно, постанова ВК № 19780106 від 15.06.2010 Центральний ВДВС Чернігівського МУЮ в частині накладення арешту на нерухоме майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати Центральний відділ державний виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції звільнити з - під арешту вищевказане нерухоме майно.

Ознайомившись з даним позовом, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі, оскільки поданий адміністративний позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства з наступних підстав.

Так, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку, у тому числі, органів державної влади.

Юрисдикція адміністративних судів згідно із частиною першою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно із пунктом 1 частини 2 цієї ж статті юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Відповідно до поняття "справа адміністративної юрисдикції", наведеного у частині першій статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, під нею розуміється переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією із сторін є суб'єкт, що здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Поняття "суб'єкт владних повноважень" це органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб'єкт при здійсненні ним владний управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Необхідною та єдиною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійсненням цим суб'єктом владних управлінських функцій щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору.

Таким чином, справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти, відповідно, зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

Як слідує із матеріалів позову, позивачу при зверненні до нотаріуса стало відомо, що на майно третьої особи, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором № 3000Z169 від 29.05.2007, а саме квартира за адресою АДРЕСА_1 накладено арешт.

Позивач переконує, що оскільки його майнове право як іпотекодержателя є пріоритетним перед іншими кредиторами, і він не являється стороною виконавчих проваджень, в ході яких було накладено арешт на майно, яке передано в заставу Банку, тому заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Із цього приводу суд зазначає наступне.

У пункті 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" № 3 від 13 грудня 2010 року судам роз'яснено, що всі адміністративні справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, вчинених під час проведення виконавчих дій, розглядаються з особливостями, установленими статтею 181 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною першою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Положення даної норми кореспондуються зі змістом частини четвертої статті 82 Закону України "Про виконавче провадження", якою також визначено суб'єктний склад осіб, яким надано право на звернення до адміністративного суду в установленому порядку.

Стаття 7 Закону України "Про виконавче провадження", наводить перелік осіб, які є учасниками виконавчого провадження, серед них: державний виконавець; сторони (стягувач і боржник); представники сторін; експерти; спеціалісти; перекладачі; суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання, а також визначено коло осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, серед них: поняті; працівники органів внутрішніх справ; представники органів опіки і піклування; інших органів і установ у порядку, встановленому цим Законом.

Як вбачається із обставин, викладених у позовній заяві, позивач у даній справі - Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» не є ані учасником виконавчого провадження, ані особою, яка залучається до проведення виконавчих дій. Тобто, в межах спірних правовідносин, на які поширюються особливості розгляду, передбачені статтею 181 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач не є тією особою, якій закон надає право на звернення до адміністративного суду із позовом щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця.

Згідно з роз'яснень, що містяться у пункті 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" № 3 від 13 грудня 2010 року, судами при розгляді справ з приводу оскарження дій державного виконавця стосовно арешту майна боржника потрібно враховувати, що в межах статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України розглядаються вимоги щодо арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно.

У даному випадку заявлені позовні вимоги вказують на спір, який виник у зв'язку з правом на заставлене майно, на яке державним виконавцем накладено арешт.

Порядок та підстави звернення стягнення на заставлене майно визначені статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до частини першої, стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. У частині четвертій статті 54 цього Закону передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Згідно з частинами першої та другої статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця.

Із системного аналізу зазначених положень статей 54 і 60 Закону України "Про виконавче провадження" слідує, що єдиним способом захисту прав заставодержателя у межах виконавчого провадження, де останній не є а ні стороною а ні іншим учасником виконавчих дій, є звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Тобто, арешт державним виконавцем майна (в т.ч. і вчинення ним дій, які спрямовані на його застосування), не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий, оскільки як вбачається з матеріалів справи, предметом спору та об'єктом судового захисту є саме право застави майна.

Право застави майна є похідним від права власності і належить до речових прав щодо володіння, користування та розпорядження майном з певними обмеженнями, регулювання яких здійснюється актами цивільного законодавства (Цивільним кодексом України, Законами України "Про заставу", "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" тощо).

Вимоги заставодержателя про звільнення заставленого майна з-під арешту мають цивільно-правову природу і підлягають захисту способами, визначеними Цивільним кодексом України для захисту майнових прав, а вирішення такої справи потребує з'ясування наявності цивільного права на майно у сторін спору.

Даний адміністративний позов про звільнення майна з-під арешту заявлено у зв'язку з наявністю у позивача пріоритетного права звернення стягнення на заставлене майно перед іншими кредиторами. Тобто, на думку суду, предметом позову у цій справі є спір з іншими кредиторами про захист наявного у позивача переважного права звернення стягнення на майно як заставодержателя, який повинен вирішуватися в порядку цивільного чи господарського судочинства (в залежності від суб'єктного складу сторін спору) згідно частини другої статті 114 ЦПК України чи статті 16 ГПК України.

Вирішуючи питання про підвідомчість даного спору, суд звертає увагу на категорію справ, розгляд яких відповідно до статей 1, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України має здійснюватись у порядку адміністративного судочинства, а саме, спори осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у яких такий суб'єкт своїми владними рішеннями чи діями зобов'язує цих осіб вчиняти певні дії, утримуватись від вчинення певних дій, нести відповідальність. При цьому особи згідно з нормами чинного законодавства України зобов'язані виконувати такі владні рішення чи вимоги суб'єкта владних повноважень.

У даному випадку у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач -Центральний відділ державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції не здійснював по відношенню до позивача владних управлінських функцій, оскільки постанова про накладення арешту на майно №19780106 винесена державний виконавцем у межах виконавчого провадження, в якому позивач не є учасником, не зобов'язує його до вчинення певний дій та не порушує його жодних права у сфері публічно-правових відносин, так як таких відносин між позивачем та відповідачем узагалі не існує. Натомість, має місце спір про захист наявного у позивача переважного права звернення стягнення на майно, яке забезпечене заставою, предметом якого є перевірка правомірності виникнення такого права, у зв'язку з чим такі відносин мають виключно приватноправовий характер, а тому Центральний відділ державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції в цих відносинах не може виступати як суб'єкт владних повноважень в розумінні наведеного пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

За сукупністю викладених обставин, суд дійшов висновку, що даний спір не є публічно-правовим спором в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції. Згідно пункту 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674, сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі, відмови у відкритті провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 109, 165, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до Центрального відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 про визнання протиправним арешт майна та зобов'язання вчинити певні дії.

Повернути з Державного бюджету (р/р 4002 в ГУДКС України у Чернігівській області, МФО 853592, код 38054398, отримувач платежу УК у м. Чернігові /м. Чернігів/ 22030001) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (р/р: № 9000, в АТ «УкрСиббанк», МФО 3510005, ) судові витрати в розмірі 73,08 грн., згідно платіжного доручення № 354 від 11.03.2015.

Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами повернути особі, яка подала позовну заяву.

Повторне звернення до адміністративного суду з тією самою позовною заявою не допускається.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя І.І. Соломко