Справа № К/9991/2438/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.03.2015р. м. Київ К/9991/2438/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Бутенка В.І.,
Олексієнка М.М., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Приазовського районного центру зайнятості про визнання нечинним рішення суб'єкта владних повноважень, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2010 року, -

встановив:

У березні 2010 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просив визнати незаконними дії та рішення Приазовського районного центру зайнятості щодо зняття з обліку як безробітного, зобов'язати відповідача прийняти рішення про поновлення його в такому статусі.

В обґрунтування позову послався на те, що його безпідставно знято з обліку, оскільки на момент отримання статусу безробітного він не відносився до зайнятого населення і вимоги частини 2 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 2 березня 2000 року № 1533-III не порушив.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2010 року позов задоволено частково. Скасовано рішення (наказ) Приазовського районного центру зайнятості від 15 грудня 2009 року № НТ091215 щодо ОСОБА_4 Визнано незаконними дії відповідача щодо зняття ОСОБА_4 з обліку як безробітного. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2010 року постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2010 року скасовано та прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України змінити постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2010 року і залишити в силі постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2010 року.

Відповідач подав письмове заперечення на зазначену касаційну скаргу, просить таку залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи те, що сторони у судове засідання не з'явились, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, то суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13 жовтня 2009 року ОСОБА_4 надано статус безробітного та призначено виплату грошової допомоги по безробіттю.

14 грудня 2009 року Приазовським районним центром зайнятості проведена перевірка обґрунтованості виплат ОСОБА_4 матеріального забезпечення, результати якої оформлені Актом розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 86. Перевіркою встановлено, що під час його реєстрації в центрі зайнятості та призначення виплати допомоги по безробіттю, останній приховав інформацію про те, що він являється головою ліквідаційної комісії Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Сервіс Плюс», тобто відноситься до зайнятого населення.

Наказом Приазовського районного центру зайнятості від 15 грудня 2009 року № НТ091215 ОСОБА_4 знято з обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних та винесено рішення про повернення виплаченої допомоги по безробіттю.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не належить до зайнятого населення, оскільки його діяльність щодо ліквідації Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Сервіс Плюс» носила безоплатний характер.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач отримав статус безробітного та право на виплату матеріального забезпечення на підставі недостовірних даних, оскільки він був зайнятою особою, а тому його правомірно знято з обліку та припинено виплату допомоги по безробіттю.

За змістом статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1991 року № 803-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зайнятість - це діяльність громадян, пов'язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі. Зайнятість населення, що проживає на території України, забезпечується державою шляхом проведення активної соціально-економічної політики, спрямованої на задоволення його потреб у добровільному виборі виду діяльності, стимулювання створення нових робочих місць і розвитку підприємництва. Громадяни України вільно обирають види діяльності, які не заборонені законодавством, у тому числі і не пов'язані з виконанням оплачуваної роботи, а також професію, місце роботи відповідно до своїх здібностей. В Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах, зокрема, громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві.

Відповідно до частини 1 статті 2 цього Закону безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у

державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Умови виплати допомоги по безробіттю, визначені статтею 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», пов'язуються з початком настання безробіття, тобто наданням особі статусу безробітного.

У відповідності до частин 2, 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Пунктом 6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2006 року № 357, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у разі встановлення центрами зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 відповідно до протоколу № 2 зборів засновників Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Сервіс Плюс» від 5 червня 2009 року був призначений головою ліквідаційної комісії цього товариства.

Загальний порядок ліквідації суб'єктів господарювання (юридичних осіб) встановлений статтею 60 Господарського кодексу України та статтею 105 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до зазначених норм, спеціальним органом, який проводить ліквідацію, є ліквідаційна комісія, що має особливий статус і тільки їй властиві повноваження.

Відповідно до частини 3 статті 105 Цивільного кодексу України з моменту призначення комісії до неї переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Тобто, з дня призначення голови ліквідаційної комісії до нього переходять права керівника юридичної особи.

Таким чином, ОСОБА_4 як голова ліквідаційної комісії Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Сервіс Плюс» (з 5 червня 2009 року) не мав права на отримання статусу безробітної особи (з 13 жовтня 2009 року) та виплату допомоги по безробіттю.

Враховуючи те, що позивач на момент реєстрації у центрі зайнятості відносився до зайнятого населення і з урахуванням неповідомлення про це відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішення Приазовського районного центру зайнятості про припинення виплати допомоги по безробіттю та зняття його з обліку є правомірними.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2010 року прийнята з додержанням норм права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2010 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Приазовського районного центру зайнятості про визнання нечинним рішення суб'єкта владних повноважень - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Бутенко В.І.

Олексієнко М.М.