Справа № 826/20103/14
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 лютого 2015 року № 826/20103/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Мазур А.С., суддів: Кротюка О.В., Добрянської Я.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України Головного управління ДМС України у місті Києві
провизнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, скасування рішення,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі -ДМС України), Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві (далі - Головне управління ДМС України у м.Києві) в якому просить:

- визнати неправомірними дії Головного Управління Державної міграційної служби України у м.Києві, пов'язані із неналежним повідомленням позивача про прийняття Державною міграційною службою України Рішення № 556-14 від 03.11.2014 р. про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 р. № 556-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту незаконне та необґрунтоване, що є наслідком неналежного виконання ДМС України свого обов'язку всебічно та ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для визначення особи біженцем. Також позивач зазначає, що достатньо обґрунтував необхідність надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Надав суду письмові заперечення, у яких зазначив, що позивач не може конкретно назвати причину виїзду з країни походження, тому очевидним є те, що першочерговою метою виїзду з території Російської Федерації не є отримання захисту.

У судовому засіданні судом за згодою сторін ухвалено здійснити подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 21.05.2014 р. позивач звернулась до міграційного органу з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій підставою для звернення зазначила постійні побоювання можливого переслідування з боку Росії, через її незгоду з зовнішньою політикою президента Путіна, неодноразово брала участь у акціях протесту проти фальсифікації парламентських і президентських виборів в РФ в 2011-2012 роках, а також неодноразово висловлювала у соціальних мережах свою незгоду з держаною політикою країни її постійного проживання, що в сучасних російських умовах також може бути небезпечно, у зв'язку з чим просить визнати її біженцем і дати можливість залишатися на території України.

За результатами розгляду особової справи ОСОБА_1 та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України у м.Києві 10.09.2014 р. оформлено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 03.11.2014 р. № 556-14 підтримано висновок ГУ ДМС України в м.Києві та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як зазначила позивач, 15.12.2014 р. вона отримала повідомлення № 134 від 11.11.2014 р. про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Досліджуючи надані сторонами документи, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 р. у Росії, республіка Башкеркистан, м.Уфа. Має громадянство Росії, за національністю росіянка. До України прибула легально літаком. З документів які посвідчують особу у наявності паспорт громадянки РФ № НОМЕР_1.

21.05.2014 р. позивач звернулась з заявою-анкетою до Головного управління ДМС України у м.Києві, в якій зазначила, що неодноразово брала участь в акціях протесту, мітингах проти парламентських та президентських виборів, виходячи з вищевказаного вважає, що життя без постійного побоювання переслідування з боку держави в Росії для неї неможливе та зазначила причину виїзду з країни незгоду з політичним режимом Росії.

Позивач у своїй анкеті зазначила про те, що можливо підстав для статусу біженця в неї недостатньо, але будь-яка демократична країна повинна надавати притулок заручникам фашистського режиму.

В ході розгляду заяви про надання ОСОБА_1 статусу біженця Управлінням у справах біженців Головного управління ДМС України в м. Києві було проведено декілька співбесід, позивач на співбесіді від 06.06.2014 р. про причину залишення Російської Федерації відповіла, що була змушена виїхати з РФ через побоювання за її хлопця, який приймає активну участь в мітингах.

Також, позивач зазначила, що вона не піддавалася фізичному насиллю за ознаками раси, релігії, національності, громадянства або політичних поглядів.

У співбесіді від 02.09.2014 р. позивач неодноразово зазначала, що незгодна з політичним режимом її країни, та має намір приймати участь у мітингах і надалі.

Позивач під час співбесіди розповіла, що її молодий чоловік, через якого вона покинула країну свого постійного проживання, працює та отримує заробітну платню з Росії, який повністю зняв з її батьків матеріальну відповідальність за неї та матеріально забезпечує її.

Наказом Головного управління ДМС України у м. Києві від 10.06.2014 р. № 303 документи позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняті в оформлення.

Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України у м.Києві 10.06.2014 р. направлено запит № вих.12/484 до Головного управління Служби безпеки України, в якому просить повідомити про результати перевірки наявності обставин, за яких заявника не може бути визнано біженцем, а також Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України у м.Києві було направлено лист Начальнику відділу Укрбюро Інтерполу ГУ МВС України в м. Києві з проханням провести перевірку наявності обставин, за яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, Головним управлінням ДМС України у м. Києві не було отримано відповідей на запити, а тому вищезазначені запити було направлено повторно.

Головним управлянням ДМС України у м. Києві 10.09.2014 р. за результатами розгляду справи було прийнято висновок щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно зазначеного висновку відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту " міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено, що відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та стосовно якої не встановлено загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням від 23.11.2014 р. № 556-14 ДМС України вищезазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не є обґрунтованими та не підлягають задоволенню з таких підстав.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі- Закон України № 3671-VI).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону України № 3671-VI, встановлено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно ст. 7 ч. 7 Закону України № 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Суд наголошує на тому, що жодних фактичних доказів для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Державному міграційному органу не було надано.

Частиною 2 ст. 13 Закону України № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана:

подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

відбути до визначеного місця тимчасового проживання у разі одержання направлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту;

проходити медичне обстеження на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту;

з'являтися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, у визначений ним строк;

повідомляти центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про свої поїздки за межі адміністративно-територіальної одиниці України, на території якої вона проживає.

Суд зазначає, що ОСОБА_1 на вимогу державного міграційного органу, направлено на медичне обстеження, але позивачем довідку з медичного огляду до міграційного органу не надано.

Також суд зазначає що, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак як пояснює сама позивач, вона звернулась з заявою до Головного управління ДМС України у м.Києві лише через місяць перебування на території України.

За приписами ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, рішенням ДМС України позивачу було відмовлено у наданні йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців" (16 грудня 1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 164 зазначеного міжнародно-правового акта передбачено, що особи, які змушені залишити країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, зазвичай не розглядаються як біженці в розумінні Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загально поширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Таким чином, з'ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 86, 158-163 КАС України, адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, скасування рішення - відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя А.С. Мазур

Судді О.В. Кротюк

Судді Я.І. Добрянська