Справа № 820/1558/15
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2015-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

17 березня 2015 р. № 820/1558/15

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Панов М.М. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

Громадянина Соціалістичної Республіки В"єтнам ОСОБА_1
до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області
про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Громадянин Соціалістичної Республіки В"єтнам ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області викладене у формі Висновку про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні від 26.12.2014р. про визнання громадянина СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірне рішення відповідачем прийнято безпідставно, без урахування всіх обставин які повинні бути оцінені при застосуванні норм Закону України "Про імміграцію".

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Надав заяву про розгляд справи без участі представника позивача.

Відповідач який належним чином повідомлений, відповідно в судове засідання не прибув. Надав заяву про розгляд справи без участі представника відповідача.

У відповідності до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Пунктом 10 ч. 1 ст. З КАС України визначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без виклику осіб,які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Тому у відповідності до ст. 41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 23.04.2003р. до УГІРФО ГУМВС України в Харківській області звернувся громадянин СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1,, з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання, оскільки він прибув в Україну у 1991 році метою працевлаштування, до 1992 році працював на тонкосуконному комбінаті м.Луганська та залишився проживати в Україні .

Головним управлінням ДМС України в Харківській області було прийнято Висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення Посвідки на постійне проживання в Україні серія НОМЕР_2 від 20.01.2005, затверджений 26 грудня 2014 року Начальником ГУ ДМС України в Харківській області.

Згідно зазначеного висновку гр. СРВ ОСОБА_1 , визнано таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну, Посвідки на постійне місце проживання серії НОМЕР_3 від 03.11.2003 та серії НОМЕР_2 від 20.01.2005 визнати недійсними та такими, що підлягають вилученню. Крім того, анульовано відмітку про наявність дозволу на постійне місце проживання в Україні у паспортному документі грома-дянина СРВ ОСОБА_1 вжито інших щодо приведення статусу перебування його як іноземця відповідно до чинного законодавства.

Висновок обґрунтований тим, що 23.04. 2003 до УГІРФО ГУМВС України в Харківській області звернувся громадянин СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, з клопотанням щодо видачі щодо посвідки на постійне проживання, оскільки він прибув в Україну у 1991 році з метою працевлаштування, до 1992 року працював на тонкосуконному комбінаті м. Луганська та залишився проживати в Україні (довідка ЗАТ «Лутекс» від 23.10.2003 № 01-03-96 на момент подачі документів була відсутня).

Керівництвом УГІРФО ГУМВС України в Харківській області -01.11.2003 на підставі заяви вказаного іноземця було прийнято рішення щодо документування його посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» .

Як вбачається зі змісту прийнятого Відповідачем рішення, посвідку на постійне проживання іноземцю Відповідач видав відповідно до п. 4 Розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", оскільки підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію - не виявлено.

Відповідно до рішення від 01.11.2003 р. у паспорті ОСОБА_1 № НОМЕР_4 від 15.01.2009р. проставлена відмітка «Дозволено постійне проживання в Україні».

Згідно Висновку про розгляд матеріалів щодо оформлення Посвідки на постійне проживання в Україні від 26.12.2014 р. у матеріалах особової справи ОСОБА_1 наявні відомості про прибуття в Україну для працевлаштування до 06 березня 1998р. за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки Вєтнам та Урядом СРСР про направлення та прийнятгя в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, які підтверджується довідкою ЗАТ «Лутекс» від 23.10.2003 р. № 01-03-96, яка наявна в матеріалах особової справи.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Пунктом 12 Порядку визначено, що посвідка видається іноземцеві та особі без громадянства під розписку після пред'явлення паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, в якому на останній вільній сторінці проставляється відмітка про отримання посвідки за встановленим МВС зразком, що скріплюється печаткою (за бажанням іноземця та особи без громадянства така відмітка може проставлятися у вкладному талоні).

Пунктом 17 вищезазначеного Порядку передбачено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання за відомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

Положеннями ст. 12 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-III (далі за текстом - Закон №2491) передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

В силу приписів пунктів 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (у редакції, чинній на момент винесення відповідачем оскаржуваного рішення), дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Пунктом 25 цього Порядку визначено, що рішення ДМС, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов'язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення.

На момент звернення, а саме 23.04.2003 р. ОСОБА_1 крім підстав отримання дозволу на імміграцію відповідно до абзацу 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", мав підстави звернутися за дозволом на імміграцію відповідно до ст. 4 Закону України "Про імміграцію" поза квотою імміграції відповідно до п. 1: " одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України". На час прийняття зазначеного Закону ОСОБА_1 був батьком двох дітей, народжених в Україні і за походженням такими, що набували громадянства України.

Будь - яких належних та допустимих доказів того, що позивачем з метою підтвердження свого статусу було надано неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, які втратили чинність, що в силу приписів пункту 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-ІІІ є підставою для скасування дозволу на міграцію (вилучення посвідки на постійне проживання), відповідачем суду не надано.

Жодних обставин, що свідчать про наявність інших визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-ІІІ, підстав для вилучення у позивача посвідки на постійне місце проживання, як то: набрання законної сили вироком суду про засудження іммігранта до позбавлення волі на строк більше одного року; наявність загрози національній безпеці України та/або громадському порядку в Україні внаслідок відповідних дій іммігранта; в цілях охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; порушення іммігрантом законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; у зв`язку з настанням інших випадків, передбачених законами України, суду не наведено.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що особи, визначені абзацом 4 пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-ІІІ вважаються такими, що отримали дозвіл на імміграцію у разі їх звернення протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Цим же Законом зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

Закон України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-ІІІ набрав чинності 07.08.2001. Шестимісячний термін, встановлений цим Законом для подання наведеною вище категорією осіб заяв про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, закінчився 07.02.2002, в той час як підзаконний нормативно - правовий акт, необхідний для реалізації цього Закону в частині здійснення провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, оформлення та видачі посвідок на постійне проживання, а саме, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджено постановою Кабінетом Міністрів України лише 26.12.2002 за № 1983. Позивач звернувся з відповідною завою 23.04.2003р. до спливу терміну 26.06.3003р. (протягом шести місяців з дня прийняття постанови).

При цьому, чинним законодавством України з питань імміграції такої підстави як скасування вже виданого дозволу на міграцію (оформленої посвідки на постійне проживання) у зв`язку зі зверненням особою із заявою про отримання такого дозволу (посвідки) поза межами визначеного Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-ІІІ строку, не передбачено.

Отже, позивач належними та допустимими доказами обґрунтував обставини, викладені у позовній заяві, проте відповідач, в порушення ч. 2 ст. 71 КАС України не доказав правомірності прийнятого рішення, тому позов належить задовольнити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 11, 71, 94, 128, 159, 160-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Громадянина Соціалістичної Республіки В"єтнам ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення- задовольнити в повному обсязі.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області викладене у формі Висновку про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні від 26.12.2014р. про визнання громадянина СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що не мав дозволу на імміграцію в Україну.

Стягнути з Державного бюджету України (УДКСУ у Червонозаводському районі м. Харкова, код 37999628, банк ГУДКСУ у Харківській області, МФО 851011, рахунок 4011) на користь Громадянина Соціалістичної Республіки В"єтнам ОСОБА_1 (адреса: 61105, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) 73 (сімдесят три) грн. 09 коп. витрат зі сплати судового збору.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня його проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАСУ, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Панов М.М.