Справа № 820/44/15
Суддя: Самойлова В.В.
Дата ухвалення: 2015-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

19 березня 2015 р. № 820/44/15

Харківський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Самойлової В.В.

за участю секретаря судового засідання - Гладкої А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківського прикордонного загону Державної прикордонної служби України, третя особа: начальник Харківського прикордонного загону Державної прикордонної служби України про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до належного суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- скасувати наказ начальника Харківського прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 16.12.2014 року №337-ос про продовження строку контракту, прийнятого відносно нього;

- зобов'язати Харківський прикордонний загін Державної прикордонної служби України вчинити дії щодо звільнення його з військової служби за контрактом, у зв'язку із закінченням 16 грудня 2014 року строку контракту на підставі поданого ним 03 жовтня 2014 року рапорту №1943.

Позивач обґрунтовує свої вимоги наступним чином.

Так, він посилається на те, що оскаржуваний наказ прийнятий без дотримання вимог чинного законодавства, чим порушуються його права, свободи та інтереси і потребує судового захисту.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача за довіреністю Іванов І.В. проти позову заперечував, посилаючись на те, що на теперішній час у зв'язку з оголошенням Указами Президента України від 17.03.2014 р. №303/2014, від 06.05.2014 р. № 454/2014 та від 21.07.2014 р. №607/2014 часткової мобілізації, настав та існує особливий період.

Таким чином, наказом начальника Харківського прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 16.12.2014 року №337-ос контракт про проходження військової служби з позивачем продовжено в односторонньому порядку, що цілком відповідає приписам частини 9 статті 23 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", а тому даний наказ прийнято в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, у зв'язку з чим підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Представник та третьої особи, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, згідно до вимог ст. 35 КАСУ, в судове не прибув, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав.

Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної особи, а підставі наявних у ній доказів відповідно до вимог ст. 128 ч. 2 КАСУ.

Заслухавши сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Встановлено, що 16.12.2011 року між Державною прикордонною службою України, в особі начальника Навчального центру ДПСУ полковника ОСОБА_3 та громадянином України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі ст. ст. 19, 20 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", був укладений Контракт "Про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України", строком на три роки з 16.12.2011 року по 16.12.2014 року.

Згідно п.1. Контракту, громадянин України ОСОБА_1, ознайомившись із законами та іншими нормативно-правовими актами України, протягом дії Контракту, зобов'язався на умовах і в порядку, встановлених Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, іншими нормативно-правовими актами, що визначають порядок проходження військової служби, та цим Контрактом, проходити військову службу в Державній прикордонній службі України в межах часу, визначеного Контрактом, тобто з 16.12.2011 року до 16.12.2014 року.

Так, після закінчення навчання в Навчальному центрі ДПСУ, з 26.06.2012 року військовослужбовець за контрактом ОСОБА_1 проходив службу у відділі прикордонної служби "Вовчанськ" Харківського прикордонного загону ДПСУ.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що на час завершення військової служби за контрактом, позивач не виявив бажання продовжувати військову службу по закінченню дії контракту, про що 03.10.2014 року, подав відповідний рапорт за №1943.

16.12.2014 року наказом начальника Харківського прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 16.12.2014 року №337-ос в односторонньому порядку було продовжено дію контракту з ОСОБА_1 з 16 грудня 2014 року до оголошення демобілізації, чим фактично відмовлено у звільненні позивача.

Підставою для продовження строку дії контракту послугував Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію".

З наведеним суд не погоджується та при вирішенні даного спору враховує наступні нормативні положення.

Так, відповідач в спірному наказі зазначає, що підставою для продовження контракту від 16.12.2011 року, укладеного з позивачем на проходження військової служби, є Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію" та вважає, що у зв'язку з настанням особливого періоду позивача може бути звільнено з військової служби лише після відповідного Указу Президента України "Про демобілізацію", на що суд зазначає наступне.

Так, в Законі України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" зазначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до п. 3 Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 "Про часткову мобілізацію", зазначено, що часткова мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом. Відповідно до п. 8 Указ набирає чинності після затвердження Верховною Радою України вказаного Указу.

Відповідно до Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 22 липня 2014 року, даний закон набирає чинності з моменту опублікування, і опублікований він був 24 липня 2014 року в офіційному виданні газети "Урядовий кур'єр" № 132.

Отже, із аналізу даної правової норми вбачається, що її дія була обмеженою, а саме: з моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" і закінчилась кінцевим строком часткової мобілізації, тобто 06 вересня 2014 року.

Безпідставними на думку суду є твердження відповідної сторони стосовно того, що дія Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 22 липня 2014 року розповсюджується до прийняття Президентом України Указу "Про демобілізацію", оскільки це не узгоджується с приписами ст. 106 Конституції України", де міститься перелік повноважень Президента України, який чітко визначений Основним Законом нашої держави та тлумаченню не підлягає.

Окрім того, суд звертає увагу, що в даному випадку було оголошено часткову мобілізацію на військову службу без введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, як це передбачено у ст. 106 ч. 1 п. 20 Конституції України. А тому, відповідач на свій розсуд проводить паралель між часткової мобілізацією та поняттям особливого періоду в розумінні Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Враховуючи, що ніякими правовими актами це не було визначено та не було оголошено як дія в просторі та часі, то суд не може погодитися з такими твердженнями відповідача.

А від так, на момент закінчення дії контракту, а саме: станом на 16 грудня 2014 року Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 втратив свою силу, а тому посилання на нього як на підставу подовження контракту від 16 грудня 2011 року з позивачем є протиправним.

Отже, позивач відповідно до ст. 26 ч. 6 п. а Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" підлягає звільненню з військової служби у зв'язку з закінченням строку контракту.

В даному випадку законодавець тільки в одному випадку передбачає виняток щодо можливості звільнення особи з військової служби за контрактом в період особливого стану (якщо такий дійсно було оголошено та діяв би на всій території держави чи окремих її місцевостях), коли такий контракт було укладено в період особливого стану до прийняття рішення про демобілізацію (ст. 26 ч. 8 п. 3 пп. 6 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу"). В даному ж випадку контракт з позивачем було укладено 21 липня 2011 року, тобто, задовго до прийняття Президентом України рішення від 21 липня 2011 року № 607 "Про часткову мобілізацію", який став підставою для прийняття відповідачем спірного рішення.

А від так, з урахуванням викладеного вище, суд не може погодитися, що оскаржуваний наказ є законним та обгрунтованим.

Виходячи з приписів ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 статті 9 КАСУ суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 ч. 1 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, в даному випадку відповідна сторона не дотримала вимоги закону про захист охороняємих прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому її оскаржуваний наказ, як рішення суб'єкта владних повноважень, є неправомірним, що дає суду підстави для задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 11, 128, 159, 160, 162 КАСУ, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Скасувати наказ начальника Харківського прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 16.12.2014 року №337-ос про продовження строку контракту, відносно сержанта ОСОБА_1.

Зобов'язати Харківський прикордонний загін Державної прикордонної служби України вчинити дії щодо звільнення з військової служби за контрактом сержанта ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, молодшого інспектора прикордонної служби 1 категорії 4 відділення інспекторів прикордонної служби "Вовчанськ" III категорії (тип Б), у зв'язку із закінченням 16 грудня 2014 року строку контракту на підставі поданого ним 03 жовтня 2014 року рапорту №1943.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 20.03.2015 року.

Суддя Самойлова В.В.