Справа № 872/13886/13
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

05 березня 2015 рокусправа № 808/5196/13-а
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Кругового О.О.

суддів: Дадим Ю.М. Уханенка С.А.

за участю секретаря судового засідання: Пасічника А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Поларіс-Еко» на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 14.08.2013 року у справі №808/5196/13-а за адміністративним позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю «Поларіс-Еко» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

ВСТАНОВИВ :

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з адміністративним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Поларіс-Еко» про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2012 року у розмірі 16505.04 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що несплата адміністративно-господарських санкцій в розмірі та пені завдає значної шкоди державним інтересам, не дозволяє в повній мірі створити інвалідам необхідні умови, які дають можливість вести повноцінний спосіб життя.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 14.08.2013 року адміністративний позов задоволено, з Відповідача стягнуто суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2012 році у розмірі 16505.04 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Поларіс-Еко», не погодившись з рішенням суду першої інстанції, звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову, та винести нову, якою відмовити в задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Відповідач як роботодавець вжив всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, а тому застосування до нього адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць є незаконним .

Сторони, які були належним чином повідомлені про час та місце проведення розгляду справи, в судове засідання не з'явились, у зв'язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового процесу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було вжито всіх залежних від нього заходів спрямованих на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, що свідчить про обґрунтованість стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені .

Суд апеляційної інстанції погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст..17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда

За змістом статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі Закон) для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Відповідач створив у відповідності до нормативу місця для працевлаштування інвалідів на підприємстві у кількості 1 вакантного місця.

Тобто, в даному випадку, Відповідачем було виконано вимоги приписів Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", щодо створення нормативу робочих місць для інвалідів.

Однак, згідно з частиною 3 статті 18 Закону, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону України "Про зайнятість населення" підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Частиною 3 статті 181 Закону встановлено, що державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Отже, приписами чинного законодавства встановлено, що до обов'язків підприємства пов'язаних з працевлаштуванням інвалідів входить не тільки створення робочих місць для інвалідів, але і інформування держави про наявність таких місць шляхом подання щорічної звітності до Фонду соціального захисту інвалідів та щомісячної звітності до районного центру зайнятості.

В свою чергу, частиною 1 статті 20 Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, року сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати навідповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені, яка обчислюється відповідно до Закону, виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Водночас, частиною 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком або збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком або збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з грудня 2011 року по грудень 2012 року, щомісячні обов'язкові звіти Відповідачем до районного центру зайнятості не подавались, що підтверджується довідкою Шевченківського районного центру зайнятості №1361 від 07.06.2013 року.

При цьому, 19.02.2013 року Відповідачем було подано до Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2012 рік, в якому Відповідачем було самостійно визначено, що на підприємстві у 2012 році середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становила 19 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність складає 1 особа, а загальна кількість місць створених відповідно до ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» становить 1 одиниця.

Так, Відповідач вважає, що ним були виконанні встановлені чинним законодавством вимоги по працевлаштуванню інвалідів, оскільки середньооблікова кількість осіб, яким встановлена інвалідність, відповідає кількості створених робочих місць для інвалідів, а тому підстави для накладення штрафних санкцій відсутні.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає зазначені доводи Відповідача безпідставними з огляду на наступне.

Положеннями п.3.2 Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої Наказом Держкомстату від 28.09.2005 № 286 встановлено, що середньооблікова кількість штатних працівників розраховується на підставі щоденних даних про облікову кількість штатних працівників, які повинні уточнюватись відповідно до наказів про прийом, переведення працівника на іншу роботу та припинення трудового договору. Облікова кількість штатних працівників за кожен день має відповідати даним табельного обліку використання робочого часу працівників, на підставі якого визначається кількість працівників, які з'явились або не з'явились на роботу.

Так, відповідно до п.3.2.5 Інструкції, середньооблікова кількість штатних працівників за період з початку року (у тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової кількості штатних працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців у цьому періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4, ... 12.

Згідно з п.3.2.1 Інструкції, середньооблікова кількість штатних працівників за місяць обчислюється шляхом підсумовування кількості штатних працівників облікового складу за кожний календарний день звітного місяця, тобто з 1 по 30 або 31 число (для лютого - по 28 або 29), включаючи вихідні, святкові та неробочі дні, і ділення одержаної суми на число календарних днів звітного місяця.

Згідно п. 3.4 Інструкції щодо заповнення форми №10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів», затв. Наказом Мінпраці України 10.02.07 №42, середньооблікової кількості штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (рядок 02 ), відображається в цілих одиницях. Якщо при обчисленні виникає дробове число, його необхідно округлити до цілого (якщо після коми число 5 і більше, то воно округлюється в бік збільшення).

Зі змісту зазначених норм вбачається, що середньооблікова кількість працівників (інвалідів) на підприємстві за рік визначається шляхом підсумування середньооблікової кількості працівників за кожен місяць року з подальшим діленням суми на кількість місяців у періоді.

Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2012 року Відповідачем було прийнято на роботу 1 особу, якій була встановлена інвалідність, а саме ОСОБА_1.

Так, ОСОБА_1, була прийнята на роботу на підприємство 01.07.2013 року на підставі Наказу №68-к, що свідчить про необхідність її врахування до середньооблікової кількості осіб, яким встановлена інвалідність за періоди жовтень - грудень 2012 року.

Виходячи з зазначеного, вбачається за можливе встановити середньооблікову кількість працівників, яким встановлена інвалідність за 2012 рік шляхом підсумування середньооблікової кількості працівників за кожен місяць року з подальшим діленням суми на кількість місяців у періоді, що становить: ( 0+0+0+0+0+0+0+0+0+1+1+1) :12 = 3:12=0.25?0 осіб.

Тобто, середньооблікова кількість осіб, яким встановлена інвалідність за 2012 рік становить 0 осіб.

Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що до обов'язків підприємства відноситься створення робочих місць для інвалідів, яке не супроводжується його обов'язком самостійно підбирати та працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця, оскільки такий обов'язок покладено на фонд соціального страхування інвалідів та Державну службу зайнятості. До обов'язків підприємств відноситься інформування зокрема районних центрів зайнятості про наявність вакантних робочих місць для інвалідів шляхом надання відповідних звітів щомісячно.

Проте, зазначені звіти про наявність робочих місць для інвалідів не подавались Відповідачем до районного центру зайнятості, що свідчить про порушення ним приписів чинного законодавства щодо виконанням нормативу робочих місць для інвалідів.

Отже, Відповідач у 2012 році не здійснив всіх залежних від нього заходів по працевлаштуванню інвалідів на створені ним вакантні робочі місця, шляхом ненадання обов'язкової щомісячної звітності до районного центру зайнятості, що свідчить про наявність протиправного характеру в його діях.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності стягнення з Відповідача суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2012 року у розмірі 16505.04 грн.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 14.08.2013 року є обґрунтованою та законною, а підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. 195, ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 200, ст. 206 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Поларіс-Еко»- залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 14.08.2013 року у справі №808/5196/13-а - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.О. Круговий

Суддя: Ю.М. Дадим

Суддя: С.А. Уханенко