Справа № 203/1195/15-а
Суддя: Маймур Ф. Ф.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 203/1195/15-а
Провадження № 2-а/0203/50/2015
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.03.2015 Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Маймур Ф.Ф.,

при секретарі - Авраменко А.М.,

за участю: представника позивача - Романенко І.М.,

відповідача - Кулеба В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську адміністративну справу за позовом Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби України до державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Кулеби Віри Олександрівни про визнання незаконної та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

27 лютого 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в якому просив визнати незаконною та скасувати постанову відповідача від 16 лютого 2015 року ВП №46339864 про повернення виконавчого документа стягувачу - постанови Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2012 року у справі про порушення митних правил №0418/1670/2012 за ст.352 ч.1 МК України. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послався на те, що вказаний виконавчий документ п'ять разів пред'являвся позивачем для виконання до Кіровського ВДВС ДМУЮ і кожного разу повертався останнім під різними приводами. Передостання постанова державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження оскаржувалась позивачем до суду і була визнана незаконною та скасована. 16 лютого 2015 року державний виконавець знову повернув позивачу виконавчий документ, що позивач вважає безпідставним та незаконним, оскільки державний виконавець не виконав свого обов'язку із належного виконання виконавчого документу суду, зокрема не звернувся до суду задля вирішення питання про зміну способу та порядку виконання судового рішення.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі з викладених вище підстав.

Відповідач проти задоволення позову заперечувала, надала письмові заперечення, пославшись на виконання всіх передбачених законом дій та обов'язків щодо виконання постанови суду, відзначила не подання позивачем, як стягувачем, державному виконавцеві довідки суду про відсутність майна, яке підлягає конфіскації, а також наявність у самого стягувача згідно закону права на звернення до суду із питанням щодо зміни способу та порядку виконання постанови суду (а.с.14-17).

Вислухавши учасників розгляду справи та дослідивши матеріали адміністративної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 04 липня 2012 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду справи про порушення митних правил №0418/1670/2012 (провадження №3/0418/728/2012) винесено постанову, якою визнано винною ОСОБА_3 в порушенні митних правил, передбачених ст.352 ч.1 МК України (в редакції 2002 року), із накладенням адміністративного стягнення у виді конфіскації безпосередніх предметів порушення митних правил (м'ясна сировина) (а.с.6-7).

Вперше вказану постанову суду було пред'явлено позивачем до виконання 02 серпня 2012 року разом із довідкою суду від 26 липня 2012 року №12587 про відсутність в матеріалах справи про порушення митних правил відомостей стосовно місцезнаходження майна, яке підлягає конфіскації (а.с.8).

02 лютого 2015 року позивачем вкотре було пред'явлено до Кіровського ВДВС ДМУЮ для примусового виконання вищевказану постанову суду від 04 липня 2012 року, за наслідками чого відповідачем своїми постановами від 05 лютого 2015 року відкрито виконавче провадження ВП №46339864, призначено суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, а також направлено позивачу листа із вимогою надання інформації про місцезнаходження майна, яке підлягає конфіскації, умов його зберігання та належності приміщення (майданчика) зберігання такого майна (а.с.18-21).

12 лютого 2015 року позивачем направлено відповідачу листа у відповідь, в якому вказано про подання стягувачем до ДВС раніше відповідної довідки суду про відсутність в матеріалах справи про порушення митних правил відомостей стосовно місцезнаходження майна, яке має бути конфісковане, а також зазначено про наявність у державного виконавця права звернутись до суду задля вирішення питання про встановлення чи зміну порядку і способу виконання постанови суду (а.с.22).

16 лютого 2015 року начальником Кіровського ВДВС ДМУЮ листом повідомлено позивача про те, що згадана довідка суду про відсутність відомостей щодо конфіскованого майна до ДВС не надходила, а також роз'яснено позивачу його право на самостійне звернення до суду із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання постанови суду (а.с.23).

Після цього 16 лютого 2015 року відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві за ВП №46339864 із посиланням на ст.47 ч.1 п.2, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» - на відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а також на те, що здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними (а.с.24, 25).

Питання щодо виконання постанов суду про накладення адміністративних стягнень за порушення митних правил врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження», КУпАП, МК України.

Так, за змістом ст.17 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.2, 284, 298 КУпАП, ст.ст.487, 527 МК України, ст.124 Конституції України постанови судів (суддів) у справах про адміністративні правопорушенні (про порушення митних правил), винесені за наслідками розгляду таких справ, одночасно є судовими рішеннями та виконавчими документами. Постанова суду є обов'язковою для виконання, в тому числі для державних органів, їх посадових/службових осіб.

За змістом ст.ст.5, 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну. Вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень.

Відповідно до ст.541 МК України, ст.313 КУпАП постанова суду (судді) про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил у частині конфіскації виконується державним виконавцем в установленому законом порядку. У разі неможливості конфіскації товарів, транспортних засобів, зазначених у пункті 3 статті 461 цього Кодексу, з осіб, які вчинили порушення митних правил, державним виконавцем за рішенням суду в установленому законом порядку може стягуватися вартість цих товарів, транспортних засобів.

Нормою ст.36 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення суду.

Викладеним вище положенням ст.36 Закону України «Про виконавче провадження» відповідають положенням ст.11 ч.3 того Закону, якими передбачений перелік прав державного виконавця.

Згідно ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Про повернення виконавчого документа державний виконавець виносить постанову, яка може бути оскаржена.

Відповідно до ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, приймаючи до уваги, що державним виконавцем в порушення вимог ст.ст.5, 11, 36 Закону України «Про виконавче провадження», ст.541 МК України не вжито всіх можливих заходів щодо виконання виконавчого документу (постанови суду у справі про порушення митних правил від 04 липня 2012 року), а підставою для винесення оскаржуваної постанови та повернення виконавчого документу слугувало фактично непорозуміння між сторонами у справі щодо надіслання стягувачем та отримання органом ДВС довідки суду від 26 липня 2012 року №12587 про відсутність в матеріалах справи про порушення митних правил відомостей стосовно місцезнаходження майна, яке підлягає конфіскації, яку, довідку, органу ДВС було направлено стягувачем ще при першому пред'явленні постанови суду для виконання, і яку відповідач мав за передбаченим законом правом отримати самостійно повторно в суду вже в ході здійснення виконавчого провадження, однак жодних дій щодо фактичного встановлення місцезнаходження майна, яке має бути конфісковано за постановою суду, самостійно не вчинив (окрім переписки зі стягувачем), до суду з питанням про зміну способу і порядку виконання постанови суду не звертався, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження сторони відповідача про невиконання позивачем, як стягувачем, передбаченого ст.19 ч.4 п.2 Закону України «Про виконавче провадження» обов'язку із подання разом із виконавчим документом копії протоколу вилучення майна, що підлягає конфіскації, або довідки про відсутність такого майна. Як вказувалось вище, така довідка фактично подавалась до органу ДВС при першому пред'явленні стягувачем постанови суду для примусового виконання. Крім того, за змістом ст.19, 47 Закону України «Про виконавче провадження» дана обставина має значення саме для відкриття виконавчого провадження (яке, до речі, було відкрито відповідачем за цих обставин), і не є підставою для повернення виконавчого документу стягувачу, правомірність чого є предметом спору у даній справі.

Також, суд не погоджується і з твердженнями сторони відповідача стосовно вчинення відповідачем всіх передбачених законом дій для виконання постанови суду від 04 липня 2012 року шляхом роз'яснення стягувачу його права на самостійне звернення до суду із заявою задля вирішення питання про встановлення/зміну способу чи порядку виконання постанови суду в частині конфіскації майна. Правова позиція суду з цього питання ґрунтується на тому, що передбачене ст.11 ч.3 п.8, ст.36 Закону України «Про виконавче провадження» право державного виконавця звернутись до суду з цього ж питання з урахуванням на норми ст.11 ч.1 того ж закону фактично є одночасно і обов'язком державного виконавця, а отже можливість звернення до суду задля вирішення питання про встановлення/зміну способу чи порядку виконання постанови суду в частині конфіскації майна має реалізовуватись в першу чергу самим державним виконавцем, а не перекладатись ним на плечі сторін виконавчого провадження. Крім того, за змістом ст.ст.7, 8, 36 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач, як сторона виконавчого провадження, має право звертатись до суду із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання судового рішення лише в межах існуючого виконавчого провадження, а ст.541 МК України не конкретизує суб'єктів звернення із вказаного питання, містячи лише посилання на державного виконавця. Відтак, роз'яснюючи право стягувачу на звернення до суду із відповідною заявою в порядку ст.36 Закону України «Про виконавче провадження» та одночасно повертаючи виконавчий документ стягувачу, державний виконавець фактично позбавляє стягувача можливості скористатись таким правом.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.5, 11, 17, 36, 47 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.2, 284, 298, 313 КУпАП, ст.ст.487, 527, 541 МК України, ст.ст.11, 69-71, 79, 86, 158-163, 167, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Постанову серії ВП №46339864 від 16.02.2015 року, винесену державним виконавцем Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Кулеби В.О., про повернення виконавчого документу стягувачеві - визнати незаконною та скасувати.

Постанову суду може бути оскаржено протягом 10 днів з дня її проголошення. У разі, якщо судом оголошено вступну та резолютивну частини, а також, у разі прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Дніпропетровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ф.Ф. Маймур