Справа № 2а/1870/4476/11
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.01.2015р. м. Київ К/9991/85606/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції в місті Суми

на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2011 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року

у справі № 2а-1870/4476/11

за позовом Приватного підприємства «Медсервіс»

до Державної податкової інспекції в місті Суми

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Приватне підприємство «Медсервіс» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції в місті Суми (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № /0/8610 від 07 лютого 2011 року в частині донарахування основного платежу у сумі 91523,00 грн. та штрафних (фінансових) санкцій у сумі 35381,00 грн. (в редакції заяви про уточнення позовних вимог - т.1 арк. справи 177).

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2011 року позов був задоволений частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № /0/8610 від 07 лютого 2011 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання за основним платежем у розмірі 91525,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 22881,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року постанову Сумського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2011 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі ДПІ у м. Суми, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2011 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

ДПІ у м. Суми провела планову виїзну перевірку ПП «Медсервіс» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2009 року по 30 вересня 2010 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2009 року по 30 вересня 2010 року, за результатами якої був складений акт № 235/235/32462971/1 від 24 січня 2011 року.

За висновками акту перевірки, позивачем були порушені, зокрема, підпунктів 1.20.1, 1.20.51 пункту 1.20 статті 1, пункту 5.1 статті 5, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5, підпункту 7.4.2 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого занижено податок на прибуток у періоді, який перевірявся, на загальну суму 141525,00 грн., у тому числі: за 1 квартал 2009 року - 13075,00 грн., за 2 квартал 2009 року - 13075,00 грн., за 3 квартал 2009 року - 13075,00 грн., за 4 квартал 2009 року - 13075,00 грн., за 1 квартал 2010 року - 13075,00 грн., за 2 квартал 2010року - 13075,00 грн., за 3 квартал 2010 року - 63075,00 грн.

Зокрема, у акті перевірки було вказано, що: підприємство неправомірно двічі включило до складу валових витрат витрати на придбання товарів у ПАТ «Альба Україна» та у ТОВ БаДМ»; підприємство завищило валові витрати по операціях з оплати вартості послуг оренди нежитлових приміщень, розташованих за адресами: м. Суми, вул. Черепіна, 76/2 (74,00 грн. за 1м2), м. Суми, вул. Черепіна, 38 (74,00 грн. за 1м2), м. Суми, вул. Горького, 23 (72,80 грн. за 1м2), які орендує у суб'єктів підприємницької діяльності - фізичних осіб згідно договорів, перелік та реквізити яких наведені на 8 аркуші акту перевірки, оскільки згідно відповіді Управління майна комунальної власності Сумської міської ради від 04 січня 2011 року № 09-3954/01-10 станом на 01 січня 2011 року середня орендна плата за 1 м2 нежитлового приміщення комунальної власності в районі вул. Черепіна у м. Суми становить 46,00 грн., а в районі вул. Горького - 63,00 грн., що свідчить про те, що ціна послуг оренди вказаних приміщень є вищою від звичайних цін.

07 лютого 2011 року ДПІ у м. Суми на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № /0/8610, яким згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України збільшила ПП «Медсервіс» суму грошового зобов'язання за платежем: податок на прибуток на 176906,00 грн., у тому числі: 141525,00 грн. - за основним платежем, 35381,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств, покладається на податковий орган у встановленому порядку, тоді як ДПІ у м. Суми вказаних обставин не довела, з оглядку на те, що у відповіді Управління майна комунальної власності Сумської міської ради вказано про орієнтовну вартість орендної плати майна комунальної власності станом на 01 січня 2011 року, а позивач орендував приміщення, які належать орендарям на праві приватної власності у період з 01 січня 2009 року по 30 вересня 2010 року, з урахуванням того, що податковим органом взагалі не було взято до уваги, що для визначення звичайної ціни використовується інформація про укладені на момент оренди таких приміщень договори з ідентичними (однорідними) приміщеннями у співставних умовах. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд виходив з того, що решта порушень вимог Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не була спростована позивачем належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 7.4.2 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) витрати, понесені платником податку у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у пов'язаної особи визначаються виходячи із договірних цін, але не більших за звичайні ціни, що діяли на дату такого придбання.

Підпунктом 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) положення підпунктів 7.4.1, 7.4.2 поширюються також на операції з особами, які не є платниками податку, встановленого статтею 10 цього Закону, або сплачують податок на прибуток за іншими, ніж платник податку, ставками.

Згідно з абзацом 1 підпункту 1.20.1 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін. Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг). Ринок товарів (робіт, послуг) - сфера обігу товарів (робіт, послуг), яка визначається виходячи з можливості покупця (продавця) реально і без значних додаткових витрат придбати (продати) товар (роботу, послугу) на найближчій стосовно будь-якої із сторін договору території. Ідентичні товари (роботи, послуги) - товари (роботи, послуги), що мають однакові характерні для них основні ознаки. Під час визначення ідентичності товарів беруться до уваги, зокрема, їх фізичні характеристики, які не впливають на їх якісні характеристики і не мають суттєвого значення для визначення ознак товару, якість і репутація на ринку, країна походження та виробник. Незначні відмінності в їх зовнішньому вигляді можуть не враховуватися. Однорідні товари (роботи, послуги) - товари (роботи, послуги), які не є ідентичними, мають подібні характеристики і складаються зі схожих компонентів, що дозволяє їм виконувати однакові функції та (або) бути взаємозамінними. Під час визначення однорідності товарів (робіт, послуг) беруться до уваги, зокрема, їх якість, наявність товарного знака, репутація на ринку, країна походження та виробник.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 1.20.2 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Підпунктом 1.20.8 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 цього пункту.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), покладається на податковий орган у встановленому порядку. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін.

Таким чином, якщо не доведене зворотне, звичайною вважається ціна, визначена сторонами договору. При цьому обов'язок доведення невідповідності ціни договору рівню звичайних цін покладається на податковий орган.

Для визначення звичайної ціни використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, ДПІ у м. Суми не зверталась до ПП «Медсервіс» із запитом, в якому з посиланням на підпункт 1.20.8 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» просила надати економічне обґрунтування рівня договірних цін, а в обґрунтування правомірності своїх висновків послалась лише на відповідь Управління майна комунальної власності Сумської міської ради.

З огляду на те, що у відповіді Управління майна комунальної власності Сумської міської ради вказано про орієнтовну вартість орендної плати майна комунальної власності станом на 01 січня 2011 року, а позивач орендував приміщення, які належать орендарям на праві приватної власності (що підтверджується відповідними свідоцтвами про право власності на нерухоме майно - т.1 арк. справи 139,146,160) у період з 01 січня 2009 року по 30 вересня 2010 року, а також зважаючи на те, що податковим органом взагалі не було взято до уваги, що для визначення звичайної ціни використовується інформація про укладені на момент оренди таких приміщень договори з ідентичними (однорідними) приміщеннями у співставних умовах, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про неправомірність збільшення позивачу грошових зобовязань (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з полдатку на прибуток за вказаним епізодом.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правомірного висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

З огляду на те, що касаційна скарга не містить посилань на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень згідно положень частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення судів попередніх інстанцій підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга ДПІ у м. Суми підлягає залишенню без задоволення, а постанова Сумського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2011 року та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Суми залишити без задоволення, а постанову Сумського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна