Справа № 812/5328/13-а
Суддя: Донець О.Є.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" березня 2015 р. м. Київ К/800/44880/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Донця О.Є.,

суддів: Логвиненка А.О.,

Мороза В.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Луганського міського комунального підприємства «Теплокомуненерго» на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 06.08.2013 року у справі за позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Луганського міського комунального підприємства «Теплокомуненерго» про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 1242870,80 грн.,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Луганське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Луганського міського комунального підприємства «Теплокомуненерго» про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 1242870,80 грн.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 03.07.2013 року у задоволенні позовних вимог Луганському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів було відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 06.08.2013 року апеляційну скаргу Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів було задоволено. Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 03.07.2013 року - скасовано та ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволено. Стягнуто з Луганського міського комунального підприємства «Теплокомуненерго» на користь Державного бюджету в особі Луганського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 1229104,76 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно - господарських санкцій у розмірі 13765,92 грн., а всього 1242870,68 грн.

У касаційній скарзі Луганське міське комунальне підприємство «Теплокомуненерго», не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, посилається на допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 06.08.2013 року та залишити в силі постанову Луганського окружного адміністративного суду від 03.07.2013 року.

Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи, рішення судів щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 181 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний. Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

За змістом статті 181 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Луганське міське комунальне підприємство «Теплокомуненерго» перебуває на обліку в Луганському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів, як підприємство, яке в своїй діяльності використовує найману працю.

Відповідно до форми 10-ПІ «Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів» за 2012 рік, що надавався відповідачем до Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу у 2012 році становила 1727 осіб. Таким чином, середньооблікова кількість інвалідів має становити 69 особи, а фактично складала 35 особи.

Згідно наданих звітів, відповідач інформував Луганський міський центр зайнятості про наявність вільних посад для забезпечення працевлаштування інвалідів, а саме: 08.01.2012 року лише щодо 6 вакансій, 28.02.2012 року щодо 7 вакансій, 28.03.2012 року щодо 5 вакансій, 28.04.2012 року щодо 7 вакансій, 22.05.2012 року щодо 2 вакансій, 27.06.2012 щодо 5 вакансій, 31.07.2012 щодо 3 вакансій, 28.08.2012 щодо 3 вакансій, 28.09.2012 року щодо 6 вакансій, 02.10.2012 року щодо 1 вакансії, 01.11.2012 року щодо 3 вакансій, 23.11.2012 року щодо 1 вакансії, 28.11.2012 року щодо 2 вакансій, 18.12.2012 року щодо 1 вакансії, 20.12.2012 року щодо 1 вакансії, 21.12.2012 року щодо 1 вакансії, хоча необхідно було працевлаштувати 34 інваліди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було вжито передбачені законом заходи для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач не вжив всіх передбачених чинним законодавством заходів для забезпечення працевлаштування інвалідів, оскільки він інформував Луганський міський центр зайнятості про наявність вільних посад для забезпечення працевлаштування інвалідів не в повному обсязі і чисельність працюючих у відповідача інвалідів була менша, ніж встановлено нормативом.

Однак з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна погодитися виходячи з наступного.

У звітах відповідача, поданих до Луганського міського центру зайнятості, зазначалася назва вакантної посади (професії), код професії (посади), характер роботи, режим роботи, умови праці, розмір заробітної плати та вимоги до претендента на вакансію. У звітах не зазначалося кількості вакантних посад.

Звіти, які подавало Луганське міське комунальне підприємство «Теплокомуненерго» до Луганського міського центру зайнятості, відповідали формі статистичної звітності № 3-ПН, затвердженій наказом Державного комітету статистики від 19.12.2005 року № 420, якою не передбачено зазначення кількості вакантних посад.

Із звітів відповідача за формою статистичної звітності № 3-ПН, затвердженою наказом Державного комітету статистики від 19.12.2005 року № 420, поданих до Луганського міського центру зайнятості, вбачається, що Луганське міське комунальне підприємство «Теплокомуненерго» належним чином, за встановленою формою, інформувало центр зайнятості про наявність вільних робочих місць та потребу у направленні центром зайнятості інвалідів для працевлаштування.

Викладене свідчить про виконання відповідачем вимог про належне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць на підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України встановлено, зокрема, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для неприпущення господарського правопорушення.

Статтею 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Таким чином, відповідно до частини 2 статті 218 Господарського Кодексу України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб'єкту господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не вживалися заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.

Судом встановлено, що відповідачем були вжиті всі залежні від нього заходи щодо працевлаштування інвалідів відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Оскільки, доказів того, що Луганське міське комунальне підприємство «Теплокомуненерго» відмовило інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавало державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасно звітувало Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у встановленому порядку, позивачем не надано, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку, відмовивши у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені.

Таким чином, судом апеляційної інстанції дана неправильна правова оцінка обставин по справі, помилково застосовані норми матеріального права при розгляді апеляційної скарги по даній справі, а тому касаційну скаргу Луганського міського комунального підприємства «Теплокомуненерго» слід задовольнити, рішення суду апеляційної інстанції - скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у даній ухвалі.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Луганського міського комунального підприємства «Теплокомуненерго» - задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 06.08.2013 року - скасувати.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 03.07.2013 року у справі за позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Луганського міського комунального підприємства «Теплокомуненерго» про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 1242870,80 грн. - залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.Є. Донець

А.О. Логвиненко

В.Ф. Мороз