Справа № 816/4880/14
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2015-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 лютого 2015 року м. ПолтаваСправа №816/4880/14

Полтавський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Кукоби О.О.,

суддів: Супруна Є.Б., Удовіченка С.О.

за участю:

секретаря судового засідання - Кльопової І.Г.,

позивача - громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_6,

представника відповідачів - Скорика А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України, управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішень та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_6 (надалі по тексту також позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі - ДМС України), управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (надалі - УДМС України в Полтавській області) про скасування рішення ДМС України від 31.07.2014 №42-14, скасування наказу УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання УДМС України в Полтавській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від ОСОБА_6.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що відповідачами не враховано актуальну інформацію щодо країни-походження позивача та протиправно відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав та мотивів, викладених у письмових запереченнях. Зазначав, що додані до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту інформаційні матеріали носили загальний характер та не підтверджували можливе переслідування позивача на території країни його громадянської належності за релігійними мотивами.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів встановила наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Колегією суддів встановлено, що громадянином Ісламської Республіки Іран ОСОБА_6 16.09.2014 подано до УДМС України в Полтавській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /а.с. 29-32/.

В обґрунтування даної заяви позивач зазначив, що ним в Україні прийнято християнство, він служить іпод'яконом у місцевій церкві, а тому не може повернутись у країну своєї громадянської належності через побоювання переслідування за релігійними мотивами.

Наказом УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 №106 відмовлено в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв'язку з відмовою рішенням ДМС України від 05.11.2012 №602-12 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні /а.с. 32 - зворот/.

Позивач 19.09.2014 звернувся до ДМС Україні зі скаргою на вказане рішення УДМС України в Полтавській області, в якій просив скасувати спірне рішення та зобов'язати УДМС України в Полтавській області прийняти стосовно громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_6 рішення про прийняття його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /а.с. 52-54/.

До скарги заявником додану актуальну інформації щодо країни громадянського походження.

Рішенням ДМС Україні від 04.11.2014 №42-14 скаргу громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_6 відхилено /а.с. 58/.

Про відхилення скарги позивача повідомлено листом від 03.12.2014 №6/19275 /а.с. 61/.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями відповідачів, позивач оскаржив їх до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, колегія суддів виходить з наступного.

Колегією суддів встановлено, що відмовляючи позивачу у прийнятті заяви від 16.09.2014 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту УДМС України в Полтавській області виходило з приписів частини шостої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до якої центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, відповідачі посилались на те, що рішенням ДМС України від 05.11.2012 №602-12 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як особі, стосовно якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 16.01.2013 у справі №2а-1670/7393/12 відмовлено в задоволенні позову громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування зазначеного рішення. Дана постанова набрала законної сили.

Таким чином, відповідачі зазначили, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наведені у заяві від 16.09.2014 обставини відносно заявника не змінились.

Однак, колегія суддів не погоджується з наведеними твердженнями відповідачів у зв'язку з наступним.

На момент звернення позивача із заявою від 16.09.2014 стаття 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" діяла в редакції іншій, аніж на дату звернення із заявою від 08.06.2012.

Так, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" в редакції, чинній на момент подання позивачем заяви від 08.06.2012, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Натомість, чинною на дату звернення позивача із заявою від 16.09.2014 редакцією пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (в редакції Закону України від 13.05.2014 №1251-VII "Про внесення змін до статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що набув чинності з 30.05.2014) встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Системний аналіз двох наведених вище редакцій пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є підставою для висновку про те, що станом на дату розгляду заяви позивача від 16.09.2014 законодавцем розширено критерії визнання особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, визначено, що особою, яка потребує додаткового захисту може бути визнано особу, яка залишилась в Україні внаслідок існування умов загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини та не може чи не бажає повернутися до країни своєї громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Отже, рішення про відмову у прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачами прийнято без врахування змін до редакції пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та без надання оцінки обставинам, викладеним у заяві-анкеті від 16.09.2014 в контексті зазначених змін.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що у висновку щодо прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.09.2014 УДМС України в Полтавській області посилалось на непідтвердження фактів страти християн в Ісламській Республіці Іран та, як наслідок, відсутність будь-якої загрози повернення позивача у країну громадянської належності /а.с. 34/. Однак, вказані доводи відповідачів спростовуються інформацією з доповіді Генерального секретаря Організації Об'єднаних Націй від 12.08.2014 №А/69/150 "Положение в области прав человека в Исламской Республике Иран", що надавалась позивачем разом із заявою від 16.09.2014 та залучена до матеріалів справи /а.с. 41-51/.

Зокрема, у пункті 42 доповіді зазначено: "Несмотря на официальное признание христиан в Конституции, они давно сталкиваются с дискриминацией. По состоянию на январь 2014 года в тюрьмах находилось по меньшей мере 50 христиан, осужденных в основном за связи с церквями за пределами Ирана, участие в службах в неофициальных домашних церквях и другую обычную христианскую деятельность. Специальный докладчик по вопросу о положении в области прав человека в Исламской Республике Иран сообщил, что в 2013 году 35 христиан были приговорены к тюремному заключению сроком до 10 лет за участие в христианской деятельности (в очновном, молитвах), которую иранские власти квалифицируют как угрозу национальной безопасности. В октябре 2013 года четверо христиан были приговорены к 80 ударам плетью за потребление вина на причастии. Наиболее серьезным обвинением, предьявляемым христианам, является вероотступничество, которое влечет за собой смертный приговор. Хотя это обвинение предьявляется нечасто, сообщается, что власти постоянно используют его в качестве угрозы, чтобы заставить христиан прекратить заниматься религиозной деятельностью" /а.с. 48/.

Таким чином, у доповіді Генерального секретаря Організації Об'єднаних Націй констатовано про утиски християн в Ісламській Республіці Іран та їх переслідування з релігійних мотивів.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що він в Україні прийняв християнство.

Допитаний судом як свідок священик Вознесенської церкви м. Полтава ОСОБА_5 пояснив, що у 2010 році до нього звернувся позивач з метою прийняття християнства. За твердженням свідка, позивач щотижня відвідує церкву та допомагає у проведенні служби як іподиякон.

За вищевикладених обставин, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що в разі повернення до Ісламської Республіки Іран він може зазнати переслідувань з релігійних мотивів.

Відповідно до статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних і ритуальних обрядів та вчень.

Відповідачами належну оцінку вказаним обставинам не надано.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що відмова у прийнятті заяви особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстави, визначеної частиною шостою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є правом, а не обов'язком відповідачів.

При цьому, неприйняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до розгляду та примусове повернення або примусове видворення заявника суперечить захисту фундаментальних прав, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року (стаття 33 "Невислання біженців"), а також Конвенцією про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (стаття 3 "Заборона катування").

До того ж, законодавство не вимагає від заявника обґрунтованості його заяви, у зв'язку з чим відмова у прийнятті заяви з підстав її необґрунтованості є протиправною.

В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При цьому, як визначено частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржені рішення не відповідають зазначеним критеріям, оскільки їх прийнято без з'ясування фактичних обставин справи, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовано ці рішення, чим порушено законні інтереси позивача.

Статтею 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що до суду можуть бути оскаржені такі рішення: 1) про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про відхилення скарги про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 3) про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 4) про втрату або позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У спірних відносинах такими рішеннями є наказ УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 №106 "Про відмову в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" /а.с. 32 - зворот/ та рішення ДМС України від 04.11.2014 №42-14 "Про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" /а.с. 58/.

Згідно з частиною другою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Керуючись наведеними положеннями, колегія суддів, зважаючи на допущену в прохальній частині позову помилку щодо реквізитів спірного рішення ДМС України та виходячи з того, що спірні рішення є правовими актами індивідуальної дії, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, визнати протиправними та скасувати наказ УДМС України в Полтавській області від 16.09.2014 №106 "Про відмову в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" та рішення ДМС України від 04.11.2014 №42-14 "Про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Відтак, позов в даній частині належить задовольнити.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання УДМС України в Полтавській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від ОСОБА_6, колегія суддів зазначає наступне.

Як визначено частиною восьмою статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, або суд прийняв позитивне рішення за скаргою заявника, протягом семи робочих днів з дня отримання такого рішення приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Отже, в силу наведених вимог закону УДМС України в Полтавській області зобов'язане протягом семи робочих днів з дня отримання судового рішення прийняти позитивне рішення за заявою позивача від 16.09.2014.

Оскільки на дату розгляду даної справи у колегії суддів відсутні достатні підстави вважати, що відповідач буде ухилятись від виконання наведених вимог закону, позовні вимоги в даній частині є передчасними, у зв'язку з чим в їх задоволенні необхідно відмовити.

За вищевикладених фактичних обставин справи, позов належить задовольнити частково.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 7-11, 69-71, 86, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України, управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішень та зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 16 вересня 2014 року №106 "Про відмову в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04 листопада 2014 року №42-14 "Про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії з одночасним надісланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02 березня 2015 року.

Головуючий суддя О.О. Кукоба

суддя Є.Б. Супрун

суддя С.О. Удовіченко