Справа № 815/989/15
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/989/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року м. Одеса

10 год. 15 хв.

У залі судових засідань № 31

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

судді - Андрухіва В.В.

судді - Стеценка О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження, за наявними матеріалами, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014 року № 749-14, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014 року № 749-14, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, вперше приїхав до України у 2002 році після закінчення середньої школи з метою отримання вищої освіти. Після університету повернувся додому до Сирії, у зв'язку із фінансовими труднощами не зміг вступити до клінічної ординатури та у 2010 році був призваний до лав армії, щоб уникнути потрапляння до якої, був змушений переїхати до Саудівської Аравії на підставі робочої візи. Щоб не потрапити до армії був змушений оплатити офіційно платіж у сумі 6 500 доларів США, про що у військовому квитку зазначено, що за строкову службу в армії офіційно сплачено. В листопаді 2011 році повернувся до України з метою продовження навчання. Вступив до Запорізького медичного університету, з якого згодом перевівся до м. Одеси до Інституту очних хвороб ім. Філатова. Навесні 2011 року у Сирії почався внутрішній озброєний конфлікт, який на сьогоднішній день значно загострився, в країні гуманітарна криза. Жертвами військового конфлікту, як правило стає цивільне населення країни. Позивач за фахом є лікарем та під час конфлікту, перебуваючи на території країни походження, надавав медичну допомогу пораненим. Побоюючись примусового призову до служби в армії країни або примусово бути рекрутованим з боку повстанців разом з молодшим братом змушений був покинути країну. Поряд з вказаним, позивач посилається на те, що не бажає приймати участь у бойових діях проти власного народу, є людиною миролюбною та вважає, що конфлікт треба вирішувати мирним шляхом та зазначає, що на даний час не може повернутись до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до армії (аркуші справи 4-8).

Через канцелярію суду за вхід. № 5413/15 від 05.03.2015 року від представника відповідача надійшли письмові заперечення проти позову, у яких відповідач позов не визнав, вважав його безпідставним та просив відмовити у задоволенні позовних вимог мотивуючи тим, що за результати розгляду матеріалів особової справи позивача, як особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було встановлено відсутність умов передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Також, у ході розгляду матеріалів особової справи ОСОБА_1 було встановлено, що під час активної фази громадянської війни в Сирії заявник за захистом не звертався, що доводить відсутність жодних проблем, які б могли бути пов'язані з певними переслідуваннями іноземця з боку державних органів. Основною метою звернення позивача, як було встановлено стало легалізація на території України, у зв'язку із відрахуванням з ВНЗ та анулювання посвідки на тимчасове проживання в Україні (аркуші справи 24-28).

В судове засідання прибули усі сторони, які беруть участь у судовому розгляді вказаної справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

В судовому засіданні за участю представників сторін та перекладача, представником позивача було заявлено клопотання про розгляд справи з урахуванням вищезазначених обставин в порядку письмового провадження.

Представник відповідача проти заявленого клопотання не заперечувала.

На підставі вказаного, згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирії, народився у Саудівській Аравії м. Альджоф, країна постійного проживання - Сирія, національність - курд, освіта - вища. Вперше приїхав на територію України у 2002 році після закінчення середньої школи з метою отримати вищу освіту, військовозобов'язаний. Службу в армії не проходи, але зробив офіційний внесок за строкову службу в армії. У Саудівській Аравії проживав до 1993 року, потім разом із родиною повернувся до Сирії. В 2002 році близькі родичі позивача - батько, мати та сестра повернулись до Саудівської Аравії де на даний час й проживають. Вперше на територію України прибув у 2002 році легально, на підставі національного паспорту та візи № НОМЕР_2, № НОМЕР_1, авіарейсом м. Жадда-Стамбул-Донецьк, пункт перетину кордону - міжнародний аеропорт м. Донецьк, звідки рейсовим автобусом дістався до м. Запоріжжя. В 2003 році вступив на підготовчий факультет міжнародних відносин Державного університету ім. І.І. Мечникова, м. Одеса. З 2004 році навчався у Харківському державному медичному університеті. У період з 2005 року по 2009 рік навчався у Одеському державному університеті на лікувальному факультеті. Після закінчення університету повернувся додому до Сирії, у зв'язку із фінансовими труднощами не зміг вступити до ординатури. З другої половини травня до травня 2010 року пробув в країні походження. В 2010 році, як зазначає позивач, його призвали до лав армії, щоб не потрапити до якої, ОСОБА_1 був змушений поїхати до Саудівської Аравії, оформивши робочу візу. Щоб не потрапити до армії позивач оплатив 6 500 доларів США, про що у військовому квитку було проставлено відмітку про офіційну сплату за строкову службу в армії. Вказана практика існує у Сирії для осіб, які більше 7 років знаходяться за кордоном. В листопаді 2011 року легально, на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та візи НОМЕР_1 повернувся до України на продовження навчання, вступив до запорізького медичного університету, з якого згодом перевівся до м. Одеси до Інституту очних хвороб ім. Філатова. На даний час не може повернутись до країни походження через військові дії (аркуші справи 44-52, 88-98).

З матеріалів справи вбачається, що 28.01.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтувавши тим, що в його країні йде війна, аеропорти закриті. Бать разом із сестрою виїхали до Саудівської Аравії, оскільки у Сирії не має заробітку. Батька скоротили на роботі в Саудівській Аравії у зв'язку з тим, що він працював торговим агентом Сирійського товара заводу, який підірвали. Відтак, батько не може допомогти заявнику. Родичі проста ждали на війні, в тому числі друзі та знайомі. Брати та дідько були викрадені у 2012-2013 роках та до даного часу від них не має повідомлень. Дім, в якому проживав заявник, як він зазначив зруйнований, а також увесь район Хараста м. Дамаск (аркуші справи 40-43).

Відповідно до правових норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на виконання ст. 9 п. 6 були направлені запити до УСБУ в Одеській області стосовно зазначеної особи заявника, стосовно протиправної діяльності, яка б перешкоджала наданню статусу біженця, додатково, позивач був перевірений за інформаційними базами Інтерполу, тощо (аркуші справи 68-76, 101-106).

За результатами розгляду документів ОСОБА_1, що звернувся із заявою про надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, на підставі проведеного інтерв'ю та вивчення матеріалів справи вказаного громадянина Сирії, відділом у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області прийнято висновок від 07.02.2014 року «щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту» (аркуш справи 66).

На підставі вказаного висновку, наказом № 721 від 07.02.2014 року було прийнято рішення «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (аркуш справи 67).

07.02.2014 року службовою особою відділу у справах біженців УСБ ГУ ДМС України в Одеській області було проведено співбесіду з особою, що потребує додаткового захисту ОСОБА_1, про що складено протокол (аркуші справи 60-65).

Вказаним протоколом зафіксовано пояснення позивача стосовно дати, коли позивач покинув країну громадянської належності та мети приїзду до України, якою було отримання вищої освіти. Крім того, зазначено, про побоювання станом на даний час повертатись до Сирії через військові дії та побоювання призову до армії.

24.11.2014 Управлінням у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2014OD0017 щодо відмови у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із відсутністю відомостей та доказів, які б явно свідчили про наявність реальної загрози життю, безпеці чи свободі, а також у зв'язку із встановленими під час розгляду міграційною службою справи позивача обставинами стосовно того, що будь-які обмеження, засновані на ознаках раси не учинялись, тобто заявник не зазнав переслідувань за расової приналежності, тощо. Крім того, у вказаному висновку, органом міграційної служби відзначено про відсутність жодних відомостей та доказів стосовно погроз чи інших обставин, які б явно свідчили про наявність реальної загрози застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Також зазначено про те, що у ході розгляду матеріалів та проведення співбесід з позивачем та інтерв'ю, заявник не приховував того факту, що основною метою його виїзду з країни було бажання отримати вищу освіту саме на території України. Потрапивши на території України ще у 2002 році до початку озброєного конфлікту в Сирії, який розпочався у 2011 році. Проте, із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише 28.01.2014 року, після відрахування з ВНЗ. Таким чином, відповідач у своєму висновку зазначив, що звернення до органів міграційної служби було пов'язано лише з бажанням тимчасової легалізації на території України, а не військовими діями, які мають місце в країні громадянської належності. Будь-якої інформації щодо переслідування заявник не надав. Крім цього заявник мав усі можливості перебування в Саудівській Аравії, де на даний час перебувають його родичі (аркуші справи 107-114).

Державною міграційною службою України, відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № 2014 OD 0017 ОСОБА_1, громадянина Сирії, ІНФОРМАЦІЯ_1 було прийнято рішення № 749-14 від 19.12.2014 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні (аркуш справи 37).

Про прийняте рішення позивачу було повідомлено шляхом надіслання ОСОБА_1 повідомлення № 141 від 06.01.2015 року (аркуші справи 36).

Позивач вважає, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Жодна людина, згідно положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року).

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст.10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року статус біженця не надається особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно абз.1 ст.11 вищевказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Абзацом 2 статті 11 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву та заповнює анкету, де викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відповідно до абз.7 ст. 11 цього Закону до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що позивач намагався мотивувати свою заяву зазначивши, що є громадянином Сирії, постійно проживав на території Саудівської Аравії. До України приїхав на навчання, на даний час не має можливості повернутись до країни постійного проживання через триваючу на території Сирії громадянську війну та через побоювання бути призваним до армії.

Суд звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою. Так, пункт 65 Керівництва УВКБ ООН пояснює, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за зазначеною Конвенцією тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 або 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону відсутні.

Позивач у своєму позові вказав, що він є людиною миролюбною, не має наміру приймати участь у бойових діях проти власного народу, та зазначив, що у разі повернення до Сирії, може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію. Під час перебування на території країни походження був залучений примусово до надання медичної допомоги пораненим повстанцям, оскільки за фахом є лікарем.

Відповідач у свої запереченнях вказує про те, що позивач під час звернення до органів міграційної служби зазначив про надання під час конфлікту медичної допомоги пораненим, але за відомостями, які містяться в особовій справі на час початку конфлікту він знаходився у Саудівській Аравії, звідки й виїхав до України на навчання. До Сирії, згідно наданих заявником інформаційних даних, з початку конфлікту не повертався. Щодо зазначених позивачем побоювань примусового призову до армії, під час проведення співбесіди було з'ясовано, що ним сплачено офіційний платіж на користь держави у розмірі 6 500 долів США, за можливість не проходити службу в армії, про що у військовому квитку зароблено відмітку. Щодо причин виїзду, заявник вказував на бажання отримати вищу освіту на території України, куди в останнє прибув у 2011 році з Саудівської Аравії та більше до Саудівської Аравії рівно як і до Сирії не повертався, причиною чого вказав особисту небезпеку через військові дії. Проте, вказані обґрунтування позивача ставить під сумнів встановлена у ході проведення співбесіди інформація стосовно того, що з 2009 року позивач повернувся до Сирії та перебував там з другої половини 2009 року по травень 2010 року. в 2010 році був призваний на строкову службу, проте зробив офіційний внесок на користь держави. 14.11.2011 року виїхав до України та продовжив навчання. Під час активної фази громадянської війни в Сирії за захистом не звертався, що доводить відсутність жодних проблем, які б могли бути пов'язані з певними переслідуваннями іноземця з боку державних органів. Звернення до ГУ ДМС відбулось лише 28.01.2014 року, хоча на території України шукач притулку перебував з 2011 року та мав можливість безперешкодно звернутись до органів міграційної служби у разі, якщо вважав, що йому потрібен захист України. Таким чином, за проведеним аналізом було встановлено. Що основою метою звернення є легалізація на території України у зв'язку із відрахуванням із ВНЗ та анулюванням посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Крім того, як зазначає відповідач, посилаючись на пункт 37 Керівництва яким визначено, що для надання статусу біженця в першу чергу важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалась у країні походження, у 2011 року позивач повертався до Сирії з метою підтвердження диплому про вищу освіту, здобуту за кордоном та перебував там протягом тижня. За вказаний період, як було зазначено у ході співбесіди, жодних переслідувань з боку влади не зазнав, проблем з примусовим призовом до військової строкової служби також не мав.

Суд вважає, що доводи відповідача не є достатніми доказами для винесення рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки на думку суду, відповідачем зазначені обставини достовірно не перевірені, що не відповідає приписам ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року щодо всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В матеріалах справи відсутнє спростування можливості застосування до позивача нелюдського поводження у разі його повернення на батьківщину, як і відсутнє посилання на можливість спокійного проживання позивача у разі повернення на територію країни громадянського походження у даний час, коли на території Сирії загострився військовий конфлікт.

Так, у своєму позові позивач послався на побоювання повертатись на батьківщину у даний час, оскільки ситуація в країні не покращується, що може нанести значної шкоди життю та здоров'ю у разі повернення.

На думку суду, відповідач при розгляді заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, повинен був врахувати, що не зважаючи на факт прибуття позивача в Україну легально на підставі паспорта та студентської візи задовго до початку загострення конфлікту у Сирії, на теперішній час він має побоювання повернення у Сирію, у зв'язку з військовими подіями, які відбулись під час його знаходження в Україні.

На підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту зазначеної норми, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

ООН, правозахисні організації та засоби масової інформацію продовжують повідомляти про непереривне насилля та масові вбивства в Сирії. Згідно офіційної позиції УВКБ ООН від 22 жовтня 2013 року - УВКБ ОНН характеризує втечу цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, місцем проживання яких була Сирія, потребують міжнародного захисту до тих пір, допоки ситуація з безпекою і дотриманням прав людини в Сирії не покращиться та не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки та поваги до людської гідності. УВКБ ОНН в своїх рекомендаціях з питань міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку закликає усі країни забезпечити, що б особи, які залишають Сирію, у тому числі Палестинці та інші особи, які проживали в Сирії та які потребують міжнародного захисту як біженці, мали право шукати притулок та допускались на їх територію.

Отже існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

На підставі встановлених обставин, з урахуванням наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що рішення ДМС України № 749-14 від 19.12.2014 року, яким підтримано висновок УСБ ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та прийнятим з порушенням ч. 5 ст. 10 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки висновок УСБ ГУ ДМС України в Одеській області від 24.11.2014 року по справі № 2014 OD 0017 не містить належного аналізу ситуації, що склалася в Сирії, з урахуванням того, що відповідачем не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, оскільки у вказаному висновку відповідач сам вказує, що на даний час у Сирії йдуть військові дії. Також у висновку відсутні належні дослідження щодо підстав надання особі додаткового захисту, не досліджена в повному мірі інформація щодо загрози життю позивача у разі його повернення до Сирії на даний час через військовий конфлікт в країні.

Крім того, у своїх рекомендаціях, УВКБ ООН зазначає про необхідність розгляду заяв про визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту на основі справедливих та ефективних процедур та вважає, що більшість громадян, які звертаються за міжнародним захистом, вірогідніше всього, відповідають критеріям поняття «біженець» у відповідності до ст. 1 Конвенції 1951 року про статус біженців.

На підставі того, що судова колегія дійшла висновку про неповноту вивчення та перевірки матеріалів, що можуть бути підставами вважати наявними та достатніми умови для визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача, рішення ДМС України № 749-14 від 19.12.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає визнанню його протиправним та скасуванню.

Крім того, на підставі встановлених судом обставин щодо неповного вивчення та дослідження Державною міграційною службою України матеріалів відносно позивача під час розгляду його заяви, з урахуванням прийнятого судом висновку щодо необхідності врахувати відповідачем обставини, встановлені судом під час розгляду справи, з урахуванням інформації щодо країни походження позивача тощо, що виключають можливість прийняття такого рішення, колегія суддів дійшла висновку про зобов'язання відповідача повторно переглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

На підставі встановлених судом обставин, з урахуванням наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення щодо позивача, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року, ст. ст. 11, 69, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014 року № 749-14, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково.

Рішення Державної міграційної служби України № 749-14 від 19.12.2014 року «Про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - скасувати.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням інформації по країні походження позивача та обставин, встановлених судом.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.В. Балан

Суддя В.В. Андрухів

Суддя О.О. Стеценко