Справа № 826/17160/14
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Грищенко В.Е., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Анапріюк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги представника Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - Мартинюка Юрія Володимировича, представника Кабінету Міністрів України - Станецької Ольги В'ячеславівни на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Рівнеазот» до Кабінету Міністрів України, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Концерн Стирол», Публічне акціонерне товариство «АЗОТ», Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ», Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання незаконною та скасування постанови в частині, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Рівнеазот» звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Концерн Стирол», Публічне акціонерне товариство «АЗОТ», Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ», Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання незаконною та скасування постанови в частині. Свої вимоги обгрунтовує тим, що, на думку позивача, постановою відповідача заборонено використовувати природний газ понад визначені розподілами обсяги, чим здійснюється втручання у здійснення господарської діяльності та створюються перешкоди реалізувати право власності на природний газ, належний ПАТ «Рівнеазот»; оскаржувана постанова обмежує позивача у використанні раніше придбаного природного газу у господарській діяльності та право постачання природного газу для споживачів понад визначені обсяги; Законами України «Про місцеві державні адміністрації» та «Про засади функціонування ринку природного газу» не передбачено повноважень обласних та Київської міської державних адміністрацій затверджувати розподіли обсягів природного газу; Закони України «Про місцеві державні адміністрації» та «Про засади функціонування ринку природного газу» не встановлюють повноважень Кабінету Міністрів України щодо затвердження розподілу обсягів природного газу для споживачів.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року задоволено позов. Визнано незаконними пункти 1, 5 постанови Кабінету Міністрів України від 09 липня 2014 року № 296 "Деякі питання забезпечення населення, підприємств, установ та організацій природним газом до кінця опалювального сезону 2014/15 року" та додатки 1-4 до неї.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням представник Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - Мартинюк Юрій Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням представник Кабінету Міністрів України - Станецька Ольга В'ячеславівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а постанова суду - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 198, пункту 4 частини 1 статті 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено наступне.

З метою забезпечення населення, підприємств, установ та організацій природним газом та надійного функціонування газотранспортної системи і газових мереж Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 09 липня 2014 року № 296 «Деякі питання забезпечення населення, підприємств, установ та організацій природним газом до кінця опалювального сезону 2014/15 року».

Відповідно до пункту 1 Постанови затверджено починаючи з 01 серпня 2014 року розподіл обсягів природного газу для споживачів у розрізі адміністративно-територіальних одиниць до кінця опалювального сезону 2014/15 року згідно з додатками 1-4.

У додатках 1-4 до Постанови затверджено розподіл обсягів природного газу в розрізі адміністративно-територіальних одиниць на період з 01 серпня 2014 року до кінця опалювального сезону 2014/15 року, розподіл місячних обсягів природного газу для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання у розрізі адміністративно-територіальних одиниць на період з 01 серпня 2014 року по 31 березня 2015 року, розподіл місячних обсягів природного газу для теплогенеруючих та теплопостачальних організацій в розрізі адміністративно-територіальних одиниць на період з 01 серпня 2014 року по 31 березня 2015 року та розподіл місячних обсягів природного газу для бюджетних установ та організацій у розрізі адміністративно-територіальних одиниць на період з 01 серпня 2014 року по 31 березня 2015 року.

Згідно з пунктом 5 Постанови доручено головам обласних та Київської міської державних адміністрацій затвердити виходячи з розподілу обсягів природного газу, затвердженого згідно з пунктом 1 цієї постанови, розподіл обсягів природного газу в розрізі газопостачальних, газорозподільних, газотранспортних і газодобувних підприємств для потреб бюджетних установ та організацій, теплогенеруючих та теплопостачальних організацій, промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання і подати до 01 серпня 2014 року відповідну інформацію Національній акціонерній компанії "Нафтогаз України" та операторові Єдиної газотранспортної системи України.

Позивач, вважаючи незаконними пункти 1, 5 Постанови та додатки до неї, звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є правомірними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень визначено статтею 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

У пункті 21 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» Вищий адміністративний суд України вказав, що судам слід мати на увазі, що за правилами частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи - суб'єкти правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто, особа (позивач) повинна довести факт застосування до неї оскаржуваного нормативно-правового акта або те, що вона є суб'єктом відповідних відносин, на які поширюється дія цього акта.

Таким чином, у даному випадку право на захист виникає за умови доведення факту застосування до нього норм оскаржуваного акта, та/або того, що позивач є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт, тобто Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість оскарження нормативно-правового акта не лише під час безпосереднього його застосування, але й на майбутнє - щоб запобігти такому застосуванню.

Зі змісту оскаржуваних пунктів 1, 5 та додатків до Постанови вбачається, що її норми застосовуються до споживачів природного газу, зокрема, промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання, теплогенеруючих та теплопостачальних організацій, бюджетних установ та організацій, та, відповідно можуть бути застосовані до потенційних споживачів.

Судом першої інстанції встановлено, що ПАТ "Рівнеазот" здійснює діяльність у сфері виробництва добрив та сполук на території Рівненської області, в тому числі використовує природний газ для технологічних потреб, у виробничому процесі, тобто є споживачем природного газу та, відповідно, наділене правом оскаржити Постанову у судовому порядку.

За визначенням пункту 21 статті 1 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» розподіл природного газу - це господарська діяльність на ринку природного газу, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з транспортуванням природного газу газорозподільними мережами з метою його доставки споживачам.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» розподіл природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким газорозподільне підприємство зобов'язується транспортувати природний газ, довірений йому замовником, газорозподільними мережами до пункту приймання-передачі газу та передати його споживачу, який відповідно до законодавства має право на одержання зазначеного газу, а замовник зобов'язується сплатити за доставку газу за встановленою в договорі платою.

За змістом пункту 1 Постанови та додатків 1, 2 до неї для Рівненської області встановлено наступний розподіл місячних обсягів природного газу для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання на період з 01 серпня 2014 року по 31 березня 2015 року: усього за вказаний період дозволений обсяг газу становить 166145,8 тис. куб. метрів природного газу, у тому числі: у серпні - 26715,5 тис. куб. метрів, у вересні 24035,9 тис. куб. метрів, у жовтні - 27803,5 тис. куб. метрів, у листопаді - 27697,2 тис. куб. метрів, у грудні - 28512,1 тис. куб. метрів, у січні - 11215 тис. куб. метрів, у лютому - 10383,3 тис. куб. метрів, у березні - 9783,2 тис. куб. метрів.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що вказаною постановою встановлено ліміт на розподіл природного газу для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання.

При цьому, колегія суддів зауважує, що спірна постанова була пгоджена з Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством фінансів України, Міністерством охорони здоров'я України, Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України в установленому порядку, всі зауваження були розглянуті.

Відповідно до висновку Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи проекту постанови Кабінету Міністрів України, спірні пункти вказаної вище постанови відповідають Конституції України та актам, що мають вищу юридичну силу.

Щодо висновків суду першої інстанції про обґрунтованість доводів позивача про обмеження його права власності на належний йому природний газ та незаконне зобов'язання обласних державних адміністрацій затвердити розподіл обсягів природного газу для потреб бюджетних установ та організацій, промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання, слід зазначити таке.

Єдиним доказом наявності у позивача у власності природного газу в обсягах, про які він вказує у позовній заяві є довідка ПАТ «Укртрансгаз» №3958/64-064 від 16.05.2014 року, яка містить інформацію станом на 28.04.2014 року.

Колегія суддів вважає такий доказ неналежним, оскільки за час здійснення підприємством промислової діяльності до часу набрання чинності спірною постановою, часу звернення до суду та часу розгляду справи судом першої інстанції обсяги газу використовувались та зменшувались.

Крім того, колегія суддів зауважує, що постанова обмежує свою дію періодом часу з 01.08.2014 року до кінця опалювального сезону 2014/2015 років, а тому, з урахуванням доводів позивача, має застосовуватися до нього тривалий період.

Проте, доказів обмеження власної господарської діяльності позивача спірною постановою суду не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що позивач не довів факт порушення оскаржуваною постановою його права власності на природний газ, що було єдиним доводом позивача щодо порушення спірною постановою його прав та інтересів.

Також колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції щодо протиправності та невідповідності п. 5 спірної постанови ст. 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», оскільки до повноважень місцевих державних адміністрацій, визначених ст.ст. 13, 17 Закону України «Про місцеві держави адміністрації» належить, зокрема, вирішення питань соціально-економічного розвитку відповідних територій, промисловості, сільського господарства будівництва, транспорту і зв'язку, соціального захисту, використання землі, природних ресурсів; забезпечення ефективного використання природних трудових і фінансових ресурсів; складання необхідних для управління соціально-економічним розвитком відповідної території балансів трудових матеріально-фінансових та інших ресурсів, місцевих будівельних матеріалів, палива; визначення необхідного рівня обслуговування населення відповідно до нормативів мінімальних соціальних потреб; проведення розрахунку коштів та визначення обсягу послуг, необхідних для забезпечення передбаченого законодавством рівня мінімальних соціальних потреб тощо.

Крім того, статтею 14 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» надано Кабінету Міністрів України право передавати місцевим державним адміністраціям окремі повноваження органів виконавчої влади вищого рівня.

В спірних правовідносинах Кабінетом Міністрів України було передано вищезазначені повноваження, передбачені п. 4 Положення про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року № 382/2011.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про спростування висновків суду першої інстанції щодо доведеності позову у частині протиправності п. 5 спірної постанови.

Крім цього, колегія суддів зауважує про наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 3 КАС України встановлено, що адміністративний позов звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

Тобто, невід'ємною ознакою адміністративної справи є наявність публічно-правового спору щодо порушення прав, свобод та інтересів юридичної чи фізичної особи з боку суб'єкта владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Основний зміст принципу змагальності у адміністративному судочинстві полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення (частина перша статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України). Гарантією реалізації принципу змагальності є широке коло процесуальних прав, визначених Кодексом адміністративного судочинства України, від ефективності використання яких залежить хід судового процесу та його результат.

Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач з посиланням на норми законів та інших нормативних актів довів безпідставність та необґрунтованість вимог позивача. Водночас позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив, що його права та інтереси були порушені Кабінетом Міністрів України або прийнятим ним актом.

Відповідно до частини 2 статті 171 КАС України право оскарж нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Приписи зазначеної частини можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, якщо суд встановить, що оскаржуваний акт до особи не застосовувався і вона не перебуває у відносинах, до яких цей акт може бути застосовано. У такому разі суд не повинен проводити перевірку нормативно-правового акта на предмет його протиправності (законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили).

Така правова позиція висловлена в п. 21 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року № 2.

Процесуальне законодавство спрямоване саме на надання правової оцінки діям та рішенням суб'єктів владних повноважень, якими порушуються права позивача.

Отже, колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах суду першої інстанції необхідно було встановити наявність порушення прав позивача спірною постановою відповідача та перевірити наявність його прав на оскарження в цілому, чи в окремій її частині.

Адже, у разі відсутності порушення прав позивача оскаржуваними положеннями спірної постанови відповідача не має права на її оскарження, а позов є таким, що задоволенню не підлягає.

Тобто, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Оскільки колегією суддів встановлено, що доводи позивача щодо порушення його прав та інтересів не підтвердились належними доказами, не доводять порушення пунктами 1, 5 постанови його прав та інтересів, то колегія суддів приходить до висновку про те, що право на оскарження спірної постанови відповідача у позивача відсутнє, а тому даний позов є необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає неправильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

За вказаних обставин колегія суддів вважає доводи апеляційних скарг обґрунтованими, а тому вони є такими, що підлягають задоволенню.

Зі змісту ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції невірно надана правова оцінка обставинам справи, оскаржуване судове рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги підлягають задоволенню, а постанова суду - скасуванню.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги представника Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - Мартинюка Юрія Володимировича, представника Кабінету Міністрів України - Станецької Ольги В'ячеславівни - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства «Рівнеазот» до Кабінету Міністрів України, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Концерн Стирол», Публічне акціонерне товариство «АЗОТ», Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ», Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання незаконною та скасування постанови в частині - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Т.М. Грищенко

В.Е. Мацедонська

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.