Справа № 524/11590/14-а
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 р.Справа № 524/11590/14-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03.02.2015р. по справі № 524/11590/14-а

за позовом ОСОБА_2

до Управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області

про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_2, звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області в якому просила суд: визнати незаконними дії відповідача про відмову у призначенні пенсії; зобов'язати відповідача прийняти рішення щодо призначення пенсії за віком з урахуванням ч. 3 ст. 1 Тимчасової угоди Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі, та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03.02.2015 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, позивач просить постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03.02.2015 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач, зокрема, посилається на порушення судом першої інстанції приписів ст.19 Конституції України, ч. 3 ст. 1 Тимчасової угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі, та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993 року, ч. 1, ч. 2 ст. 4 Перехідних Положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ст.ст. 3, 5 Угоди "Про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" від 13.03.1992 року, ст. 28 п. 1.6 Закону Російської Федерації "О трудовых пенсиях в Российской Федерации", що призвело до неправильного вирішення справи, а також на доводи та обставини викладені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що позивач - ОСОБА_2, 18.09.2014 року звернулась до УПФУ в м. Кременчуці із заявою про призначення пенсії за віком.

23.09.2014 року управлінням прийнято Рішення № 482 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком у відповідності до Тимчасової Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення (далі - Угода) у зв'язку з відсутністю необхідного стажу роботи у районах Крайньої Півночі. Рішення № 482 прийнято з дотриманням вимог законодавства про пенсійне забезпечення, а підстави для його скасування відсутні.

Не погодившись з рішенням відповідача щодо відмови у призначенні пенсії, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач проживає на території України і звертається за пенсійним забезпеченням до органів Пенсійного фонду України, а пенсійним законодавством України не передбачено зниження пенсійного віку пропорційно кількості відпрацьованих років в районах Крайньої Півночі, підстав для призначення на території України пенсії за віком відповідно до Тимчасової Угоди, за відсутності 15 календарних років роботи в зазначених районах, немає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом спору у даній справі є рішення відповідача від 23.09.2014 року № 482 про відмову в призначенні ОСОБА_2 пенсії зі зниженням пенсійного віку як такій, що відпрацювала в районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них районах.

Зазначене рішення відповідача обґрунтовано відсутністю у позивача необхідного для цього стажу роботи у вказаних районах 15 років, станом на дату звернення, що зумовлено ст.1 Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993р. (далі - Тимчасова Угода).

Зі змісту адміністративного позову вбачається, що позивач фактично просить призначити їй пенсію за віком у відповідності до Закону Російської Федерації "О трудових пенсиях в Российской Федерации", та вважає, що набуває право на призначення пенсії при відсутності необхідного стажу роботи у районах Крайньої Півночі.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) даного рішення з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 100 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788) передбачений порядок призначення пільгових пенсій особам, які мали право на пенсію на пільгових умовах до введення в дію цього Закону. За цією нормою особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах: а) особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством; б) особам, які не мають повного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, вік, необхідний для призначення пенсії відповідно до статті 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому статтями 13 - 14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, встановлених раніше діючим законодавством.

Частиною 4 статті 1 Закону № 1788 передбачено, що у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачені інші правила, ніж ті, які містяться в цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" (далі - Указ від 10 лютого 1960 року), постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року №148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

Згідно частини 6 статті 6 Угоди про гарантії прав держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, укладеної між Україною та Росією для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсій на пільгових умовах та вислугу років, громадянам держав - учасниць угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також за час на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Відповідно до абзаців 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв'язку з трудовою діяльністю на територіях обох держав, взаємно визначається державами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Відповідно до ст. 1 Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993р. (далі - Тимчасова Угода) громадяни Сторін, що домовляються, які пропрацювали не менше 15 календарних років у районах Крайньої Півночі або не менше 20 календарних років у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, незалежно від місця їх постійного проживання на території обох держав мають право на пенсію по старості (за віком): чоловіки - по досягненні 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, жінки - по досягненні 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років.

Громадянам Сторін, що домовляються, які працювали як у районах Крайньої Півночі, так і в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, один рік роботи в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, зараховується за дев'ять місяців роботи у районах Крайньої Півночі.

У випадках, коли законодавством однієї з Сторін, що домовляються, передбачені більш пільгові умови і норми пенсійного забезпечення громадян, які працювали у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, при призначенні пенсії по старості (за віком) на території даної держави застосовується чинне законодавство цієї Сторони.

Статтею 7 Федерального Закону "О трудовых пенсиях в Российской Федерации" № 173-ФЗ від 17.12.2001 року передбачено, що право на трудову пенсію по старості мають жінки, які досягли віку 55 років, за наявності страхового стажу не менше п'яти років.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 28 Федерального Закону Російської Федерації "О трудовых пенсиях в Российской Федерации" визначено, що трудова пенсія по старості призначається раніше досягнення віку, встановленого статтею 7 цього Закону, наступним громадянам: чоловікам після досягнення віку 55 років і жінкам після досягнення віку 50 років, якщо вони пропрацювали не менше 15 календарних років в районах Крайньої Півночі або не менше 20 календарних років в прирівняних до них місцевостях і мають страховий стаж відповідно не менше 25 і 20 років. Абзацом 2 ч.1 ст28 даного Закону передбачено, що громадянам, які працювали як у районах Крайньої Півночі, так і в прирівняних до них місцевостях, трудова пенсія встановлюється за 15 календарних років роботи на Крайній Півночі. При цьому кожен календарний рік роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, вважається за дев'ять місяців роботи в районах Крайньої Півночі.

Абзацом 3 ч.1 ст.28 Федерального Закону РФ встановлено, що громадянам, які пропрацювали в районах Крайньої Півночі не менше 7 років 6 місяців, трудова пенсія призначається зі зменшенням віку, встановленого статтею 7 цього Закону, на чотири місяці за кожен повний календарний рік роботи в цих районах. При роботі в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, а також в цих місцевостях і районах Крайньої Півночі застосовується положення абзацу другого цього підпункту.

Згідно ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Під час судового розгляду справи встановлено, що позивач працювала в районах Крайньої Півночі 10 років 06 місяців 24 днів, що підтверджується трудовою книжкою ОСОБА_2, а тому призначити останній пенсію за віком, як особі, яка працювала на Крайній Півночі і має для цього достатній стаж роботи немає законних підстав, оскільки основною вимогою призначення цієї пенсії є наявність календарного стажу роботи в районах Крайньої Півночі не менше 15 календарних років або не менше 20 календарних років у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі.

У відповідності зі ст. 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються вони у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Міжнародні договори України, які набрали чинності у встановленому законом порядку та встановлюють інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідних актах законодавства України, мають перевагу над внутрішньодержавними законодавчими актами.

Таким чином, з наведеного випливає, що міжнародні договори, які пройшли ратифікацію, за своєю юридичною силою є вищими від національних законів.

Згідно ч.6 ст.9 КАС України якщо міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

На теперішній час гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, у галузі пенсійного забезпечення передбачені Тимчасовою Угодою між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі у галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993 року.

Основним принципом цього договору є те, що держави домовились між собою про збереження пенсійних прав громадян, які працюють на територіях цих держав. Визначальним є застосування законодавства тієї держави, де особа проживає. Ця держава несе всі витрати на пенсійне забезпечення незалежно від місця, де набутий трудовий стаж.

Отже, основним принципом пенсійного забезпечення за Угодою є територіальний принцип, якій суттєво відрізняється від принципу інших міжнародних договорів - пропорційного принципу, коли кожна держава несе фінансову відповідальність за періоди роботи, набуті на її території.

На підставі вищезазначеного колегія судів зазначає, що судом першої інстанції було вірно зазначено, що призначення пенсії позивачу повинно відбуватись відповідно до вищенаведених положень Тимчасової угоди.

Згідно з положеннями Тимчасової угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації, пенсійне забезпечення громадян здійснюється відповідно до законодавства держави, на території якої вони проживають. Усі витрати на пенсійне забезпечення несе держава, яка його надає.

Колегія суддів не приймає посилання позивача на те, що відповідно ч. 3 ст. 1 Тимчасової угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі, в галузі пенсійного забезпечення від 15 січня 1993 року застосуванню підлягає ст. 28 Федерального Закону "О трудовых пенсиях в Российской Федерации" № 172-ф3 від 17 грудня 2001 року, оскільки ч. 3 ст. 1 зазначеної Тимчасової угоди не передбачає можливість застосування зазначеного закону на території України.

Колегія суддів наголошує, що при призначенні пенсій застосовуються норми чинного законодавства тієї держави, на території якої особа проживає і звертається за призначенням пенсії, тобто, при призначенні пенсії позивачу повинен застосовуватись чинний Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Зазначенні висновки колегії суддів узгоджуються з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною, зокрема, у рішеннях від 28 листопада 2013 року № К/800/7834/13 (2а-220/11), від 30 січня 2014 року № К/800/39436/13 (427/1500/13-а).

Враховуючи, що ОСОБА_2 зверталась із заявою про призначення пенсії до Управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області (на території даної держави), а більш пільгових умов для призначення пенсії позивачу, крім тих, що визначені в Угоді, чинним законодавством України (цієї сторони) не встановлено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем правомірно застосовано вимоги ч. 1. ст. 1 Угоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що при винесенні Рішення № 482 від 23.09.2014 року УПФУ в м. Кременчуці діяло на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03.02.2015 року відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03.02.2015р. по справі № 524/11590/14-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва С.В.
Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П. Перцова Т.С.
Повний текст ухвали виготовлений 23.03.2015 р.