Справа № 522/4238/13-а
Суддя: Шенцева О. П.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/4238/13-а
Номер провадження 2-а/522/158/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Шенцевої О.П.,

за участю секретаря - Соболевої О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Департаменту Комунальної власності Одеської міської ради, третя особа: ОСОБА_3, про визнання незаконним та скасування рішення Одеської міської ради від 29.02.2000 року № 734-ХХІІІ, про визнання незаконним та скасування державного акту, про визнання незаконними дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, що був уточнений, до Одеської міської ради, Департаменту Комунальної власності, третя особа: ОСОБА_3, у якому просять визнати незаконним та скасування рішення Одеської міської ради від 29.02.2000 року № 734-ХХІІІ, визнати незаконним та скасувати державний акт виданий на підставі вищезазначеного рішення Одеської міської ради, визнати незаконними дії щодо невиконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 26.04.1999 року про накладення арешту на земельну ділянку ОСОБА_3

Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили задовольнити.

Представник відповідача Департаменту Комунальної власності Одеської міської ради просила у задоволенні позову відмовити.

Представник Одеської міської ради та третя особа у судове засідання не з'явилися, причини неявки не повідомили.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, надані докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

У судовому засіданні встановлено, що у 1994 році позивачка отримала у користування у ДБК «Знамя » земельну ділянку, за адресою: м. Одеса, 1-й Дачний провулок, 1.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.04.1999 року накладено арешт на земельні ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та землі загального користування ДБК «Знамя», зупинено перереєстрацію та зміну установчих документів до вирішення питання у суді.

Відповідно до ч.1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону.

Частиною 2 статті 173 ЗК України передбачено, що межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до техніко-економічного обґрунтування їх розвитку, генеральних планів населених пунктів.

Згідно ч. 3 статті 173 ЗК України, включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, якщо не буде проведено їх вилучення (викуп) відповідно до Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 176 ЗК України, межі адміністративно-територіальних утворень посвідчуються державним актом України. Форма та порядок видачі державного акта України на межі адміністративно-територіального утворення встановлюються Верховною Радою України.

Відповідно до п.23 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно п. «б» ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 11 цього Закону, передбачено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній республіці Крим- також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради Міністрів АРК, прийнятих у межах їх компетенції.

Відповідно до ч.10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року визначено, що в Основному законі України передбачено форми і засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. На основі цього положення Конституції України в Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти. Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, в регульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спірні інтереси територіальних громад сіл, селиш та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних актів належать акти, які встановлюють, змінюють чи приймають норми права, мають локальний характер, розраховане на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27.12.2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22.07.1991 від 23.06.1997 № 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України.

Відповідно до матеріалів справи арешт ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.04.1999 року був накладений на земельну ділянку, що була виділена у користування ОСОБА_5

Рішення Одеської міської ради від 29.02.2000 року № 734-ХХІІІ стосується земельної ділянки, що була виділена ОСОБА_3

Відповідно до висновку № 65 від 04.02.2000 року, що був наданий Управлінням земельних ресурсів Одеської міської ради, ОСОБА_3 належить 23/1000 частини ДБК «Знамя» за адресою: АДРЕСА_1. Жодних документів. які б свідчили про належність земельної ділянки ОСОБА_5 у матеріалах справи не має, а таким чином зробити висновок щодо невиконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 26.04.1999 року відповідачами у суду не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з вимогами частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд звертає увагу на те, що згідно з вищевказаними нормами права особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Враховуючи вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, у даній адміністративній справі насамперед підлягає встановленню факт порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача (внаслідок прийняття оскаржуваного рішення).

Відповідно до системного аналізу норм Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України та КАС України підставами для визнання акта недійсним (протиправним) є невідповідність його вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який цей акт прийняв. Обов'язковою умовою визнання акта протиправним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

З огляду на відсутність факту порушення прав чи інтересів Позивача з боку Одеської міської ради при прийнятті оскаржуваного рішення суд доходить висновку щодо відсутності підстав для вжиття заходів судового захисту прав та інтересів Позивача у сфері публічно-правових відносин та відповідно підстав для скасування оскаржуваного рішення.

За таких обставин суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 по суті заявлених позовних вимог слід відмовити, оскільки вони є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства та мають відповідного правового обґрунтування.

Керуючись ч. 3 ст. 2, ст.ст. 11, 69, 70, 71, 86, 159, 160, 162, 163 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання до суду першої інстанції апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання постанови суду.

Суддя

05.03.2015