Справа № 816/5067/14
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2015-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2015 р. Справа № 816/5067/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі
Головуючого судді: Бенедик А.П.
Суддів: Водолажської Н.С. , Калиновського В.А.
за участю секретаря судового засідання Зарицької Т.В.
позивача - ОСОБА_1
представників відповідача (Міністерства оборони України) - Вельми І.О., Ібрагімова Ф.Б. огли
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Полтавського обласного військового комісаріату, Міністерства оборони України на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2015р. по справі №816/5067/14
за позовом ОСОБА_1
до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИЛА:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України, в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідачів щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до вимог ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві";
- зобов`язати відповідачів вчинити дії по нарахуванню та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги згідно вимог ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та п.п. 1 п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що рішенням МСЕК Полтавської облдержадміністрації від 18.07.2014 року позивачу встановлено другу групу інвалідності з 01.07.2014 у зв`язку з травмою, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби. Стверджує, що відповідачами, в порушення вимог ст. 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", безпідставно відмовлено у виплаті йому одноразової грошової допомоги у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві".
Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2015 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Полтавського ОВК, оформлену листом від 20.08.2014 №8/3024.
Визнано протиправною відмову Міністерства оборони України, оформлену листом від 14.10.2014 №248/3/6/2223/1659.
Зобов`язано Полтавський ОВК повторно розглянути заяву позивача від 18.08.2014 щодо виплати одноразової грошової допомоги у порядку й спосіб, передбачені Положенням про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2014 №530.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Відповідачі, не погодившись із судовим рішенням, подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2015 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційних скарг, відповідачі посилаються на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Вказують, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги саме від Міністерства оборони України. Зазначили, що оскільки позивач проходив службу у внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ колишнього СРСР, правонаступником яких на теперішній час є Національна гвардія України, то питання щодо виплати одноразової грошової допомоги має вирішуватися Міністерством внутрішніх справ України, в зв`язку з чим, відповідачами обґрунтовано відмовлено в задоволенні заяв позивача.
Позивач надав письмові заперечення на апеляційні скарги, в яких, посилаючись на обґрунтованість та об`єктивність рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.
У судовому засіданні позивач та представники відповідача - Міністерства оборони України, підтримали свої правові позиції по справі.
Представник Полтавського ОВК у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.
Колегія суддів на підставі ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вважає за можливе розглянути справу без участі уповноваженого представника відповідача - Полтавського ОВК.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що єфрейтор ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в складі військової частини 5440 м. Донецьк з 03.06.1987 року по 24.06.1989 року на посаді писаря 7 патрульної роти, про що свідчить архівна довідка Центрального архівного відділу внутрішніх військ МВС України №39 від 23.01.2014 року (а.с. 10).
Як стверджує позивач, в період проходження строкової військової служби під час участі в операції з охорони громадського порядку в м. Степанокерт Азербайджанської РСР у 1989 році він отримав закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку.
Відповідно до витягу з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв №1453 від 29.05.2014 року травма: ЗЧМТ, струс головного мозку, забій м`яких тканин потиличної області голови (1989р.) колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 , 1967 року народження, що підтверджується довідкою Центрального архіву МО Російської Федерації №196/09 від 14.09.2012, що в подальшому призвела до розвитку захворювань: Стійкі залишкові явища перенесеної ЗЧМТ (1989р. струс головного мозку) у вигляді посттравматичної енцефалопатії II ст. з розсіяною неврологічною симптоматикою, з вираженим стійким цефалгічним синдромом, вираженим вестибуло-атактичним синдромом, двобічною екстрапірамідною недостатністю, акцент зправа, ВСД, перманентно-пароксизмальний перебіг з частими вегето-судинними кризами (до 2-3 раз на місяць), з синдромом лікворо-венозної дистензії, астено-невротичним синдромом. Гіпертонічна хвороба II ст., ст. 2, ризик III. Посттравматичний остеохондроз шийного відділу хребта з протрузіями МХД в сегментах С2-СЗ, СЗ-С4, С5-С6, С6-С7, що підтверджується військово- обліковими та медичними документами - травма, так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 11).
Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 18.07.2014 року №1278 позивачу з 01.07.2014 року встановлено другу групу інвалідності по причині травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 12).
Посилаючись на положення абзацу 4 частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яким встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті, позивач 18.08.2014 року звернувся до Полтавського ОВК із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, яка пов`язана з отриманням травми під час виконання обов`язків військової служби (а.с. 13).
Листом від 20.08.2014 року №8/3024 т.в.о. військового комісара ОСОБА_2 рекомендував позивачу звернутися до органів внутрішніх справ (а.с.14).
Отримавши вказаного листапозивач 30.09.2014 року звернувся з цього ж приводу до Міністра оборони України.
Листом від 14.10.2014 року №248/3/6/2223/1659 т.в.о. начальника управління організаційного, соціального забезпечення та ратифікації Департаменту фінансів Міністерства оборони України Рогаль О.Ю., з посиланням на факт проходження позивачем строкової військової служби у внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ, повідомив заявника про те, що питання виплати одноразової грошової допомоги в разі настання інвалідності не відноситься до компетенції Міністерства оборони України (а.с. 17).
Не погоджуючись із такими діями відповідачів, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розгляд заяв позивача відбувся без дотримання встановленої процедури, а тому відповідачі, обмежившись формальною відмовою у розгляді заяв, допустили порушення процедури розгляду такого роду звернень. В зв`язку з чим, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання належного відповідача повторно розглянути заяву позивача у спосіб, що передбачений нині діючим Положенням про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2014 №530.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Приписами пункту 8 частини 1 статті 3 КАС України встановлено, що позивачем є, зокрема, особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.
З вказаної правової норми вбачається, що особа може звернутися до адміністративного суду з позовом про визнання протиправними дій, рішень суб`єкта владних повноважень лише в тому випадку, якщо такі дії, рішення безпосередньо впливають на її права, свободи та інтереси у сфері публічно-правових відносин.
Тобто, особа наділена правом оскаржити до суду не будь-які дії, рішення суб`єкта владних повноважень, які, на її думку, були вчинені з порушенням вимог закону, а лише ті, що зумовлюють виникнення, зміну або припинення певних правовідносин, учасником яких є особа, яка подала адміністративний позов.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів.
Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.
Як було встановлено під час судового розгляду справи, фактичною підставою для звернення до суду із даним позовом, слугували твердження позивача, з якими погодився суд першої інстанції, щодо наявності у нього, як колишнього військовослужбовця збройних сил, права на отримання компенсаційної виплати, яка передбачена абзацом 2 пункту 6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, за змістом якого одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з даними твердженнями позивача, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Частиною дев`ятою статті 16-3 вказаного Закону передбачено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 9 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 499, фінансування витрат, пов`язаних з виплатою одноразової грошової допомоги, здійснюється відповідно до статті 23 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", якою передбачено, що фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.
Як було встановлено під час судового розгляду справи, позивач у період з 03.06.1987 р. по 24.06.1989р. проходив строкову військову службу військовослужбовцем внутрішніх військ.
Згідно п. 1 ч. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21.03.1989р. № 10224-ХІ «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ» внутрішні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.
Відповідно до абзацу другого п. 3 ч. 1 вказаного Указу, за внутрішніми військами збережено існуючий порядок матеріально-технічного і фінансового забезпечення.
У відповідності до п.1 Постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 року «Про військові формування на Україні», Верховна Рада України постановила підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України.
Згідно з ст. 4 Закону України «Про правонаступництво України», органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.
Відповідно до абзацу першого преамбули Закону України «Про Національну гвардію України» від 04.11.1991 року N 1774-XII, що в послідуючому втратив чинність на підставі Закону України від 11.01.2000 року N 1363-XIV «Про розформування Національної гвардії України», Національна гвардія України є державний озброєний орган, створений на базі внутрішніх військ, покликаний захищати суверенітет України, її територіальну цілісність, а також життя та особисту гідність громадян, їх конституційні права і свободи від злочинних посягань та інших антигромадських дій.
Згідно з ст.1 Закону України «Про Внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України» від 26.03.1992 року N 2235-XII, внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України ходять до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначені для охорони та оборони важливих державних об`єктів, перелік яких установлюється Кабінетом Міністрів України, а також для участі в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю.
У відповідності до ст. 6 вищенаведеного Закону, внутрішні війська підпорядковуються Міністру внутрішніх справ України. Безпосереднє управління внутрішніми військами здійснює командуючий цими військами.
Вказаний Закон впослідуючому втратив чинність на підставі Закону України від 13.03.2014 року N876-VII «Про Національну гвардію України», відповідно до ст. 1 якого визначено, що Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від злочинних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.
З огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги, що позивач проходив службу саме у внутрішніх військах, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні Міністерства внутрішніх справ СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерства внутрішніх справ України, то в силу ст.16 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" і Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25.12.2013р. №975, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у Міністерства оборони України правових підстав для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому II групи інвалідності, у зв`язку з травмою, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби.
Крім того, як вказує сам позивач та підтверджується наявною в матеріалах справи копією листа Департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України від 29.10.2014 року №15/5-С-511, 512, позивачем на підставі рішення суду вже було отримано від Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області одноразову грошову допомогу у зв`язку з інвалідністю та втратою працездатністю у розмірі 30833, 60 грн. (а.с. 32).
Тобто, вказана обставина є додатковим доказом на підтвердження того факту, що обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю та втратою працездатністю покладений на саме на відповідне управління МВС України, а не на Міністерство оборони України.
З приводу висновків суду першої інстанції відносно того, що розгляд заяв позивача відбувся без дотримання встановленої процедури, а тому відповідачі, обмежившись формальною відмовою у їх розгляді, допустили порушення процедури розгляду такого роду звернень, колегія суддів зазначає наступне.
На час звернення позивача у серпні 2014 року порядок виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, відповідно до ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», був врегульований наказом Міноборони № 407 від 19.08.2008 р. «Про затвердження Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей».
Відповідно до положень п.п. 4.9, 4.10 вказаного Наказу, документи на одержання одноразової грошової допомоги в разі встановлення інвалідності особам, звільненим з військової служби (зборів, резерву), оформляє та подає до Департаменту фінансів Міноборони обласний військовий комісар за місцем проживання цих осіб.
Висновок стосовно можливості виплати одноразової грошової допомоги, подається відповідними органами в 15-денний термін з дня реєстрації документів до Департаменту фінансів Міноборони. Якщо документів, необхідних для прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги немає, уповноважений орган письмово повідомляє заявника та в разі необхідності надає допомогу в їх оформленні.
Враховуючи наведене та беручі до уваги, що позивач проходив службу саме у внутрішніх військах, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому забезпеченні Міністерства внутрішніх справ СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерства внутрішніх справ України, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачами було обґрунтовано повідомлено позивача про відсутність у Міністерства оборони України компетенції щодо виплати одноразової грошової допомоги в разі настання інвалідності.
Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Колегія суддів зазначає, що позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.
Натомість, відповідачі, будучи суб`єктами владних повноважень та заперечуючи проти позову, довели правовірність власних дій, які є предметом оскарження позивачем.
В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження їм надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.
Враховуючи наведене, приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про те, що відповідачами при розгляді звернень позивача було допущено порушення вимог діючого законодавства, та як наслідок, дійшов до помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.
З урахуванням встановлених обставин у справі та допущених судом першої інстанції порушень норм матеріального права, колегія суддів вважає, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2015 року по справі №816/5067/14 не відповідає вимогам ст.159 КАС України, а тому відповідно до вимог ст. 202, ч.2 ст. 205 КАС України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 та апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2015р. по справі №816/5067/14 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії скасувати.
Прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Водолажська Н.С. Калиновський В.А.
Повний текст постанови виготовлений 16.03.2015 р.