Справа № 823/3267/14
Суддя: С.М. Гарань
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання

стосовно внесення до Конституційного Суду України

подання щодо конституційності закону

12 березня 2015 року Справа № 823/3267/14

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді: Гараня С.М., суддів: Каліновської А.В., Мишенка В.В.,

при секретарі - Литвинчук В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1, в якій останній просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального Прокурора України № 1483к від 23.10.2014р. про звільнення з посади прокурора Черкаської області Миколенка В.А., з моменту його прийняття;

- поновити його на посаді прокурора Черкаської області;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на його користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Розгляд справи призначено на 10год. 10хв. 12.03.2015 р.

11.03.2015 р. від представника позивача надійшло письмове клопотання про зупинення провадження в адміністративній справі № 823/3267/14 до вирішення питання про внесення змін в Закон України «Про очищення влади». Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, заяв про розгляд справи за їх відсутності чи відкладення розгляду справи не надали.

Від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, за наявними в справі матеріалами. В поданих на попередні судові засідання запереченнях наголошено, що доводи позову про невідповідність Закону Конституції України не заслуговують на увагу, оскільки повноваженнями визнавати закон чи окремі його положення такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), наділений єдиний орган - Конституційний Суд України.

У відповідності до ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, суд вирішив провести розгляд справи за відсутності сторін, в порядку письмового провадження.

В обґрунтування позову зазначається, що ОСОБА_2 відповідно до наказу Генерального прокурора України № 194к від 13.03.2014 р. був призначений на посаду прокурора Черкаської області.

Наказом Генерального прокурора України № 1483к від 23.10.2014 р. позивача звільнено з посади прокурора Черкаської області у зв'язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України на підставі довідки про результати перевірки особової справи позивача та увільнено останнього від обов'язків голови колегії прокуратури Черкаської області.

Між тим, як зазначає позивач, оскаржуваний наказ мотивовано тим, що позивач є особою, на яку розповсюджується дія Закону України «Про очищення влади» (відповідно до п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, трудовий договір припиняється на підставах, передбачених Законом України «Про очищення влади»).

Позивач зазначає, що оскаржуваний наказ винесено відповідачем всупереч вимогам ст. 22, ст.43, ст. 58, ч. 2 ст. 61, ст. 62, 68 Конституції України, ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» без урахування ст. ст. 40, 41 КЗпП України, при неправильному застосуванні ст. 36 КЗпП України, у період тимчасової непрацездатності позивача.

Позивач акцентує увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, натомість його було звільнено на підставі довідки про результати вивчення особової справи.

Крім того, позивач звертає увагу на ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Згідно ч. 2 ст. 1 зазначеного вище Закону очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Позивач вказує на те, що оскаржуваний наказ не містить жодного доказу доведеності вини позивача у вчиненні ним дій, передбачених ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Крім того, позивач зазначив, що його звільнення проведено всупереч вимогам ст.ст. 62, 68 Конституції України.

Позивач посилається на ст. 62 Конституції України, зокрема усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Натомість, відповідачем не було враховано під час звільнення, що позивач зазнав переслідувань з боку прибічників режиму Януковича, і саме з цієї причини був змушений звільнитись з органів прокуратури в 2011р.

Також позивач зазначає про порушення ст. 68 Конституції України, відповідно до якої кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Оскільки позивача звільнено автоматично, без жодного доказу наявності та доведеності вини визнано особою, яка своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювала спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і яку необхідно в подальшому не допускати до управління державними справами.

Крім того, позивач зазначає, що його незаконно було звільнено з посади на підставі п. 7-2 ст. 36 КЗпП, з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», з порушенням ст. 43, ст. 58 Конституції України.

Згідно положень ст. 43 Конституції України громадянам України гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до положень ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Посилаючись на наведені положення Конституції України позивач наголошує на тому, що не допускається звуження чи обмеження прав і свобод, інакше ніж у випадках, прямо передбачених Основним Законом України.

Позивач вважає, що рішенням Генерального прокурора України (що ґрунтується на положеннях Закону України «Про очищення влади») були обмежені численні права і свободи позивача, закріплені в Основному Законі України, а тому вказане рішення прийнято всупереч Конституції України, а відповідач мав керуватись положеннями ст. 8 Конституції України та застосовувати до вказаних правовідносин певні її положення.

Позивач вважає, що вищезазначені положення Конституції України не були враховані при прийнятті оскаржуваного рішення відповідача, оскільки у зв'язку із його прийняттям обсяг прав позивача значно зменшився, а також було застосовано доволі суттєві обмеження за наявності певної ознаки (займання посади у конкретний період часу), що є недопустимим відповідно ст. 22 Конституції України.

Згідно положень ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Позивач також звертає увагу на положення п. 7, 11, 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи «Про заходи щодо подолання наслідків минулих комуністичних тоталітарних систем» № 1096 (1996), у якій зазначено, зокрема таке - кримінальні діяння, вчинені особами під час тоталітарних режимів, повинні переслідуватись та каратись відповідно до кримінального права. Якщо ж кримінальним законодавством встановлюються строки давності щодо певних злочинів, то законодавцем такі строки можуть бути продовжені, оскільки це є суто процесуальним, а не матеріальним питанням (п. 7); - у випадках люстрацій них діянь, які не містять ознак злочину, люстраційні заходи можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо дотримано таких критеріїв: дотримання принципу індивідуальної вини, яка має бути доведена в кожному окремому випадку; гарантування права на захист, презумпції невинуватості та права на оскарження до суду (п.п. 11, 12).

Крім іншого, в обґрунтування позову позивач посилається на практику Європейського суду з прав людини - справа «Мосціцький проти Польщі» від 14.06.2011р., у якій зокрема зазначено, що покарання порушників має бути обмежене сферою кримінального права. Якщо внутрішнє законодавство дозволяє обмежувати права, гарантовані Конвенцією, воно має бути досить точним, щоб дозволити індивідуалізувати відповідальність кожної зацікавленої особи, і містити відповідні процедурні гарантії.

Крім цього позивач також зазначив, що він не може нести відповідальність у вигляді заборони, встановленої у ч. 3 ст. 1 Закону, лише на підставі самого факту зайняття ним посади прокурора Черкаської області, що саме по собі не містить (і не може містити) складу жодного правопорушення. Однак, звільнивши позивача із займаної посади, відповідач, таким чином, всупереч Конституції України, застосував до нього міру колективної відповідальності, яка покладена в основу Закону. Виходячи із системного тлумачення норм Закону усі особи, які займали посади, визначені у ст. 3 Закону, автоматично визнаються винуватими у сприянні узурпації влади Президентом України Віктором Януковичем, підриві основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенні прав і свобод людини та підлягають обмеженням, що передбачені Законом. Зазначене, на думку представника позивача, суперечить Конституції України щодо індивідуальної відповідальності особи.

Також зазначив, що положення п. 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» також не відповідають принципам Конституції, оскільки призводять до автоматичного звільнення осіб. Також представник позивача вказав, що позивача звільнено з посади лише за формальними ознаками, в силу зайняття ним посади у певний період часу. Вина позивача у сприянні узурпації влади, підриві основ національної безпеки та оборони України або протиправному порушенні прав і свобод людини не встановлена, а отже порушено принципи індивідуальної відповідальності особи. Також представник позивача вказав, що відповідачем порушено конституційний принцип презумпції невинуватості. На думку представника позивача вказаний принцип підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації). У зв'язку з цим, як зазначає представник позивача, перш ніж застосовувати до позивача заходи відповідальності, передбачені Законом (звільнення, заборона обіймати посади), відповідач повинен був довести його вину у вчиненні правопорушень, що сприяли узурпації влади Віктором Януковичем, підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини. На думку представника позивача, відповідач, звільняючи позивача з посади прокурора Черкаської області, не дотримався будь-якого порядку доведення його винуватості, чим безперечно порушив приписи ст. 62 Конституції України.

Таким чином, як зазначається позивачем у позовній заяві, протиправність рішення відповідача обґрунтовується тим, що воно прийнято всупереч Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, а також вказаним рішенням було обмежено свободи позивача, визначені вимогам ст. 22, ст.43, ст. 58, ч. 2 ст. 61, ст. 62, 68 Конституції України.

У взаємозв'язку з наведеним, суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до ст. 150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції в будь-якій стадії розгляду справи.

Дослідивши зміст позовної заяви, з метою досягнення однозначної визначеності у питанні про те, чи відповідають в контексті доводів позивача окремі вищезгадані положення Закону України «Про очищення влади» наведеним вище положенням Конституції України та, відповідно, з метою з'ясування питання щодо їх конституційності, забезпечення застосування при вирішенні спору норм Закону, які відповідають Конституції України, а також з метою забезпечення дотримання конституційних прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності вищезгаданих окремих положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України.

Враховуючи наведене у сукупності, суд приходить до висновку про задоволення клопотання представника позивача щодо зупинення провадження у справі до вирішення Верховним Судом України питання відносно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності наведених вище положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України та прийняття відповідного рішення Конституційним Судом України.

Керуючись ч.5 ст.9, ст.ст.160, 156, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Звернутися до Верховного Суду України із зазначеною ухвалою для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» положенням Конституції України, а саме: пункту 8 частини першої статті 3, частини третьої статті 1, пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» положенням ст.ст. 22,43, 58, 61, 62, 68 Конституції України.

Зупинити провадження у справі № 823/3267/14 до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України, відповідно до ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 12.03.2015 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії та прийняття відповідного рішення Конституційним Судом України.

Копію ухвали направити сторонам у справі та Верховному Суду України (разом із копією позовної заяви).

Ухвала в частині звернення до Верховного Суду України набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню не підлягає.

Ухвала в частині зупинення провадження у справі може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом п'яти днів з дня її проголошення або з дня її отримання стороною за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Головуючий С.М. Гарань

Судді А.В. Каліновська

В.В. Мишенко