Справа № 826/1021/15
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2015-03-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 березня 2015 року 16:25 № 826/1021/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «БТА Банк»

до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області

третя особа ОСОБА_1

про визнання протиправною та скасування постанови,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Публічне акціонерне товариство "БТА Банк" (далі по тексту - позивач/ ПАТ "БТА Банк") звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області (далі по тексту - відповідач/ УДВС ГУЮ у Київській області), третя особа ОСОБА_1, у якому просить визнати дії відповідача незаконними та зобов'язати відповідача зняти арешт з житлового будинку №5 (літ.А), загальною площею - 210,9 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу ОСОБА_2 17.10.2007 за реєстровим номером 2751 та земельну ділянку, загальною площею 0,1605 га, кадастровий номер 32218:852:01:05:293:0105, цільове призначення: земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №404953, виданого Вишгородським районним відділом земельних ресурсів 20.06.2008 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.10.2007 за реєстровим номером 2754.

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяви, позов підтримав та просив його задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

В судовому засіданні 02.03.2015р. суд по справі перейшов в письмове провадження на підставі ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.10.2007 року між ВАТ «БТА Банк» (на теперішній час ПАТ «БТА Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №297/07-к.

В забезпечення виконання в повному обсязі всіх зобов'язань позивальника за вказаним кредитним договором було укладено договір іпотеки від 17.10.2007, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_2, реєстровий номер 2759, згідно з яким боржник передав в іпотеку банку: житловий будинок №5 (літ.А), загальною площею - 210,9 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу ОСОБА_2 17.10.2007 за реєстровим номером 2751 та земельну ділянку, загальною площею 0,1605 га, кадастровий номер 32218:852:01:05:293:0105, цільове призначення: земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №404953, виданого Вишгородським районним відділом земельних ресурсів 20.06.2008 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.10.2007 за реєстровим номером 2754.

Так, ПАТ «БТА Банк» стало відомо, що старшим державним виконавцем Гопцієм Р.О. та державним виконавцем Чертком О.С. Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області на виконання виконавчого листа від 04.08.2010 №2-2097/10 Вишгородського районного суду Київської області, прийнята постанова про арешт нерухомого майна, об'єкт обтяження є невизначенне майно, все нерухоме майно, власником якого є ОСОБА_1 код НОМЕР_1, АДРЕСА_1 5.

Посилаючись на порушення відповідачем вимог Закону України "Про іпотеку" та Закону України "Про виконавче провадження", позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999р. № 606-XIV (далі по тексту - Закон України від 21.04.1999 р. № 606-XIV).

Згідно зі статтею 32 Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до частини 1 статті 52 названого Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації.

У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно з законом не може бути накладено стягнення.

Порядок накладення арешту врегульований положеннями статті 57 Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV, частиною 1 якою закріплено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною 2 названої правової норми передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

- винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах;

- винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї;

- винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

- проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

У той же час, відповідно до положень статті 54 Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV, якою врегульовано порядок звернення стягнення на заставлене майно, закріплено, що таке звернення в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі:

- виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

- якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Отже, обов'язковою умовою правомірності дій щодо задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, за рахунок звернення стягнення на заставлене майно, є або виникнення права застави після винесення рішення про стягнення з боржника коштів, або якщо право застави виникло до такого рішення, проте вартість майна, що перебуває у заставі, перевищує розмір заборгованості боржника перед заставодержателем.

Крім того, частина 8 названої статті містить застереження, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Відповідно до визначення іпотеки, закріпленого у статті 1 Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003р. №898-IV з наступними змінами та доповненнями (далі по тексту - Закон України від 05.06.2003р. №898-IV) це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частинами 6 та 7 статті 3 названого Закону закріплено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до статті 33 Закону України від 05.06.2003р. №898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи, оскільки боржник самостійно рішення суду не виконав, відповідачем було прийнято постанови про арешт на все майно ОСОБА_1 у рамках виконавчих проваджень №33398461 та №44467311, у тому числі на оскаржувані об'єкти житловий будинок та земельну ділянку.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно та відповідно до приписів законодавства України вчинено дії щодо накладення арешту на майно третьої особи, а позивач не довів зворотного, а відтак позовна вимога про визнання дій відповідача незаконними задоволенню не підлягають.

Водночас, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо зняття арешту із спірних житлового будинку та земельної ділянки є обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як вбачається із матеріалів справи, право позивача, як іпотекодержателя на нерухоме майно: житловий будинок №5 (літ.А), загальною площею - 210,9 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер НОМЕР_2 та земельну ділянку, загальною площею 0,1605 га, кадастровий номер 32218:852:01:05:293:0105, цільове призначення: земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а отже існувало на момент винесення спірних постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в рамках виконавчих проваджень №33398461 та №44467311.

Крім того, станом на момент винесення зазначеної постанови основне зобов'язання по кредитному договору на забезпечення якого було укладено договір іпотеки, боржником не виконано. Проте, у зв'язку з накладенням виконавчою службою арешту на все майно іпотекодавця - третьої особи, позивач позбавлений права на задоволення своїх вимог як кредитора по основному зобов'язанню за рахунок майна, переданого в іпотеку.

Відповідно до вимог статті 17 та пунктів 1, 2 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України зазначене питання не віднесено до компетенції суду, а відповідно до положень Закону України від 21.04.1999 р. № 606-XIV віднесене до виключеної компетенції державної виконавчої служби, тобто є її дискреційними повноваженнями.

За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження суб'єкта владних повноважень щодо вирішення питання про зняття арешту та заборони на його відчуження.

Відповідно до частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Підсумовуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для зобов'язання УДВС ГУЮ у Київської області вчинити дії щодо звільнення заставленого майна з-під арешту, а саме житловий будинок №5 (літ.А), загальною площею - 210,9 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу ОСОБА_2 17.10.2007 за реєстровим номером 2751 та земельну ділянку, загальною площею 0,1605 га, кадастровий номер 32218:852:01:05:293:0105, цільове призначення: земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №404953, виданого Вишгородським районним відділом земельних ресурсів 20.06.2008 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.10.2007 за реєстровим номером 2754.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б повністю спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 128, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов Публічного акціонерного товариства «БТА Банк» задовольнити частково.

2. Зобов'язати Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області вчинити дії щодо звільнення заставленого майна з-під арешту, а саме: житловий будинок №5 (літ.А), загальною площею - 210,9 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського нотаріального округу ОСОБА_2 17.10.2007 за реєстровим номером 2751 та земельну ділянку, загальною площею 0,1605 га, кадастровий номер 32218:852:01:05:293:0105, цільове призначення: земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №404953, виданого Вишгородським районним відділом земельних ресурсів 20.06.2008 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.10.2007 за реєстровим номером 2754.

3. У решті позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.В. Амельохін