Справа № 826/9716/14
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року м. Київ К/800/61777/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Бившевої Л.І., Сіроша М.В., розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»
на постановуКиївського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2014
у справі №826/9716/14
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»
доДержавної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві
провизнання недійсною податкової консультації та зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» звернулося до суду із адміністративним позовом, у якому просило визнати недійсною податкову консультацію Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві, що оформлена листом від 11.06.2014 №6531/10/26-59-06-24 та зобов'язати з урахуванням висновків суду по цій справі надати податкову консультацію на запит №875 від 16.05.2014.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.09.2014 позовні вимоги задоволено, визнано протиправною та скасовано податкову консультацію Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві від 11.06.2014 №6531/10/26-59-06-24 та зобов'язано Державну податкову інспекцію у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві повторно розглянути звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» від 16.05.2014 №875 та надати податкову консультацію з урахуванням висновків суду.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2014 у даній справі, скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.09.2014 та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким залишити без змін рішення суду першої інстанції, оскільки вважає, що постанову було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В письмовому запереченні на касаційну скаргу податковий орган, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для відхилення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач звернувся до відповідача із запитом від 16.05.2014 №875 на отримання податкової консультації, в якому викладені обставини щодо яких у позивача виникла потреба у допомозі податкового органу, а саме: відповідно до Статуту ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» предметом діяльності платника податків є операції в сфері надання фінансових послуг, зокрема - факторинг. На підставі умов відповідного договору факторингу, платник податків набув права вимоги до особи боржника за грошовими зобов'язаннями, виконання яких забезпечено іпотекою, предмет якої є власністю боржника. За набуте право вимоги платник податків сплатив ціну договору факторингу - погоджену сторонами факторингу вартість права вимоги (далі - ціна відступлення), яка є нижчою від суми вимоги - розміру заборгованості боржника. Так як боржник не виконує свої грошові зобов'язання перед платником податків останній має намір в рахунок задоволення набутого права вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу третій особі (далі - «покупець») в порядку статей 36-38 Закону України «Про іпотеку». Згідно з висновками експерта, оціночна (ринкова) вартість предмета іпотеки становить 55 мільйонів гривень (далі - ціна продажу). Ціна продажу перевищує ціну відступлення та є меншою суми заборгованості боржника. Боржник, покупець та платник податків є платниками: податку на прибуток підприємств на загальних підставах та податку на додану вартість.

З огляду на описану вище господарську операцію платника податків та з посиланням на статтю 52 Податкового кодексу України позивач просив надати письмову консультацію з питань практичного використання норм податкового законодавства, які підлягають застосуванню до неї, з визначенням у ній: моменту виникнення та бази розрахунку суми податку на прибуток підприємств - учасників господарської операції; моменту виникнення та бази розрахунку податкових зобов'язань та кредиту з податку на додану вартість, що виникатимуть в платників відповідного податку - учасників господарської операції; яким чином боржника має бути повідомлено про звернення стягнення на предмет іпотеки, для відображення, у випадку необхідності, податкових наслідків; нормативно-правового обґрунтування наданої консультації.

У відповідь на вказаний запит відповідач у своєму листі від 11.06.2014 №6531/10/26-59-06-24 «Про розгляд листа», посилаючись на статті 1077, 1079 Цивільного кодексу України, пункти 153.5, 153.6 статті 153, підпункт 196.1.5 пункту 196.1 статті 196 Податкового кодексу України, надав відповідь та зазначив про те, що надання будь-яких висновків щодо кожного конкретного випадку виникнення податкових взаємовідносин, у тому числі й тих, про які йдеться у листі, можливе за результатами аналізу документів та матеріалів, що дозволяють ідентифікувати предмет запиту, тобто під час документальної перевірки господарської діяльності суб'єктів господарювання.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що контролюючим органом в порушення суті податкової консультації були лише процитовані норми Цивільного та Податкового кодексів України, без надання відповіді по суті поставлених запитань, а також зроблено посилання на можливість надання висновків щодо кожного конкретного випадку виникнення податкових взаємовідносин лише за результатами дослідження документів в ході проведення документальної перевірки.

Судова колегія касаційної інстанції погоджується з позицією суду апеляційної інстанції, який скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходячи із вірного застосування норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку, що ненадання повної чи конкретної відповіді на запитувану інформацію не є в розумінні норм Податкового кодексу України підставою для визнання податкової консультації недійсною.

Згідно із підпунктом 14.1.172 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова консультація - допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Відповідно до статті 52 Податкового кодексу України за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію. За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі. Консультації надаються контролюючими органами. Контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з тих питань, що належать до їх повноважень.

За змістом пункту 53.3 статті 53 Податкового кодексу України платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору.

З наведеного виплаває висновок, що чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачено визнання судом податкової консультації недійсною, яка на думку платника податків, не містить конкретної відповіді на поставлене питання. Дана норма передбачає визнання судом податкової консультації недійсною лише в тому випадку, якщо податкова консультація суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору, що позивачем в під час розгляду справи по суті доведено не було.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов юридично правильного висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на те, що позивачем не доведено існування обставин, за яких податкова консультація може бути визнана недійсною.

Відтак, позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного, на його думку, права, адже фактично, як слідує з матеріалів справи, на думку позивача, податковим не надано чіткої відповіді на поставлені у запиті питання, що, в свою чергу, може бути свідченням бездіяльності суб'єкта владних повноважень, в той же час, податкова консультація може бути визнана як недійсна в тому випадку, коли вона суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Як наслідок, відмова у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсною оскаржуваної податкової консультації, є законною підставою для відмови у задоволенні похідної від неї вимоги, оскільки такі дії можуть застосовуватись лише за наявності протиправного рішення, дій чи бездіяльності відповідача.

За таких обставин та з урахуванням вимог частини 3 статті 2, частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, не спростованим доводами касаційної скарги про наявність законних підстав для відмови в позові.

Із змісту касаційної скарги також вбачається, що позивачем не наведено суті порушення норм матеріального права судом апеляційної інстанції. Доводи заявника касаційної скарги зводяться до викладення змісту податкової консультації, яка є предметом спору.

Частиною 2 статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в касаційній скарзі серед іншого повинно бути зазначено обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає порушення норм матеріального чи процесуального права (пункт 4) та вимоги особи, що подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції (пункт 5).

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суд повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надав їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанцій були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» відхилити.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2014 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, що беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді Л.І.Бившева
М.В.Сірош