Справа № 826/477/15
Суддя: Санін Б.В.
Дата ухвалення: 2015-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Вн. № 8/32
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року 08:03 № 826/477/15

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді колегії суддів: головуючий суддя - Санін Б.В., судді - Кобилянський К. М., Арсірій Р. О. при секретарі судового засідання Дмитрієвій В. В. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1. Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області 2. Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області 3. Державної судової адміністрації України 4. Державної казначейської служби України
простягнення заробітної плати
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі - Позивач/ОСОБА_1.) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (надалі - Відповідач-1/ТУ ДСА України у Донецькій області), Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області (надалі - Відповідач-2/ГУ ДКС України у Донецькій області), Державної судової адміністрації України (надалі - Відповідач-3/ДСА України) та Державної казначейської служби України (надалі - Відповідач-4/ДКС України), в якому просить суд:

1. Зобов'язати ТУ ДСА України у Донецькій області нарахувати та виплатити мені, помічнику судді Київського районного суду м. Донецька ОСОБА_1., за рахунок коштів Державного бюджету України заробітну плату за період з 01.09.2014 р. до дня винесення постанови суду, в тому числі за весь час простою, з індексацією нарахованої суми.

2. Зобов'язати ДКС України та ГУ ДКС України у Донецькій області здійснити розрахунково-касове обслуговування розпорядника коштів ДСА України для врахування та виплати мені, помічнику судді Київського районного суду м. Донецька ОСОБА_1., заробітної плати за період з 01.09.2014 р. до дня винесення постанови суду, в тому числі за весь час простою, з індексацією нарахованої суми.

3. Зобов'язати ДКС України та ГУ ДКС України у Донецькій області здійснити безспірне списання коштів державного бюджету на підставі цієї постанови суму для нарахування та виплати мені, помічнику судді Київського районного суду м. Донецька ОСОБА_1., заробітної плати за період з 01.09.2014 р. до дня винесення постанови суду, в тому числі за весь час простою, з індексацією нарахованої суми.

4. Постанову суду в частині зобов'язання нарахування і виплати мені суддівської винагороди у межах суми за один місяць піддати негайному виконанню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.01.2015 р. було відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

В судове засідання не з'явився Позивач, подано клопотання про розгляд справи за його відсутності, який адміністративний позов підтримує в повному обсязі, просить задовольнити позовні вимоги, при цьому зазначає, що Відповідачами було порушено положення Конституції України, Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП), Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №595 від 07.11.2014 р. (надалі - Тимчасовий порядок №595), а саме не поводиться виплата заробітної плати.

В судове засідання не з'явились представники Відповідачів, про час та місце були повідомлені належним чином, жодних заперечень та документів до суду не надали.

Відповідно до положень ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), суд перейшов до письмового провадження по справі.

Розглянувши наявні в матеріалах докази, заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позов, оцінивши докази які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема копії трудової книжки ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 р.) серія НОМЕР_1, Позивач з 30.05.2013 р. призначений за передденням на посаду помічника судді Київського районного суду м. Донецька та присвоєно 11 ранг 5 категорії посад державних службовців.

Листом №16-1887/14 від 11.12.2014 р. ДСА України повідомила Позивачу, що заробітна плата може бути здійснена лише після поновлення роботи суду або у разі переведення Позивача до іншого суду, що знаходиться на території, яка перебуває під контролем української влади. При цьому, в даному листі звернуто увагу Позивача на дію Тимчасового порядку №595, відповідно до якого заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.

Крім того, листом №АН-2014/14 від 30.12.2014 р. ДСА України повідомила Позивачу про створення вакантних посад в інших судах, та акцентувала увагу на рішення ради суддів України щодо зобов'язання ДСА України забезпечити виплату заробітної плати працівникам апаратів судів, які зараховані до апаратів судів, розміщених на території, підконтрольній українській владі за період, протягом якого такі працівники апаратів обіймали посади в судах, що розміщувались на тимчасово неконтрольованій території, з дні останнього нарахування до дня зарахування до штату суду, до якого працівника апарату суду зараховано.

Вважаючи протиправними дії Відповідачів щодо не виплати Позивачу заробітної плати, останній звернувся до адміністративного суду з позовом для захисту своїх прав та інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи усіх форм дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст.94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

В ст.98 КЗпП зафіксовано, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Водночас, нормативно-правовим актом, який визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати є Закон України «Про оплату праці» (надалі - Закон №108/95).

В ст.21 та ст.22 Закону №108/95 передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Частиною 1 ст.115 КЗпП передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічна за змістом норма зазначена в ч.1 ст.24 Закону №108/95.

Відповідно до положень ч.2 ст.72 КАС України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Судом визнаються загальновідомими обставини проведення антитерористичної операції в Донецькій області та Луганській області. Крім того, судом визнаються загальновідомими обставини, що станом на дату судового засідання, місто Донецьк є тимчасово неконтрольованою територією органами державної влади України.

Як зазначається Позивачем, що не спростовано Відповідачами, наказом Голови Київського районного суду м. Донецька від 10.09.2014 р. було призупинено роботу Київського районного суду м. Донецька. Більше того, розпорядженням Голови Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ №2710/38-14 від 02.09.2014 р. «Про визначення територіальної підсудності справ» відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції», на підставі подань ДСА України на зміну територіальної підсудності судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним та апеляційним судам (вх. №913/0/1-14 від 29.08.2014 р., вх. №10027/0/30-14 від 01.09.2014 р.) змінено підсудність справ Київського районного суду м. Донецька.

Водночас, згідно ч.1 та ч.3 ст.113 КЗпП час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Таким чином, простій в роботі Київського районного суду м. Донецька відбувається не з вини працівника (Позивача), а в силу не контрольованості території міста Донецьк органами державної влади України.

Більше того, суд приймає до уваги, що ні положеннями КЗпП, ні Законом №108/95 не передбачається випадки не виплати заробітної плати працівникові, якщо простій в роботі установи відбувся не з вини працівника.

Одночасно, суд критично ставиться до посилання в листах ДСА України на п.2 Тимчасового порядку №595, як на підставу для відмови у проведенні виплати заробітної плати, з огляду на наступне.

Так, в п.2 Тимчасового порядку №595 встановлюється, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 р. «Про незалежність судової влади», зазначено, що відповідно до ст.8 та ст.22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

У відповідності до положень ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (ст.8 Конституції України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст. 19 Конституції України).

Відповідно до ст.21 та ч.3 ст.22 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частинами 1 та 2 ст.24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В ст.64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Згідно п.1 та п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту.

Одночасно, п.2 рішення Конституційного Суду України №12-рп/98 від 09.07.1998 р. «Справа за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення ч.3 ст.21 КЗпП (справа про тлумачення терміну «законодавство»)» згідно якого було встановлено, що Конституція України значно розширила коло питань суспільного життя, що визначаються чи встановлюються виключно законами України як актами вищої після Конституції України юридичної сили в системі нормативно-правових актів. Відповідно до ст.92 Конституції України законами України мають регламентуватися найважливіші суспільні та державні інститути (права, свободи та обов'язки людини і громадянина; вибори, референдум; організація і діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади тощо).

Пунктом 3 рішення Конституційного Суду України №15-рп/2000 від 14.12.2000р. «У справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень ч.2 ст.150 Конституції України, а також ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України)», згідно якого суд зазначив, що виходячи з Конституції України Закон України «Про Рахункову палату Верховної Ради України» від 11.07.1996 р., як і будь-який інший закон України, - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили. Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (ст.75 Конституції України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (ст.5, ст.38, ст.69, ст.72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (п.3 ч.1 ст.85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч.2 ст.8 Конституції України). З наведеного випливає, що Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Одночасно, в ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Як вбачається судом зі змісту п.2 Тимчасового порядку №595 видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування фактично були зупинені.

Як вбачається із змісту позовної заяви, що не заперечується Відповідачами, видатки державного бюджету на виплату заробітної плати Позивачеві не здійснюються.

Враховуючи норми Конституції України, законів, зміст рішень Конституційного Суду України, теоретичні засади науки теорії держави і права, суд дійшов висновку, що встановлені законом права громадянина, в тому числі, щодо конкретних соціальних гарантій (пенсійного та іншого соціального забезпеченні) можуть бути змінені виключно законом, а не підзаконним нормативно-правовим актом. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

На час прийняття Тимчасового порядку №595 судом не встановлено введення воєнного або надзвичайного стану в державі. Зворотного належними і допустимими доказами Відповідачами суду не доведено (ч.2 ст.71 КАС України).

Згідно абз.3 ст.1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (надалі - Закон №638) встановлено, що режим у районі проведення антитерористичної операції - це особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб'єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров'я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій.

В ст.3 Закону №638 визначено, що боротьба з тероризмом ґрунтується на принципах, зокрема: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; комплексного використання з цією метою правових, політичних, соціально-економічних, інформаційно-пропагандистських та інших можливостей; пріоритетності попереджувальних заходів; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності.

Статтею 4 Закону №638 передбачено, що організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Одночасно, ч.2 ст.14 Закону №638 передбачає, що у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Вказане в сукупності дає підстави дійти до висновку, що у Кабінет Міністрів України не наділений правом обмежувати встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили права громадян у сфері виплати заробітної плати у районі проведення антитерористичної операції.

Згідно абз.2 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується із доводами Позивача, про необхідність зобов'язання ТУ ДСА України у Донецькій області нарахувати та виплатити Позивачу за рахунок коштів Державного бюджету України заробітну плату за період з 01.09.2014 р. до дня винесення постанови суду, в тому числі за весь час простою, з індексацією нарахованої суми, а також зобов'язати ДКС України та ГУ ДКС України у Донецькій області здійснити розрахунково-касове обслуговування розпорядника коштів ДСА України для врахування та виплати Позивачу заробітної плати.

Одночасно, суд приймає до уваги, що станом на дату прийняття постанови, відомості про звільнення Позивача із посади помічника судді Київського районного суду м. Донецька у матеріалах справи відсутні, тому суд вважає обґрунтованими прохання Позивача провести нарахування та виплату заробітної плати за період з 01.09.2014 р. до дня винесення постанови суду.

Водночас, згідно п.2 та п.3 ч.1 ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, є підстави для негайного виконання постанови суду в частині зобов'язання нарахування і виплати помічнику судді Київського районного суду м. Донецька ОСОБА_1 заробітної плати у межах суми за один місяць.

В задоволенні іншої частини позовних вимог (зобов'язання ДКС України та ГУ ДКС України у Донецькій області здійснити безспірне списання коштів державного бюджету на підставі цієї постанови суму для нарахування та виплати Позивачу заробітної плати), суд не вбачає підстав для задоволення, оскільки Позивачем не наведено доказів, що такі дії не будуть вчинені ДКС України на підставі вказаної постанови.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд, оцінюючи спірні дії відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч.3 ст.2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Більше того, суд приймає до уваги, що Відповідачами не надано жодних документів або заперечень по адміністративній справі.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не спростовано доводи Позивача та не доведено правомірності своїх дій, а отже суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки, Позивач не здійснював судові витрати, тому вони відшкодуванню Позивачу не підлягають.

Керуючись ст.69-71, ст.94, ч.6 ст.128, ст.158-ст.163, ст.167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, Державної судової адміністрації України та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

2. Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області нарахувати та виплатити помічнику судді Київського районного суду м. Донецька ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України заробітну плату за період з 01.09.2014 р. до 16.03.2015 р., в тому числі за весь час простою, з індексацією нарахованої суми.

3. Зобов'язати Державну казначейську службу України та Територіальне управління Державної судової адміністрації України здійснити розрахунково-касове обслуговування розпорядника коштів Державної судової адміністрації України для врахування та виплати помічнику судді Київського районного суду м. Донецька ОСОБА_1, заробітної плати за період з 01.09.2014 р. до 16.03.2015 р., в тому числі за весь час простою, з індексацією нарахованої суми.

4. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Допустити негайне виконання постанови суду в частині зобов'язання нарахування і виплати помічнику судді Київського районного суду м. Донецька ОСОБА_1 заробітної плати у межах суми за один місяць.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 КАС України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Головуючий суддя Б. В. Санін

Судді Р. О Арсірій

К. М. Кобилянський