Справа № П/811/623/14
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 рокусправа № П/811/623/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередниченко В.Є.,

суддів: Коршуна А.О., Панченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 березня 2014 року у справі № П/811/623/14 за позовом приватного акціонерного товариства «Гідросила АПМ» до Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Гідросила АПМ» (далі - ПАТ «Гідросила АПМ») 21 лютого 2014 року звернулось до суду з позовом до Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області, згідно якого, просить визнати протиправним та скасувати прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення № від 12.02.2014 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вказане податкове повідомлення-рішення повинно бути скасоване, оскільки висновки відповідача щодо нікчемності правочинів позивача з ФОП ОСОБА_1, викладені у акті №36/11-23-15-02/36119987 від 31.01.14 року (далі - акт перевірки) на підставі якого було прийнято оскаржене рішення є безпідставними та необґрунтованими.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 березня 2014 року адміністративний позов задоволено.

Постанова суду мотивована тим, що відповідачем не доведена правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповідач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволені позову відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає про безпідставне неврахування судом першої інстанції висновків відповідача викладених в акті перевірки щодо нікчемності правочинів позивача з ФОП ОСОБА_1

Згідно з запереченнями на апеляційну скаргу, позивач посилаючись на її необґрунтованість, просив у задоволені скарги відмовити, постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який заперечував, щодо задоволення апеляційної скарги відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідачем проведено документальну невиїзну перевірку ПАТ «Гідросила АПМ», з питання достовірності нарахування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та щодо суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість за період з січня 2012 року по березень 2012 року з урахуванням матеріалів перевірки щодо правомірності нарахування податку на додану вартість по ланцюгу постачання товарів (робіт, послуг).

За результатами вказаної перевірки відповідачем складено акт від 31.01.14 року №36/11-23-15-02/36119987, в якому зроблено висновок про порушення позивачем п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1, п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI (зі змінами та доповненнями) з урахуванням ч.1 ст.203, ч.1, ст.215, п.1 ст.216, ст.228 Цивільного кодексу України, в результаті чого позивачем завищено заявлену суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість на загальну суму 14371 грн., в т.ч. по періодах: лютий 2012 року на суму 4008,00 грн., березень 2012 року на суму 10363,00 грн. (а.с.13 - 20).

Відповідно до висновків перевірки, на думку відповідача, позивачем відображені в податковій звітності правові взаємовідносини з суб'єктом господарювання без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження об'єкту оподаткування та несплати податків.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення форми "В1" № від 12.02.14 року, яким позивачу згідно з п.54.3 ст.54 ПК України, за порушення п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1, п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 14 371 грн., визначено податкове зобов'язання з ПДВ у сумі 14 371 грн. та на підставі п.123.1 ст.123 ПК України застосовано штрафні (фінансові) санкції на суму 7 186 грн. (а.с.12).

Правомірність та обґрунтованість вказаного рішення відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірне рішення відповідача прийняте не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України (далі - ПК України) податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового періоду), визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 201.8 статті 201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до абзацу першого п. 201.10 ст. 201 ПК України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, вказаними нормами права визначено підстави за яких платник податків має право на віднесення сплачених сум ПДВ, у вартості товарів/послуг, до складу податкового кредиту підприємства. До таких підстав віднесено: наявність господарської операції, понесення витрат, у зв'язку з господарською діяльністю платника, сплата податку на додану вартість у вартості товарів/послуг, факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач у межах своєї господарської діяльності у письмовій формі уклав договір поставки з ФОП ОСОБА_1 (постачальником) №02-1/23 від 01.01.11 року (а.с.49-50).

За умовами вказаного договору постачальник зобов'язується постачати товар для використання у підприємницькій діяльності, а позивач (покупець) зобов'язується прийняти товар та здійснити оплату за нього.

На виконання умов цього договору ФОП ОСОБА_1 поставив позивачу товар - змащувально-охолоджувальну рідину СОЖ МР-7в вагою 1850 кг та масло гідравлічне МГЕ-46в вагою 4288 кг, на загальну суму 86 225, 97 грн., у т.ч. ПДВ - 14370, 99 грн.

При цьому, з врахуванням положень п.п. 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» реальність вчинення зазначених господарських операцій підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, які підтверджують обставини поставки товару: видатковими накладними, які підтверджують факт передачі та отримання товару (а.с.54, 56).

ФОП ОСОБА_1 виписано податкові накладні (а.с.57, 58).

Оплата за поставлений товар здійснена позивачем у безготівковій формі, про що свідчать платіжні доручення №215 від 19.01.12, №358 від 30.01.12, №572 від 14.02.12 (а.с.59-61).

На підставі податкових накладних ФОП ОСОБА_1 позивачем сформовано податковий кредит у податкових деклараціях з ПДВ за січень 2012 року у розмірі 4 008,33 грн., за лютий 2012 року - 10362,66 грн. (а.с.75-86, 87-98).

Щодо обставин фактичного постачання товарів судом встановлено, що придбані у ФОП ОСОБА_1 товари доставлені з м. Дніпропетровська до м. Кіровограда, та розвантажені на складі паливно-мастильних матеріалів, належному ПАТ «Гідросила АПМ» (а.с. 208).

Перевезення товару - змащувально-охолоджувальної рідини СОЖ МР-7в здійснено залученим позивачем перевізником - ПАТ "Кіровоградська транспортна компанія".

Перевезення товару - масла гідравлічного МГЕ-46в здійснено перевізником ФОП ОСОБА_2, залученим ФОП ОСОБА_1.

Прийняття товарів від імені позивача здійснювала його уповноважена посадова особа - фахівець з закупівель ОСОБА_3 за довіреностями №29 від 11.01.12, №59 від 13.01.12 (а.с.134, 138), які зареєстровані в журналі реєстрації довіреностей ПАТ «Гідросила АПМ» (а.с187-188).

Товар придбано з метою використання у господарській діяльності, а саме для обслуговування приладів та обладнання. Надходження товарів, їх рух по складу та списання відображено в бухгалтерському обліку підприємства та оформлено відповідними прибутковими накладними, накладними на відпуск (внутрішнє переміщення) (а.с. 53, 55, 62-74, 183-186).

Таким чином, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, що право на формування податкового кредиту з ПДВ по взаємовідносинах з ФОП ОСОБА_1 виникло внаслідок фактичного проведення господарських операцій, які є об'єктами оподаткування. Позивач виконав передбачені законом умови стосовно отримання бюджетного відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Також суд першої інстанції вирішуючи спірні відносини вірно зазначив, що фактичною підставою для зменшення позивачу податкового кредиту з ПДВ, що призвело до зменшення бюджетного відшкодування з ПДВ у спірному податковому повідомленні-рішенні, послугував висновки податкового органу про нікчемність правочинів, вчинених ФОП ОСОБА_1, які вчинені без наміру створення правових, а також не створюють інших юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Однак, при визнанні договору нікчемним податковим органом не дотримано приписів законодавчих норм, тобто не встановлено вини та умислу позивача, спрямованих на заволодіння державним майном, порушення публічного порядку, не надано доказів про умисність укладання угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а безтоварність здійсненої позивачем господарської операцій, на що посилається відповідач, не підтверджена у встановленому законом порядку жодним доказом, сам висновок носить характер припущення.

Взагалі в акті перевірки відсутність реальності вчинення господарської діяльності пов'язується податковим органом з обставинами діяльності контрагентів, що є неприпустимим як за законодавством України так і міжнародними нормами.

Зокрема, ст. 61 Конституції України закріплює принцип індивідуального характеру юридичної відповідальності особи.

Крім того, рішеннями Європейського Суду від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України» та від 22.01.2009 «Булвес» АД проти Болгарії, які згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, вказано на те, що коли Держави-члени Конвенції володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань… Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов'язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Отже, виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов'язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного обов'язку не виконав.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 205, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області - залишити без задоволення, а постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 березня 2014 року у справі №П/811/623/14 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений 13 березня 2015 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко