Справа № 826/13493/13-а
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2015 року м. Київ

колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Горбань Н.І., Межевича М.В.

за участю секретаря Скалецької І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції у Київській області на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом Департаменту агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації до Державної фінансової інспекції у Київській області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "ДПЗКУ-МТС" про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А

Позивач, Департамент агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації, звернулася до суду з позовом до Державної фінансової інспекції у Київській області про зобов'язання відповідача виключити із розділу 9 акту ревізії від 17 липня 2013 року № 07-21/61 встановлення невідповідності вартості адмінбудинку на загальну суму 6233231,31 грн. у зв'язку із продажем 1262,8 кв.м. нерухомості, а також із розділу 14 вказаного акту доводів і висновку щодо безпідставного відшкодування частини вартості придбаної у лізинг техніки на загальну суму 14969996,00 грн. та нанесення цим матеріальної шкоди.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволені повністю. Зобов'язано державну фінансову інспекцію в Київській області виключити із розділу 9 акту від 17 липня 2013 року № 07-21/61 ревізії фінансово-господарської діяльності департаменту агропромислового розвитку Київської ОДА за період з 01 січня 2010 року по 31 травня 2013 року встановлення невідповідності вартості адміністративного будинку, розташованого за адресою: місто Київ, вул. Червоноармійська, 13/1, на загальну суму 6233231,31 грн. у зв'язку із продажем 1262,8 кв.м. нерухомості. Зобов'язано державну фінансову інспекцію в Київській області виключити із розділу 14 акту від 17 липня 2013 року № 07-21/61 ревізії фінансово-господарської діяльності департаменту агропромислового розвитку Київської ОДА за період з 01 січня 2010 року по 31 травня 2013 року доводів і висновку щодо безпідставного відшкодування частини вартості придбаної у лізинг техніки на загальну суму 14969996,00 грн. та нанесення цим матеріальної шкоди.

Не погоджуючись з судовим рішенням представник Державної фінансової інспекції у Київській області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції, та постановити нову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення. Так, апелянт акцентує увагу на ту обставину, що висновки акту ревізії не можуть бути предметом позову, а тому суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Згідно зі п.3 ч.1 ст. 198, п.4 ч.1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідачем 17 липня 2013 року складено акт ревізії фінансово-господарської діяльності позивача за період із 01 січня 2010 року по 31 травня 2013 року № 07-21/61 (далі - акт ревізії), відповідно до якого перевіряючим зазначено:

В п. 9 якого, після відчуження частини приміщення, загальною площею 1262,8 кв.м., позивачем не проведено зменшення балансової вартості будинку, який знаходиться на балансі позивача, так як за даними бухгалтерського обліку, загальна площа адмінбудинку становить 4965,0 кв.м., балансовою вартістю 24507417,60 грн., вартість 01,0 кв.м. становить 4936,04 грн.

Позивачем не проведено зменшення балансової вартості адмінбудинку у загальному розмірі 6233231,31 грн., що призвело до завищення балансової вартості активів позивача та викривлення фінансової звітності у періоді, за який проведено ревізію, та станом на момент завершення ревізії, що є порушенням, зокрема, абзацу 2 ст. 56 Бюджетного кодексу України, п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні";

В п. 14 якого, позивачем, у порушення п. 3.1 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення фінансової підтримки суб'єктів господарювання агропромислового комплексу через механізм здешевлення кредитів та компенсації лізингових платежів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 серпня 2010 року № 794, прийнято рішення про відшкодування частини вартості придбаної у лізинг техніки та безпідставно відшкодовано третій особі грошові кошти у розмірі 14969996,00 грн., чим нанесено матеріальної шкоди (збитку) Державному бюджету України на відповідну суму.

Не погоджуючись з даними висновками, позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просить суд виключити доводи та висновки перевіряючого з розділів 9 та 14 акту ревізії.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, так як оскаржувані висновки акту ревізії протиправні та документально не підтверджені.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та погоджується з доводами апелянта, що висновки акту перевірки не можуть бути предметом судового розгляду, зважаючи на наступне.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст. 86 КАС України).

Разом з тим, у відповідності до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Нормами цієї ж статті, визначено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, нормами КАС України, обмежено коло рішень, які яких можуть оскаржені до суду, з врахуванням тих обставин, чи несуть ці рішення правові наслідки для суб'єкта оскарження.

У відповідності до статті 3 КАС України, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частина 1 ст. 17 КАС України визначає, що компетенція адміністративних судів поширюється на: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також спори, які виникають з приводу укладання та виконання адміністративних договорів; спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом; спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Необхідно зазначити, що у відповідності до Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 26.01.1993 № 2939-XII «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2939-XII) головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно < … >, виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Відповідно до змісту пунктів 1, 7, 10 статті 10 Закону № 2939-XII контрольно-ревізійним управлінням в областях надається право перевіряти у підконтрольних установах грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (грошових сум, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Відповідно до підпункту 3.1.12 пункту 3.1 Положення про Контрольно-ревізійні управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, затвердженого наказом Головного контрольно-ревізійного управління України від 09.01.2001 № 111 (чинного на час виникнення спірних відносин), управління, відповідно до покладених на нього завдань, а також через підпорядковані йому контрольно-ревізійні підрозділи, має право, зокрема, звертатись до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Згідно цього ж закону та Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою КМУ від 26.04.2006 №550, правові наслідки для об'єктів контролю, до яких відноситься Позивач по справі, настають не після складання актів ревізій, а у разі невиконання законних вимог, в тому числі направлених за результатами проведених ревізій щодо усунення виявлених порушень

З позовної заяви вбачається, що позивач оскаржує в даному позові виключно доводи та висновки перевіряючого (ревізора), які викладено ним в акті ревізії. Вказана обставина підтверджена представником позивача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Обов'язковою ознакою нормативно-правового акту чи правового акту індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав та обов язків, їх зміни чи припинення.

Таким чином суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що сам по собі акт ревізії лише фіксує факт проведення ревізії, не породжує для позивача будь-яких юридичних наслідків, та не має правового значення у розумінні п.1 ч. 2 с. 17 КАС України

Отже, з наведених процесуальних норм Закону випливає, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів КАС має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Відповідно, дії суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо: по-перше, такі дії вчинені владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції і по-друге, оспорювані дії є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

Однак, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що складений за результатами ревізії акт та відображені у ньому висновки не має створюють для позивача, оскільки Акт ревізії - службовий двосторонній документ, який лише стверджує факт ревізійних дій та їх результатів, і є носієм доказової інформації при виявленні недоліків у господарюванні.

Зазначене є підставою для відмови у задоволенні позову

Також слід зазначити, що по суті виявлені під час ревізії порушення розглядаються лише у ході розгляду справ щодо оскарження вимог про усунення порушень.

Так, при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на приведення роботи підконтрольної організації у відповідність із вимогами законодавства у майбутньому і є обов'язковою до виконання. Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку про наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути кошти на відшкодування виявлених в ході перевірки збитків.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 18 вересня 2014 року (справа № 21-332а14) та від 15 квітня 2014 року (справа № 21-40а14).

Відповідно до ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень суд перевіряє чи вчинені вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією і законами України.

З огляду на вищезазначене позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 159 КАС України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Таким чином вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

Керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції у Київській області - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2014 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову Департаменту агропромислового розвитку Київської обласної державної адміністрації до Державної фінансової інспекції у Київській області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "ДПЗКУ-МТС" про зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів із дня складання у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Повний текст виготовлено 17 березня 2015 року

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Горбань Н.І.

Межевич М.В.