Справа № 2а-11490/10/1370
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2015-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду

11 березня 2015 року 18 год. 07 хв. Справа 2а-11490/10/1370

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Сакалоша В.М.,

суддів - Гулика А.Г., Братичак У.В.

за участю секретаря судового засідання - Козак О.О.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Козоріз О.О.,

розглянувши у м. Львові у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_3 про визнання протиправною бездіяльності Львівської митниці щодо затримки виконання постанови суду та стягнення оплати за вимушений прогул у справі № 2а-11490/10/1370 за позовом ОСОБА_3 до Державної митної служби України та Львівської митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправним наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3.) до Державної митної служби України та Львівської митниці Державної фіскальної служби, в якій позивач із врахуванням уточненої заяви просить суд:

- стягнути з Львівської митниці оплату за вимушений прогул за період з 27.04.2011 року по 22.02.2012 року;

- стягнути з Львівської митниці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

В обгрунтування заяви, з врахуванням заяви від 28.01.2015 року, позивач зазначає про те, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26.04.2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2011 року, задоволено частково позов ОСОБА_3 до Державної митної служби України, Львівської митниці. Згідно рішення суду визнано протиправним та скасовано наказ ДМС України від 24.11.2010 року №2189-к стосовно звільнення ОСОБА_3, поновлено його на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Краковець» Львівської митиці з 26.11.2010 року. Також позивач вважає, що його порушені права повинні бути відновлені у передбачений ст. 236 Кодексу законів про працю спосіб - шляхом стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення з 27.04.2011 року по 22.02.2012 року.

В судовому засіданні представник заявника дав аналогічні пояснення, вимоги, викладені в заяві підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач у своїх запереченнях на заяву зазначає, що ним було вчинено всі необхідні дії для поновлення позивача, однак такий до відповідача не з'являвся і це унеможливило його поновлення. Крім того зазначає, що позивач не звертався про примусове виконання судового рішення до органів державної виконавчої служби.

Представник відповідачів дав аналогічні пояснення, проти заявлених вимог заперечив, просив суд відмовити в їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника заявника, представника Львівської митниці Державної фіскальної служби та ДМС України, суд встановив наступне.

Завданням адміністративного судочинства згідно ч. 1 ст. 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Юрисдикція адміністративних судів відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Умисне невиконання службовою особою вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, являється ознакою складу злочину передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України як невиконання судового рішення.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, відповідно до ч. 2 ст. 257 КАС України є підставою для його виконання.

За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, відповідно до ч. 1 ст. 258 КАС України видається один виконавчий лист.

Судом встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26.04.2011 року у справі № 2а-11490/10/1370 позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Державної митної служби України № 2189-к від 24.11.2010 року в частині припинення 25.11.2010 р. перебування на державній службі в митних органах України старшого інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста "Краковець"Львівської митниці ОСОБА_3, поновлено ОСОБА_3 на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста "Краковець" Львівської митниці. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді допущено до негайного виконання. Стягнуто з Львівської митниці на користь ОСОБА_3 - 17 618,62 грн. Постанову суду в частині стягнення 3 540,19 коп. допущено до негайного виконання.

На підставі постанови від 26.04.2011 року у справі № 2а-11490/10/1370, 26.04.2011 року видано виконавчий лист, згідно якого постановлено стягнути з Львівської митниці на користь ОСОБА_3 17 618,62 грн. (сімнадцять тисяч шістсот вісімнадцять гривень шістдесят дві копійки). Постанову суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 3 540 грн. (три тисячі п'ятсот сорок гривень) звернено до негайного виконання.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2011 року у справі № 48838/11/9104 апеляційні скарги Державної митної служби та Львівської митниці залишено без задоволення, а постанова Львівського окружного адміністративного суду від 26.04.2011 року у справі № 2а-11490/10/1370 без змін.

Проте, наказ Державної митної служби України №349-к, на виконання допущеної до негайного виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду, яким позивача поновлено на раніше займаній посаді з 26.11.2010 року, видано лише 21.02.2012 року. З вказаним наказом ОСОБА_3 ознайомлено 24.02.2012 року.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Закріплений у ст. 8 КАС України принцип Верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні.

Неможливість особою домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року (справа «Жовнер проти України»). Суд відзначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) Свропейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін.

Крім того, ефективний доступ до суду, в розумінні цього ж суду, включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необгрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за невиконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Відтак, враховуючи вищенаведене суд не бере до уваги посилання представника відповідачів відносно не вчинення дій позивачем щодо його поновлення на посаді і вважає, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання рішення суду є обґрунтованою.

Згідно із абз. 7 ч. 1 ст. 5 Кодексу Законів про працю України, держава гарантує працездатним громадянам України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника здійснюється згідно із ст. 236 Кодексу Законів про працю України, у якій визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року N 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Даною постановою визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, згідно з п. 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньо годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної та розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді ( абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства ( абз. 3 п. 8 Порядку).

Як вбачається з довідки відповідача середньоденна заробітна плата позивача станом на день звільнення становила 164,66 грн.

Враховуючи вищевикладене та кількість робочих днів у відповідні періоди, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.04.2011 року по 22.02.2012 року становить 26 693,37 грн. з відрахуванням обов'язкових платежів та зборів, розрахованих відповідно до вищезазначеної Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Щодо вимоги позивача про стягнення з Львівської митниці середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд встановив та зазначає наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 звертався в Львівську митницю з вимогою про виплату середньомісячної заробітної плати за час затримки виконання рішення суду. Також представником позивача підтверджено про їх відсутність в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, аналізуючи діюче законодавство та обставини справи, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необгрунтована.

Керуючись ст. 236 Кодексу законів про працю України, ст. 160, 165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

у х в а л и в :

1. Заяву ОСОБА_3 про визнання протиправною бездіяльності Львівської митниці щодо затримки виконання постанови суду та стягнення оплати за вимушений прогул у справі № 2а-11490/10/1370 - задовольнити частково.

2. Стягнути з Львівської митниці на користь ОСОБА_3 оплату за вимушений прогул за період з 27.04.2011 року по 22.02.2012 року в сумі 26 693,37 грн. (двадцять шість тисяч шістсот дев'яносто три гривні тридцять сім копійок) з врахуванням всіх обов'язкових платежів та зборів, які підлягають відрахуванню з заробітної плати.

3. В задоволенні решти заяви відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії ухвали суду безпосередньо в суді, то п'ятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили у порядку, встановленому ст.254 КАС України.

Повний текст ухвали виготовлено 16 березня 2015 року.

Головуючий суддя Сакалош В.М.

Суддя Гулик А.Г.

Суддя Братичак У.В.