Справа № 826/1828/15
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2015-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 березня 2015 року 16:00 № 826/1828/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Катющенка В.П., розглянувши в скороченому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державного управління справами
провизнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного управління справами (далі по тексту - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державного управління справами;

- зобов'язати Державне управління справами надати ОСОБА_1 наступні відомості: текст Указу Президента України від 25.12.2003 № 1490/2003, яким затверджено Положення про Комісію з питань забезпечення Державним управлінням справами медичного та санаторно-курортного обслуговування, або надати роз'яснення, чому текст зазначеного Указу є не для друку; перелік державних органів, підприємств, установ і організацій, медичне та санаторно-курортне обслуговування працівників яких забезпечується Державним управлінням справами; перелік категорій осіб, медичне та санаторно-курортне обслуговування яких забезпечується Державним управлінням справами; порядок прикріплення осіб до лікувально-профілактичних закладів Державним управлінням справами для забезпечення їх медичного та санаторно-курортного обслуговування, збереження та припинення такого забезпечення.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправною, на думку позивача, бездіяльністю відповідача при розгляді його запиту на інформацію від 26.01.2015, оскільки у запиті позивач просив надати йому інформацію, розпорядником якої, на його думку, є відповідач, проте у порушенням норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» фактично відповіді на жоден пункт запиту він не отримав.

Зокрема позивач зазначав, що ним було надіслано запит на інформацію від 26.01.2015 до Державного управління справами щодо надання наступної інформації:

- тексту Указу Президента України від 25.12.2003 № 1490/2003, яким затверджено Положення про Комісію з питань забезпечення Державним управлінням справами медичного та санаторно-курортного обслуговування, або надати роз'яснення, чому текст зазначеного Указу є не для друку;

- перелік державних органів, підприємств, установ і організацій, медичне та санаторно-курортне обслуговування працівників яких забезпечується Державним управлінням справами;

- перелік категорій осіб, медичне та санаторно-курортне обслуговування яких забезпечується Державним управлінням справами;

- порядок прикріплення осіб до лікувально-профілактичних закладів Державним управлінням справами для забезпечення їх медичного та санаторно-курортного обслуговування, збереження та припинення такого забезпечення.

Електронним листом від 30.01.2015 за підписом керівника Державного управління справами позивачу, з посиланням на норми частини 7 статті 6, статей 22, 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» повідомлено, що питання, порушені ним у абзацах третьому-п'ятому пункту 1 запиту, як і відомості, зазначені в Указі Президента України від 25.12.2003 № 1490, належать до інформації з обмеженим доступом. Разом з тим, позивачу надано копії Указів Президента України від 22.12.2005 № 1818, від 25.07.2008 № 676 та від 31.05.2010 № 649, доступ до інформації в яких не обмежено, щодо внесення змін до Положення про Комісії з питань забезпечення Державним управлінням справами медичного та санаторно-курортного обслуговування, затвердженого Указом Президента України від 25.12.2003 № 1490.

Позивач вважаючи, що відповідачем допущено бездіяльність та протиправно не надано запитувану інформацію, чим порушено Закон України «Про доступ до публічної інформації», звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Відповідачем суду надані письмові заперечення проти позову, в яких він посилався на доводи, аналогічні викладеним у відповіді ОСОБА_1 від 30.01.2015. Також зазначено, що інформація, яку просив надати позивач, віднесена до інформації з обмеженим доступом, оскільки є службовою інформацією на підставі Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в Державному управлінні справами, затвердженого розпорядженням керівника Державного управління справами від 12.10.2011 № 281. Також у запереченнях зазначено, що Указ Президента України від 25.12.2003 № 1490 не є документом, створеним у Державному управлінні справами і доступ до нього обмежений іншим органом, шляхом надання відповідної позначки, крім того, копія зазначеного Указу в редакції станом на 2003 рік в Державному управлінні справами відсутня, тому останній не має можливості надати текст цього акту, а також роз'яснення з приводу обмеження доступу до його тексту.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» 13.01.2011 № 2939-VI (далі по тексту - Закон № 2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону № 2939-VI забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити.

Згідно частини першої статті 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше (частина третя статті 6 Закону № 2939-VI).

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше (частина четверта статті 6 Закону № 2939-VI).

Згідно частини п'ятої статті 6 наведеного Закону не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Частиною першою статті 9 Закону № 2939-VI визначено, що відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація:

1) що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;

2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Відповідно до частини другої зазначеної статті документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Згідно пункту 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов'язані надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.

Частиною першою статті 22 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Згідно частини третьої статті 22 наведеного Закону розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Відповідно до частини 4 статті 22 Закону № 2939-VI у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім'я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Згідно пункту 1 Положення «Про Державне управління справами», затвердженого Указом Президента України від 17 грудня 2002 року № 1180/2002, Державне управління справами є допоміжним органом, створеним Президентом України відповідно до пункту 28 статті 106 Конституції України.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Положення Державне управління справами здійснює матеріально-технічне, соціально-побутове та інше забезпечення діяльності Президента України, Ради національної безпеки і оборони України, Адміністрації Президента України та інших створених Президентом України консультативних, дорадчих та допоміжних органів і служб. Матеріально-технічне, соціально-побутове, транспортне та інше забезпечення діяльності Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, інших державних органів здійснюється Державним управлінням справами в межах наданих йому бюджетних призначень, передбачених законом про Державний бюджет України на такі цілі. В іншому випадку забезпечення діяльності зазначених органів здійснюється підприємствами, установами, організаціями, що перебувають в управлінні Державного управління справами, в установленому порядку на договірних засадах.

Пунктом 4 вказаного Положення визначено, що Державне управління справами відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: забезпечує надання лікувально-профілактичної допомоги та санаторно-курортне обслуговування, умови для відпочинку особам, обслуговування яких здійснюється Державним управлінням справами; здійснює контроль за ефективністю лікувально-профілактичної роботи, санітарно-гігієнічних і протиепідемічних заходів, що проводяться підприємствами, установами, організаціями, які перебувають в управлінні Державного управління справами (далі - підприємства Державного управління справами), та здійснює організаційне і методичне керівництво їх роботою в цій сфері; вживає в установленому порядку стосовно осіб, обслуговування яких забезпечується Державним управлінням справами, заходи щодо гарантованого медикаментозного забезпечення, регулярного інформування про дозволені до застосування лікарські засоби та імунобіологічні препарати; реалізації встановленого порядку відпуску безоплатно або на пільгових умовах медикаментів та імунобіологічних препаратів; організовує підготовку документів для державної акредитації лікувально-профілактичних та санаторно-курортних закладів, що перебувають в управлінні Державного управління справами, та для ліцензування їх діяльності в межах наданих йому повноважень, контролює в установленому порядку дотримання ними ліцензійних умов; надає дозвіл лікувально-профілактичним закладам, що перебувають в управлінні Державного управління справами, на надання лікувально-профілактичної допомоги працівникам підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності, окремим фізичним особам на договірних засадах.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, розпорядженням керівника Державного управління справами від 12.10.2011 № 281 затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію в Державному управлінні справами.

Відповідно до пунктів 26 та 27 вказаного Переліку до переліку відомостей, що становлять службову інформацію в Державному управлінні справами, віднесено: відомості за окремими показниками щодо обслуговування прикріпленого контингенту в медичних закладах Державного управління справами; розпорядчі та нормативні документи Державного управління справами (розпорядження, інструкції, положення, протоколи тощо) стосовно виконання функціональних завдань, покладених на Державне управління справами, володіння якими дає змогу ініціювати витік службової інформації.

Враховуючи наведене у сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно не надано позивачу інформацію, яка віднесена до інформації з обмеженим доступом, та текст Указу Президента України від 25.12.2003 № 1490/2003, яким затверджено Положення про Комісію з питань забезпечення Державним управлінням справами медичного та санаторно-курортного обслуговування, оскільки відповідач не створював даний документ та останній відсутній у відповідача.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у частині позовних вимог про зобов'язання Державного управління справами надати позивачу наступні відомості: текст Указу Президента України від 25.12.2003 № 1490/2003, яким затверджено Положення про Комісію з питань забезпечення Державним управлінням справами медичного та санаторно-курортного обслуговування, або надати роз'яснення, чому текст зазначеного Указу є не для друку; перелік державних органів, підприємств, установ і організацій, медичне та санаторно-курортне обслуговування працівників яких забезпечується Державним управлінням справами; перелік категорій осіб, медичне та санаторно-курортне обслуговування яких забезпечується Державним управлінням справами; порядок прикріплення осіб до лікувально-профілактичних закладів Державним управлінням справами для забезпечення їх медичного та санаторно-курортного обслуговування, збереження та припинення такого забезпечення.

Разом з тим, як зазначалось вище, частиною третьою статті 22 Закону № 2939-VI встановлено, що якщо розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Відповідачем у відповіді від 30.01.2015 не зазначено позивачу, що текст Указу Президента України від 25.12.2003 № 1490/2003 у нього відсутній та що доступ до нього обмежений іншим органом, шляхом надання відповідної позначки.

З огляду на наведене, судом вбачається неналежний розгляд відповідачем запиту ОСОБА_1 щодо надання тексту Указу Президента України від 25.12.2003 № 1490/2003, яким затверджено Положення про Комісію з питань забезпечення Державним управлінням справами медичного та санаторно-курортного обслуговування, або надати роз'яснення, чому текст зазначеного Указу є не для друку, у частині не направлення даного запиту належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача, оскільки, на думку суду, відповідачу за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто володіє зазначеною інформацією.

Частиною другою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За таких обставин, з метою захисту прав позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом зобов'язання Державного управління справами розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 від 26.01.2015 в частині надання тексту Указу Президента України від 25.12.2003 № 1490/2003, яким затверджено Положення про Комісію з питань забезпечення Державним управлінням справами медичного та санаторно-курортного обслуговування, або надати роз'яснення, чому текст зазначеного Указу є не для друку, у порядку, визначеному частиною третьою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

На стягненні судових витрат позивач у позовній заяві не наполягав.

На підставі вищенаведених норм законодавства та керуючись вимогами статей 69-71, 94, 158-163, 167, 183-2, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов'язати Державне управління справами розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 від 26.01.2015 в частині надання тексту Указу Президента України від 25.12.2003 № 1490/2003, яким затверджено Положення про Комісію з питань забезпечення Державним управлінням справами медичного та санаторно-курортного обслуговування, або надати роз'яснення, чому текст зазначеного Указу є не для друку, у порядку, визначеному частиною третьою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова підлягає негайному виконанню.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ч. 8 ст. 183-2, ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.П. Катющенко