Справа № 804/11815/14
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2014-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Тулянцевої І.В.,
при секретарі Ломідзе Д.Г.
представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,
представника відповідача Горобець К.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції в Кіровському районі м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги,
06.08.2014 року фізична особа - підприємець ОСОБА_4 (далі- позивач) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Кіровському районі м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (далі- відповідач) в якому просить:
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що оскаржувані рішення підлягають скасуванню, адже прийняті податковим органом на результатами перевірки, висновки якої не відповідають дійсним подіям, суперечать наявним у позивача документам та нормам діючого податкового законодавства. Спірні сумм податкового кредиту сформовані позивачем за наслідками господарських взаємовідносин останнього з ТОВ «Дніпро-Сервіс Плюс», ТОВ «Охоронно-Детективне агентство «Професіонал», ТОВ «Бізнеспром ТК», що мали місце у 2012 - 2013 роках, на підставі наявних первинних документів: угод, видаткових та податкових накладних, до яких претензії ДПІ відсутні, розрахунки за надані послуги здійснювались грошовими коштами в безготівковій формі через банківські установи, що також встановлено перевіряючими в ході перевірки. Відтак, твердження податкового органу що правочини, що виконувались між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ТОВ «Дніпро-Сервіс Плюс», ТОВ «Охоронно-Детективне агентство «Професіонал», ТОВ «Бізнеспром ТК», не спричиняли реального настання правових наслідків, не відповідає дійсності. Крім того, помилковими є висновки ДПІ і з приводу заниження податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, оскільки ґрунтуються вони на висновках відповідача щодо безпідставного включення до валових витрат за 2012 - 2013 роки валових витрат по операціям, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків з вказаними контрагентами. Підлягають скасуванню і вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та рішення про застосування штрафних санкцій за несвоєчасне подання податкової декларації, як такі, що винесені з порушенням норм діючого законодавства.
В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, наведених в позові.
Відповідач - Державна податкова інспекція в Кіровському районі м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області проти позову заперечував, подав до суду письмові заперечення, які приєднані до матеріалів справи (т. 1 а.с. 198-201). Представник відповідача суду пояснив, що в ході перевірки ФОП ОСОБА_4 було встановлено нереальність проведення господарських операцій між позивачем та постачальниками бухгалтерських і юридичних послуг - ТОВ «Дніпро-Сервіс Плюс», ТОВ «Охоронно-Детективне агентство «Професіонал», ТОВ «Бізнеспром ТК», у зв'язку із чим висновки контролюючого органу щодо завищення сум податкового кредиту та валових витрат по операціям з вказаними контрагентами є обґрунтованими, а податкові повідомлення - рішення про донарахування сум грошових зобов'язань з ПДВ і податку на доходи фізичних осіб - правомірними. Крім того, вважають, що правомірними є і вимога ДПІ про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування і Рішення про застосування штрафних санкцій, оскільки в ході перевірки було встановлено порушення щодо нарахування та сплати єдиного внеску та несвоєчасне подання податкової звітності. З урахуванням наведеного, просять у задоволенні позову відмовити.
Вивчивши доводи позову та заперечень, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд при винесені постанови виходить з наступних підстав та мотивів.
Судовим розглядом справи встановлено, що відповідачем в період з 10.06.2014 року по 01.07.2014 року на підставі наказу ДПІ від 29.05.14 № 375 та відповідно до п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, ст.77 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755-VI, ст. 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI, проведена документальна планова невиїзна перевірка фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року. За результатами перевірки складений Акт №1452/173/НОМЕР_4 від 08.07.2014 року (далі - акт перевірки), згідно якого були встановлені порушення:
- п.п.49.18.5 п.49.18 ст.49 та п.п.177.5.2 п.177.5 ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VІ в частині несвоєчасного подання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2011 рік;
- ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VІ, в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності за період, що перевірявся на загальну суму 8481,20грн., у т.ч. за 2012 рік -5462,47 грн., за 2013 рік -3018,73 грн.;
Враховуючи висновки проведеної відносно позивача перевірки, податковим органом були прийняті:
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесених на підставі таких висновків спірних актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.
ОСОБА_4 зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 02.01.2002 року, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця № 157652 (т. 1 а.с. 164).
Судом встановлено, що в період з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року ФОП ОСОБА_4 знаходилась на спрощеній системі оподаткування і була платником єдиного податку на підставі Свідоцтва про сплату єдиного податку Серії И № 0465599 від 20.12.2010 року (т. 1 а.с. 167).
З 01.01.2012 року ОСОБА_4 знаходиться на загальній системі оподаткування та являється платником податку на додану вартість (т. 1 а.с. 166).
На підтвердження існування зазначених взаємовідносин та правомірності формування податкового кредиту та валових витрат позивачем подані до суду:
4. Книгу обліку доходів та видатків підприємця як платника єдиного податку (т. 2 а.с. 1-21);
5. Банківські виписки та платіжні доручення (т. 2 а.с. 22-155).
Розв'язуючи спір суд зазначає, що правовідносини з приводу визначення об'єкта оподаткування податком з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності та податком на додану вартість в перевіряємий період були врегульовані Розділами IV і V Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755- VI (далі - ПК України).
Згідно з п. 14.1.36 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. За змістом п. 22.1. ст. 22 ПК України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.
Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді. Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.
Приписами пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України визначено, що витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат.
Згідно з пунктами 177.1, 177.2, 177.4, 177.10, 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу. Фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Фізичні особи - підприємці подають річну податкову декларацію у строк, визначений підпунктом 49.18.5 пункту 49.18 статті 49 цього Кодексу, в якій поряд з доходами від підприємницької діяльності мають зазначатися інші доходи з джерел їх походження з України та іноземні доходи.
На підстави наведених законодавчих положень суд доходить до висновку, що при складанні податкової звітності з метою правильного відображення господарської операції повинні враховуватись відповідні документи первинного обліку, а саме по зазначених операціях придбання товарів повинні бути в наявності первинні документи, що підтверджують здійснення платником податку витрат на такі товари, отримання позивачем таких товарів, використання їх у господарській діяльності позивача.
Суд відмічає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період. Згідно зі ст. 3 Закону № 996-XIV метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Приписами ст.9 Закону № 996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Згідно з п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.
За приписами п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця та є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Пунктом 200.1 ст. 200 згаданого Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 Кодексу). Положеннями п. 44.1 ст. 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Факт наявності таких податкових накладних був встановлений і відповідачем в ході проведення перевірки позивача, про невідповідність таких податкових накладних приписам ПКУ відповідачем не зазначено, а судом в ході розгляду справи не встановлено. За даними податкового органу на час виконання спірних господарських взаємовідносин та виписки податкових накладних, сторони були зареєстровані у встановленому законом порядку платником податку на додану вартість.
З огляду на викладене, суд відмічає, що події отримання позивачем від ТОВ «Дніпро-Сервіс Плюс», ТОВ «Охоронно-Детективне агентство «Професіонал», ТОВ «Бізнеспром ТК» послуг у спірних періодах, оплати таких послуг, їх придбання з метою використання у власній господарській діяльності оформлені первинними документами, наведеними вище, копії яких наявні в матеріалах справи, що містять усі обов'язкові реквізити, визначені ч. 2. ст. 9 Закону № 996-XIV, а відтак є належними доказами реальності спірних господарських операцій.
Як зазначено вище, підстави для виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит, порядок його формування, а також порядок виникнення від'ємного значення, визначені ст. 198, п. 200.1 ст. 200 ПК України.
За умови відсутності законодавчо визначених обставин, які б позбавляли платника податку (покупця) права на формування податкового кредиту, зокрема за відсутністю з боку платника порушення вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України при формуванні податкового кредиту, останній має право на податковий кредит.
Судом в ході розгляду справи не встановлено жодного фактичного порушення позивачем вимог наведених норм законодавства, яке б позбавляло його права на податковий кредит. За умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення постачальниками послуг податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит.
Зважує суд і на той факт, що послуги, придбані позивачем у ТОВ «Дніпро-Сервіс Плюс», ТОВ «Охоронно-Детективне агентство «Професіонал», ТОВ «Бізнеспром ТК», відповідають характеру господарської діяльності позивача, тобто пов'язані з його господарською діяльністю, якою відповідно до Довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (т. 1 а.с.165).
Отже, враховуючи наведене,суд робить висновок, що у позивача наявне право на формування валових витрат по вказаним операціям з ТОВ «Дніпро-Сервіс Плюс», ТОВ «Охоронно-Детективне агентство «Професіонал», ТОВ «Бізнеспром ТК» за правилам ст. 177 ПК України, яка встановлює склад витрат та порядок їх визнання. Так, відповідно до п. 177.4 ст. 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належить документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.
Відповідно до п. 177.2 ст. 177 ПК України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Також суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Зазначаючи про відсутність факту реального здійснення господарської діяльності з означеними контрагентами, податковим органом не враховано, що правочини, які вчинені без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ними, визначаються законом як фіктивні (ст.234 ЦК України). Недійсність фіктивних правочинів, тобто встановлення факту відсутності наміру створити правові насідки, а отже реально здійснити господарську діяльність, визначається тільки судом. Рішень суду про визнання правочинів між позивачем та його контрагентами - ТОВ «Дніпро-Сервіс Плюс», ТОВ «Охоронно-Детективне агентство «Професіонал», ТОВ «Бізнеспром ТК» недійсними ДПІ до суду не надано, в акті перевірки про наявність такого рішення не зазначено, судом на виконання вимог ст.11 КАС України існування такого рішення не встановлено.
За викладених обставин суд доходить висновку, що до набуття законної сили рішенням суду про визнання недійсними правочинів, за яким платником податків був сформований податковий кредит з ПДВ та визначені валові витрати, податковий орган не має правових підстав для відображення в акті перевірки висновків про вчинення таким платником порушення податкового законодавства щодо правильності та повноти справляння податків за цими правочинами, а відображення податковим органом в акті перевірки висновків про вчинення позивачем порушення податкового законодавства щодо правильності та повноти справляння податків за цим правочином, є безпідставним.
Суд також критично ставиться і до доводів відповідача в обґрунтування своєї позиції щодо відсутності у ТОВ «Дніпро-Сервіс Плюс», ТОВ «Охоронно-Детективне агентство «Професіонал», ТОВ «Бізнеспром ТК» відсутні види діяльності - діяльність у сфері бухгалтерського обліку і аудиту та у сфері права, відсутні виробничі потужності та кваліфікований персонал.
По-перше, станом на дату проведення позивачем господарських операцій з ТОВ «Дніпро-Сервіс Плюс», ТОВ «Охоронно-Детективне агентство «Професіонал», ТОВ «Бізнеспром ТК», підприємства були включені до Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, відомостей про припинення діяльності за перевіряє мий період судом не встановлено. Вказані контрагенти являлись платниками ПДВ. До статутної діяльності вказаних підприємств також входить і надання юридичних і консультативних послуг. По-друге, вказаними контрагентами до контролюючих органів подавалась звітність в тому числі і за формою 1ДФ, згідно з відомостями яких на підприємствах працювала не одна особа, тобто, такими підприємствами могли бути надані відповідні послуги (т. 2 а.с. 156-235).
Отже, з огляду на реальний характер операції між позивачем та ТОВ «Дніпро-Сервіс Плюс», ТОВ «Охоронно-Детективне агентство «Професіонал», ТОВ «Бізнеспром ТК», за наслідками виконання яких позивачем сформовані спірні суми податкового кредиту та валових витрат, порушення контрагентом положень податкового законодавства та правил здійснення господарської діяльності (як-то, відсутні види діяльності - діяльність у сфері бухгалтерського обліку і аудиту та у сфері права; відсутні виробничі потужності та кваліфікований персонал) не може бути підставою для позбавлення платника податку - позивача права на отримання податкової вигоди за умови відсутності доказів недобросовісності такого платника.
Суд також зауважує, що положеннями ч.2 ст. 8 КАС України передбачений обов'язок суду застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейським судом з прав людини висловлено позицію, що платник податків не повинен нести відповідальність за наслідки не виконання його постачальником обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ (справа « «Булвес» АД проти Болгарії»), а також зазначено, що у разі виявлення податковим органом невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, він міг би розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим, щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції, але прямого впливу на оподаткування організації-заявника це б не мало (справа «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії»).
Як вказано на стор. 11 Акту перевірки (абз. 5) Позивачка з 01.10.11р. перейшла на загальну систему оподаткування у в зв'язку з перевищенням обсягу отриманої виручки понад 500 000 грн.
Дійсно, згідно з підпунктом 9.12.1 пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», оподаткування доходів, отриманих фізичною особою від продажу товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також фізичною особою, яка сплачує ринковий збір, здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством із цих питань, з урахуванням норм цього пункту.
Таким спеціальним законодавством, зокрема, є Указ Президента України від 3 липня 1998 року № 727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», яким запроваджено спеціальний режим оподаткування, обліку та звітності, спрямований на підтримку суб'єктів малого підприємництва.
Згідно зі статтею 5 Указу № 727/98, в разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).
Отже, Позивачка згідно наведеної норми повинна була перейти до загальної системи оподаткування з 01 січня 2012 року, що й було нею зроблено.
Приписами статті 6 Указу № 727/98 визначено, що суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником податку на доходи фізичних осіб, оскільки вказаний податок сплачується ним у складі єдиного податку.
У той же час зазначений Указ не містить положень, які б регулювали питання оподаткування сум, що перевищують граничний обсяг виручки, встановлений законодавцем.
Таким чином, у 4 кварталі 2011 року оскільки Позивачка фактично знаходилася на спрощеній системи оподаткування, вона не була платником податку на доходи фізичних осіб, а цей податок сплачувався нею у складі єдиного податку.
Суд також зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин діяли зовсім інші норми Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" №13-92 від 26.12.1992 року та Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" № 889-ІУ від 22.05.2003 року.
На виконання вимог статті 13 цього Декрету №13-92, наказом Головної державної податкової інспекції України від 21 квітня 1993 року № 12 було затверджено Інструкцію «Про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю» (втратила чинність 20.12.2011 р.), яка беззаперечно підлягає застосуванню, оскільки була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.
Пункт 14.5 цієї Інструкції зазначає, що фізичні особи, які займаються підприємницькою діяльністю, надають податковому органу податкові декларації наростаючим підсумком з початку року (за квартал; півріччя, три квартали, рік), у строки, визначені законом (протягом 40 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного(податкового) кварталу, що й було зроблено Позивачкою. Інших вимог про надання окремих декларацій жодна норма законодавства не містить.
Відповідно до п.14.1.153 ст.14 ПКУ податкова вимога - письмова вимога органу державної податкової служби до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464 - VI, недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
В ході розгляду справи відповідачем не наведено належних та об'єктивних доказів правомірності прийняття оскаржуваних рішень, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст.94 КАС України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163 КАС України, суд,-
Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції в Кіровському районі м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги - задовольнити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в сумі 208,28 грн. (двісті вісім грн. 28 коп.)
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд за правилами, визначеними ст.186 КАС України.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева