Справа № 2а-13882/12/0170/3
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.03.2015р. м. Київ К/800/18992/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:
Бутенка В.І (доповідач), Олексієнка М.М., Штульман І.В.,
провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Сімферопольського прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення суми, -
в с т а н о в и в :
У грудні 2012 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача втрачений заробіток, дохід (грошове забезпечення) у зв`язку із завданою шкодою (каліцтвом), пов`язаним із втратою 85% професійної працездатності, починаючи з 28 листопада 2011 року, у сумі 3461,10 грн., а також стягнути заборгованість із втраченого заробітку (доходу) за останні три роки у сумі 124059,96 грн.
Постановою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 27 грудня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.
В касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення цих судів і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач проходив військову службу в Прикордонних військах СРСР та України з 01.08.1975 року по 01.10.2001 року, що підтверджується копією трудової книжки.
У грудні 1997 року під час проходження військової служби позивач отримав черепно-мозкову травму. Згідно наказу від 26.12.1997 року №245 та висновку службового розслідування каліцтво позивачем отримано при виконанні службового обов`язку чергового в/ч НОМЕР_1 добового наряду 27.12.1997 року, але не під час виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою охороною державного кордону чи суверенних прав України.
Згідно довідки від 27.01.1998 №00891 про результати визначення у відсотках ступеня втрати професійної працездатності застрахованого ОСОБА_1 встановлено 10% втрати професійної працездатності, 24.07.2001 року 90% втрати професійної працездатності, 09.12.2005 року 70% втрати професійної працездатності.
Рішенням МСЕК від 24.07.2001 року №0101171 позивачу встановлено другу групу інвалідності у зв`язку з отриманням травми під час проходження служби та привласнена ІІ група інвалідності безстроково, що є наслідком отриманої травми, пов`язаної з проходженням військової служби..
У жовтні 2001 року позивач був звільнений у відставку за станом здоров`я і згідно з довідкою МСЕК серії КР-1 № 001065 від 09.12.2005 року йому встановлено сумарно 85 % втрати професійної працездатності у зв`язку з травмою, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Соціальний захист працівників, які уклали трудовий договір із Прикордонними військами України, забезпечується на загальних підставах відповідно до законодавства про працю України.
Проходження позивачем служби у прикордонних військах України на час звільнення було врегульовано Законом України «Про Прикордонні війська України», Положенням про проходження військової служби громадянами України та військовим статутом, а тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що трудове законодавство України до позивача застосовано бути не може, оскільки він проходив службу і трудового договору із Прикордонними військами не укладав, в трудових правовідносинах не перебував.
Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законодавством порядку.
Статтею 16 вказаного Закону визначено, що військовослужбовці підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №488 затверджено Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, згідно з пунктом 6 (підпункт «б»), якого відшкодування шкоди у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася в наслідок поранення (контузії, травми, або каліцтва) відбувалось шляхом виплати НАСК «Оранта» страхових сум у встановленому розмірі.
Таким чином, законодавством встановлено порядок відшкодування завданою військовослужбовцям шкоди, пов`язаної з проходженням військової служби.
Як встановлено ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.12.2008 року, страховою компанією "Оранта" сплачено позивачу ОСОБА_1 кошти у зв`язку з втратою працездатності в розмірі 10% і 70 % після звільнення з військової служби у відставку за станом здоров`я.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців» пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ».
Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» передбачені відповідні соціальні гарантії для військовослужбовців, які стали інвалідами. Згідно з вказаною нормою військовослужбовці, які сталі інвалідами за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності.
З урахуванням викладеного, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що правовідносини між сторонами регулюються нормами спеціальних нормативних актів.
Частиною 1 ст. 1195 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Стаття 1195 Цивільного кодексу України регламентує деліктні зобов`язання; деліктна відповідальність є видом цивільно-правової відповідальності. Спірні правовідносини не є цивільно-правовими відносинами, з урахуванням чого норма ст. 1195 Цивільного кодексу України не поширюється на випадок каліцтва, який виник з військовослужбовцем при проходженні публічної служби, оскільки ці правовідносини врегульовані спеціальними законодавчими актами.
Відповідно до ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 9 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників; положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Враховуючи усі обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні даного позову з огляду на те, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.
Доводи касаційної скарги зроблених цими судами висновків не спростовують, а тому колегія суддів вважає, що підстав для скасування чи зміни оскаржених судових рішень не вбачається.
Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд, -
у х в а л и в :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 27 грудня 2012 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2013 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

С у д д і : В.І. Бутенко

М.М. Олексієнко

І.В. Штульман