Справа № 826/250/15
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 лютого 2015 року 11:32 № 826/250/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Скочок Т.О., суддів Добрівської Н.А., Кармазіна О.А., при секретарі судового засідання Новик В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної фіскальної служби України
провизнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити дії, -

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Грищенко В.Ю.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до Державної фіскальної служби України (надалі - відповідач або ДФС України), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо ненадання платнику податків ОСОБА_1 податкової консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства на лист №2 від 11 вересня 2014 року «Щодо надання податкової консультації»;

- зобов'язати Державну фіскальну службу України повторно розглянути лист №2 від 11 вересня 2014 року «Щодо надання податкової консультації» та надати відповіді на поставлені питання в порядку надання податкової консультації згідно ст.52 Податкового кодексу України щодо того:

а. чи мають починаючи з 21.05.2014 року (момент створення Державної фіскальної служби України () як юридичної особи) право начебто територіальні органи Державної фіскальної служби України, утворені на підставі Постанови Кабінету Міністрів № 311 від 06 серпня 2014 року (згідно Додатку 1 до цього запиту на отримання податкової консультації) здійснювати повноваження надані Державній фіскальній службі України () як юридичній особі та центральному органу виконавчої влади, який реалізує державну податкову політику на підставі постанови Кабінету Міністрів України №236 від 21.05.2014 pоку?

б. який орган державної влади виконує та/або має право виконувати функції органу, який реалізує державну податкову політику в Україні, починаючи з 29.07.2014 (момент внесення запису про припинення Міністерства доходів і зборів України () - Державна фіскальна служба () як юридична особа чи Міністерство доходів і зборів України () як юридична особа публічного права (включаючи їх начебто територіальні органи)?

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.01.2015 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що, звернувшись до ДФС України за податковою консультацією, отримав від відповідача відповідь, яка за твердженнями позивача, є формальною відпискою та містить у собі виключно цитування норм нормативно-правових актів без надання податкової консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства, зокрема, зовсім не надано відповіді на питання позивача.

У судове засідання 24.02.2015 року з'явилися позивач та представник відповідача.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити його з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечував, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову, зазначаючи, що направлений позивачем запит за своїм змістом не є запитом про надання податкової консультації у відповідності до положень ст. 52 Податкового кодексу України, а є зверненням. При цьому, представником відповідача наголошено, що відповідь на вказане звернення є вмотивованою та такою, що у повній мірі надає інформацію із запитуваного позивачем питання.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до ДФС України із заявою щодо надання податкової консультації від 11.09.2014 року за вих. №2, в якій просив надати податкову консультацію з наступних питань:

1. чи мають починаючи з 21.05.2014 року (момент створення Державної фіскальної служби України () як юридичної особи) право начебто територіальні органи Державної фіскальної служби України, утворені на підставі Постанови Кабінету Міністрів № 311 від 06 серпня 2014 року (згідно Додатку 1 до цього запиту на отримання податкової консультації) здійснювати повноваження надані Державній фіскальній службі України () як юридичній особі та центральному органу виконавчої влади, який реалізує державну податкову політику на підставі постанови Кабінету Міністрів України №236 від 21.05.2014 pоку?

2. який орган державної влади виконує та/або має право виконувати функції органу, який реалізує державну податкову політику в Україні, починаючи з 29.07.2014 (момент внесення запису про припинення Міністерства доходів і зборів України () - Державна фіскальна служба () як юридична особа чи Міністерство доходів і зборів України () як юридична особа публічного права (включаючи їх начебто територіальні органи)?

Дану заяву ОСОБА_1 відповідачем отримано 15.09.2014 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією повідомлення про вручення поштового відправлення, що, крім того, не заперечувалося відповідачем під час судового розгляду справи.

У відповідь на вищезазначену заяву ДФС України листом від 09.10.2014 року №2161/Х/99-99-10-04-02-14 повідомила ОСОБА_1 з посиланням на правові норми про те, що територіальні органи Міністерства доходів і зборів України виконують свої повноваження до моменту закінчення процедур, передбачених Порядком здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року №1074, та утворення і початку діяльності територіальних органів Державної фіскальної служби України.

Вважаючи вищезазначену відповідь необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, є Податковий кодекс України (надалі - ПК України), який набрав чинності 01.01.2011 року.

Відповідно до пп. 14.1.172 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податкова консультація - допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Згідно п. 52.1 ст. 52 ПК України, за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію (п. 52.2 ст. 52 ПК України).

За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі (п. 52.3 ст. 52 ПК України).

Приписами пп. 52.4 та 52.5 ст. 52 ПК України передбачено, що консультації надаються контролюючими органами. Контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з тих питань, що належать до їх повноважень.

Водночас, платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду (п. 53.3 ст. 53 ПК України).

З аналізу вищенаведених законодавчих положень вбачається, що податкова консультація надається відповідним контролюючим органом виключно з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства у разі наявності питань з адміністрування нарахування та сплати податків чи зборів.

Натомість, як вбачається із заяви позивача щодо надання податкової консультації від 11.09.2014 року за вих. №2, остання містить у собі питання, пов'язані з наявністю або відсутністю у Державної фіскальної служби України та Міністерства доходів і зборів України (у тому числі в їхніх територіальних органах) повноважень на реалізацію державної податкової політики в України, тобто питання, викладені у вищезазначеній заяві, не стосуються питань практичного використання окремих норм податкового законодавства щодо адміністрування нарахування та сплати податків чи зборів, а, відтак, на думку колегії суддів, така заява не підлягає розгляду у порядку ст. 52 ПК України.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що твердження позивача про не надання останньому саме податкової консультації є необґрунтованими, оскільки, як було зазначено вище, заява позивача щодо надання податкової консультації від 11.09.2014 року за вих. №2 не підлягає розгляду у порядку ст. 52 ПК України, у зв'язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню.

При цьому, суд звертає увагу, що заява позивача щодо надання податкової консультації від 11.09.2014 року за вих. №2 була розглянута ДФС України, про що останнього повідомлено листом від 09.10.2014 року №2161/Х/99-99-10-04-02-14, в якому зазначено, що територіальні органи Міністерства доходів і зборів України виконують свої повноваження до моменту закінчення процедур, передбачених Порядком здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року №1074, та утворення і початку діяльності територіальних органів Державної фіскальної служби України.

Таким чином, враховуючи все викладене вище, суд зазначає про необґрунтованість тверджень позивача про протиправність бездіяльності Державної фіскальної служби України щодо ненадання платнику податків ОСОБА_1 податкової консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства на лист №2 від 11 вересня 2014 року «Щодо надання податкової консультації», з урахуванням чого позовна вимога, яка полягає у зобов'язанні Державної фіскальної служби України повторно розглянути лист №2 від 11 вересня 2014 року «Щодо надання податкової консультації» та надати відповіді на поставлені питання в порядку надання податкової консультації згідно ст.52 Податкового кодексу України також задоволенню не підлягає, оскільки має похідний характер від розглянутої вище позовної вимоги.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні дії відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а, відтак, такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.О. Скочок

Судді Н.А. Добрівська

О.А. Кармазін