Справа № 872/893/13
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2015-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"10" березня 2015 р. справа № 2а/0470/11111/12

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року у справі № 2а/0470/11111/12

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення від 27 серпня 2012 року №, №, №, № в частині донарахування сум податків та штрафних санкцій по взаємовідносинам ПП «Дніпротара» і ТОВ НВП «Ізолітелектросервіс» з ФОП ОСОБА_1

Постановою суду першої інстанції в задоволенні позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що позивачем допущено порушення порядку складання первинних документів, а крім того фактичне здійснення оподатковуваних операцій між ПП «Дніпротара», ТОВ НВП «Ізолітелектросервіс» і позивачем не підтверджено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи. Просить скасувати постанову суду та задовольнити позов в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив залишити її без задоволення, а постанову суду - без змін.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.08.2012 року Державна податкова інспекція у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська за наслідками проведеної в порядку підпункту 20.1.4. пункту 20.4. статті 20, підпункту 75.1.2. пункту 7.5.1. статті 75, статті 77 Податкового кодексу України планової перевірки склала акт №1796/172/НОМЕР_1 про результати документальної планової виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за період з 01.10.2009 року по 31.12.2011 рік.

Згідно висновків акту перевірки від 10.08.2012 року контролюючим органом встановлені наступні порушення позивача:

- абзацу 5 пункту 6 статті 128 Господарського кодексу України, статті 1 Указу №727, статті 44, статті 177 Податкового кодексу України в частині неналежного ведення обліку доходів та витрат за 4 квартал 2009 року, 2010 та 2011 роки;

- підпункту 177.2. статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності за 2011 рік у сумі 31634,84 грн.;

- підпункту 187.1. статті 187, статті 201, пункту 198.1., 198.2., 198.3, 198.6. статті 198 Податкового кодексу України у 2011 році, в результаті чого донараховано податок на додану вартість всього - 51 134 грн.;

- підпункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України в частині невідображення у податкових розрахунках за ф.1 ДФ за 2011 рік інформації про нарахування та виплату доходів фізичним особам-підприємцям за придбані у них товари (роботи, послуги);

- абзацу «б» пункту 19.2. статті 19 Закону №889 в частині не надання до ДПІ податкового розрахунку за ф. 1 ДФ за 3 квартал 2010 року.

27 серпня 2012 року на підставі акту перевірки від 10.08.2012 року №1796/172/НОМЕР_1 Державна податкова інспекція у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська прийняла наступні податкові повідомлення-рішення:

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів найманих працівників на суму штрафу в розмірі 510 грн., за порушення підпункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України;

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності в розмірі 35590 грн., з них за основним платежем - 31634,84 грн., суми штрафу - 3955,36 грн., за порушення підпункту 177.2. статті 177 Податкового кодексу України;

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем адміністративні штрафи та інші санкції в розмірі 510 грн., за порушення підпункту 177.10. статті 177 Податкового кодексу України;

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 52472 грн., з них за основним платежем - 51134 грн., суми штрафу - 1338 грн., за порушення підпункту 187.1. статті 187, статті 201, пункту 198.1., 198.2., 198.3., 198.6. статті 198 Податкового кодексу України.

Суд першої інстанції виходив з того, що правочини, укладені між позивачем та ПП «Дніпротара» та ТОВ НВП «Ізолітелектросервіс» не мали на меті настання реальних наслідків.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Так, відповідач в акті перевірки зазначає, що між позивачем та ПП «Дніпротара» укладено договір № 108/08 від 09.08.2011 року купівлі-продажу паливно-мастильних матеріалів з використанням пластикових карт на АЗС на загальну суму 29 847 грн, у т.ч. ПДВ - 4974,50 грн. Позивачем надано податкові та видаткові накладні, виписані постачальником ПП «Дніпротара». Розрахунки здійснені в безготівковій формі.

Висновки відповідача про нікчемність правочину, укладеного позивачем з ПП «Дніпротара» ґрунтуються на тому, що зазначене підприємство не знаходиться за місцезнаходженням, фактичне місце здійснення господарської діяльності не встановлено, за даними податкової звітності підприємство не має трудових ресурсів, виробничого обладнання, складських та торговельних приміщень, транспорту, тощо, що необхідно для здійснення фінансово-господарської діяльності. За даними Системи автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту з податку на додану вартість у розрізі контрагентів на рівні ДПА України за серпень 2011 року сума податкового зобов'язання ПП «Дніпротара» по взаємовідносинам з позивачем не відображена, а діяльність контрагента цього підприємства ТОВ «Агентство «Українські ділові контакти» здійснюється поза межами правового поля, тому всі правочини, укладені з ним, є фіктивними (а.с. 83-90 т. 1). Отже, посилаючись на ст.228 ЦК України, відповідач вважає правочин таким, що суперечить моральним засадам суспільства, а також порушує публічний порядок, спрямований на заволодіння майном держави, дохідної частини бюджету, тому є нікчемним.

Суд першої інстанції дійшов висновку стосовно не підтвердження реальності здійсненої операції між позивачем та ТОВ «Дніпротара», оскільки суду не було надано документів, перелічених у п.2, 3 договору № 108/08, укладеного між позивачем та ПП «Дніпротара», а саме - чеки терміналу або фіскальні касові чеки, реєстр заправок, акти приймання-передачі. Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач є приватним підприємцем та веде облік своїх доходів та витрат у відповідній Книзі обліку. Відповідно до п. 3.4. Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України 24.12.2010 N 1025, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 грудня 2010 р. за N 1425/18720, документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, товарно-транспортна та/або податкова накладна, платіжне доручення, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші розрахункові документи. Отже, з метою обліку доходів і витрат позивач отримав та відобразив в обліку видаткові накладні, виписані постачальником ПП «Дніпротара» та платіжні доручення, а також акт звірки взаєморозрахунків (а.с. 255 т. 1). Відсутність інших документів, зазначених в договорі, є, можливо, порушенням умов договору, але не є беззаперечним доказом підтвердження нереальності господарської операції, оскільки для мети обліку витрат позивач має всі необхідні документи.

За умовами договору будь-яка уповноважена особа позивача має право отримувати товар за пред'явленням смарт-картки за його рахунок. Отже, необізнаність представника позивача в судовому засіданні щодо того, хто отримував паливно-мастильні матеріали, не може свідчити про нереальність господарської операції, як це розцінив суд першої інстанції.

Також, вбачається, що позивач надавав послуги з автоперевезень, тому паливно-мастильні матеріали використані у господарській діяльності позивача.

Щодо взаємовідносин з ТОВ «Ізолітелектромашсервіс».

Між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ТОВ НВП «Ізолітелектросервіс» укладено договір поставки №5 від 01.04.2011 року, договір №010364 від 01.04.2011 року про надання послуг експедирування, договір поставки нафтопродуктів №250597 від 25.05.2011 року, договір № 230610 від 01.06.2011 року на постачання й відпуску ПММ (т.1, а.с.51-60).

Як вбачається з матеріалів справи, ці договори укладені для забезпечення виконання позивачем умов договору перевезення і транспортно-експедиційного обслуговування вантажів автомобільним транспортом №3/11 від 01.02.2011 року, який укладений з Дочірнім підприємством з іноземними інвестиціями «Сантрейд». Предметом такого договору є зобов'язання замовника надавати для перевезення вантажі та оплачувати послуги по перевезенню вантажів, а експедитор (позивач) зобов'язується надавати транспортно-експедиційні послуги в міських і міжміських сполученнях.

З метою виконання вказаного договору №3/11 позивач 01.10.2009 року орендувала транспортні засоби у фізичних осіб та підприємців, на підтвердження чого надано копії таких договорів із поясненнями, що перевезення вантажів здійснювали водії позивача та безпосередньо власники автомобілів. Суд першої інстанції дійшов висновку, що такі договори є нікчемними, оскільки не посвідчені нотаріально. Проте, на думку колегії суддів, в контексті розгляду взаємовідносин позивача із ТОВ «Ізолітелектромашсервіс» це не має правового значення.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до договору №010364 від 01.04.2011 року про надання виконавцем - ТОВ НВП «Ізолітелектросервіс» послуг експедирування, такі послуги включають: нагляд за вантажними роботами, прийняття вантажу від вантажовідправника, нагляд в дорозі за закріпленням вантажу, надійністю покриття та ув'язування вантажу, нагляд за розвантажувальними роботами, здача вантажу вантажоотримувачу, перевірка відповідності даних, вказаних в ТТН і інших документах на перевезення вантажу, що фактично приймається до перевезення.

На підставі договору про надання експедиторських послуг 20.06.2011 року оформлено податкову накладну №73 та видано рахунок-фактуру №СФ-000645 у кількості 1 одиниця на суму 79177,49 грн., у тому числі ПДВ 13196,25 грн.

На підтвердження виконання експедиторських послуг позивачем та ТОВ НВП «Ізолітелектросервіс» 20.06.2011 року складено акт №0000033 виконаних робіт, відповідно до якого згідно рахунку СФ-000645 від 20.06.2012 року на суму 79177,49 грн. якісно та в строк виконані послуги по експедируванню вантажів: нагляд за вантажними роботами, прийняття вантажу від вантажовідправника, нагляд в дорозі за надійністю закріплення вантажу, нагляд в дорозі за надійністю покриття та ув'язування вантажу, нагляд за розвантажувальними роботами, здача вантажу вантажоотримувачу, перевірка відповідності даних, вказаних в ТТН і інших документах на перевезення вантажу, що фактично приймається до перевезення, перевірка відповідності зовнішнього стану вантажу, кількості вантажних місць, упаковки і маркування вантажу відомостям, вказаним у ТТН.

Суд першої інстанції виходив з того, що акт виконаних робіт не відповідає вимогам статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не містить ціни послуги, та її одиниці, не визначає обсяг здійснення господарських операцій, а податкова накладна не містить кількість та обсяг наданих послуг, що суперечить підпункту 201.1. статті 201 Податкового кодексу України.

Проте, колегія суддів не погоджується з такою правовою позицією суду, оскільки експедиторські послуги не вимірюються в кількісному виразі, тому не може бути зазначено їх кількість або обсяг, але в акті наведений їх детальний опис.

Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що бухгалтерський облік не може підтверджуватись показаннями свідка. Разом з тим, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 підтвердив факт участі у господарської діяльності та договірних відносинах з позивачем, тому його показання свідчать на користь правової позиції позивача.

Згідно договору поставки №5 від 01.04.2011 року ТОВ НВП «Ізолітелектросервіс» (постачальник) зобов'язався передати у власність позивача автозапчастини в асортименті, виробництва України та Росії, найменування, одиниці виміру та загальна кількість, асортимент, номенклатура, вказуються в накладних на кожну поставку, що є невід'ємною частиною договору. Підтвердженням факту поставки (виписка довіреності, підпису уповноваженої особи на накладних) вважається узгодженням ціни, номенклатури і кількості товарів.

На підтвердження виконання договору №5 від 01.04.2011 року надано податкову накладну від 10.06.2011 року №45; рахунок-фактуру №СФ-000644 від 10.06.2011 року на 102784,51 грн., у тому числі ПДВ 17130,75 грн., на колодки гальмові 20 шт., задні ліхтарі 20 шт., ремкомплект 16 шт., накладки гальмові 10 шт., тормозний кран 10 шт., коробку 2 шт., та відповідну видаткову накладну №РН-0000637.

Доводи суду першої інстанції щодо неналежного оформлення товарно-транспортної накладної та відсутності подорожного листа, як доказів не підтвердження фактичного виконання договору, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р., не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до договору №230610 від 01.06.2011 року на постачання й відпуск ПММ ТОВ НВП «Ізолітелектросервіс» зобов'язався організувати безперебійну заправку паливом автотранспорту покупця на АЗС за адресою вул. Базова, 4а, при цьому покупець оформлює попередню заявку на відпуск ПММ, в якій визначає вид палива, кількість, державний номер автомобіля, його марку та прізвища водія, надає зразок підпису відповідального за отримання ПММ. Згідно пункту 2.4. договору показники паливороздавальних лічильників заносяться у покупця у дорожні листи і завіряються підписом старшого зміни АЗС.

На підтвердження договору від 01.06.2011 року надано рахунок-фактуру №СФ-000613 та видаткову накладну №РН-00000596 від 23.06.2011 року на дизельне пальне в кількості 300 л. на суму 2610 грн., у тому числі ПДВ 435 грн.. 23.06.2011 року ТОВ НВП «Ізолітелектросервіс» виписано податкову накладну №83 на таку поставку. Інші документи на вимогу суду позивачем не надані, тому суд дійшов висновку, що документами, які б свідчили про реальність виконання господарської операції, не підтверджується факт виконання цього договору.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки, як вже зазначалось вище, облік доходів і витрат фізична особа-підприємець здійснює згідно «Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат…», затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України 24.12.2010 N 1025, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 грудня 2010 р. за N 1425/18720, а документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, товарно-транспортна та/або податкова накладна, платіжне доручення, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші розрахункові документи. На підтвердження договору від 01.06.2011 року надано рахунок-фактуру №СФ-000613 та видаткову накладну №РН-00000596 від 23.06.2011 року на дизельне пальне в кількості 300 л. на суму 2610 грн., у тому числі ПДВ 435 грн., податкову накладну №83 від 23.06.2011 року.

Колегія суддів зазначає, що інші документи, оформлення яких було передбачено в договорі, не є обов'язковими для обліку доходів та витрат, а приватний підприємець не зобов'язаний вести бухгалтерський облік, оскільки вимоги Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на нього не поширюється, тому відсутність таких документів не є беззаперечним свідченням нереальності господарської операції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання податкового органу на правовідносини між ПП «Дніпротара» - ТОВ «Агенство «Українські ділові контакти» та ТОВ НВП «Ізолітелектросервіс» - ТОВ «Дім Пива», які мають ознаки знаходження таких операцій поза межами податкового контролю із протиправною метою, не мають безпосереднього відношення до господарських операцій за участю позивача. Судом також правильно зазначено, що правова позиція податкового органу у справі не може опиратися на результати автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів, без проведення перевірки первинних документів, на підставі яких здійснено бухгалтерський та податковий облік.

Колегія суддів зауважує, що відповідно ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Тобто, законодавець виключає правочини, які були укладені з метою суперечною інтересам держави та суспільства, з кола нікчемних правочинів і відносить такі правочини до оспорюваних.

При кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України обов'язково має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. При цьому, доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Проте, відповідачем під час судового розгляду справи не надано допустимих та належних доказів того, що фактична господарська діяльність позивача та вчинювані ним правочини містять наявність обставин, що перелічені у ч. 1 ст. 228 ЦК України.

Крім того, відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно висновків акту перевірки правочини, вчинені позивачем, відповідач кваліфікує як такі, що не направлені на реальне настання правових наслідків, а отже визнає їх нікчемними. Проте, за приписами ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається недійсним судом.

Крім того, слід зазначити, що законодавством не пред'являються вимоги до суб'єктів підприємництва стосовно кількості працівників у штаті підприємства, наявності тих чи інших основних фондів, зокрема, складських приміщень, транспортних засобів, тощо, для здійснення господарської діяльності, отже на його правосуб'єктність та статус платника податків це жодним чином не впливає. Проте, податковий орган має довести, що відсутність таких ресурсів унеможливила в кожному конкретному випадку реальне виконання правочину. Таких доказів суду не надано.

Неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб'єкта господарювання за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. Так, в пункті 7.1 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: «...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні по справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії», пунктом 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Отже, Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.

У разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України»).

Рішення Європейського Суду з прав людини згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» мають в Україні значення джерела права. Більше того, частина друга статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України вимагає врахування практики Європейського Суду з прав людини при вирішенні адміністративних справ.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов про помилкового висновку про нереальність здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Ізолітелектромашсервіс», ПП «Дніпротара».

Щодо оскаржуваних податкових повідомлень рішень, то з урахуванням наданого на запит апеляційного суду розрахунку донарахованих податкових зобов'язань та штрафних (фінансових) санкцій, колегія суддів вважає, що підлягають скасуванню податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення суми зобов'язань з податку на додану вартість на суму 35 735,50 грн. та штрафних (фінансових) санкцій - 1 244,75 грн.; податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення суми зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб на суму 31 634,84 грн. та штрафних (фінансових) санкцій - 3955,36 грн., які були прийняті по взаємовідносинам з ТОВ «Ізолітелектромашсервіс» та ПП «Дніпротара».

Решта донарахованих податкових зобов'язань та штрафів не стосуються спірних правовідносин та знаходяться поза межами заявлених позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають цим обставинам, що є підставою для скасування постанови суду з ухваленням нового рішення відповідно до ст. 202 КАС України.

Керуючись ст. 196, 198, 202 Кодексу адміністративного судочинства, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року у справі № 2а/0470/11111/12 скасувати.

Позов задовольнити частково. Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення суми зобов'язань з податку на додану вартість на суму 35 735,50 грн. та штрафних (фінансових) санкцій - 1 244,75 грн.; податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення суми зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб на суму 31 634,84 грн. та штрафних (фінансових) санкцій - 3955,36 грн.

В решті позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун