Справа № К/9991/38659/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2015-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/38659/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Головчук С.В.,

Олендера І.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_5 до Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, Державної екологічної інспекції у Київській області про поновлення на посаді, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2009 року ОСОБА_5 звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначав, що з вересня 2008 року проходив публічну службу на посаді першого заступника начальника Державної екологічної інспекції в Київській області-першого заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища в Київській області з якої був звільнений у жовтні 2009 року на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу» (за порушення Присяги державного службовця).

Посилаючись на порушення законодавства при звільненні та уточнивши позовні вимоги просив суд скасувати накази про звільнення, поновити на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2011 року, відмовлено в задоволенні позову.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, позивач просив скасувати судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. У обґрунтування касаційної скарги зазначав, що наказ про його звільнення незаконний, оскільки його перебування на державній службі припинено без достатніх правових підстав, оскаржуваний наказ про звільнення прийнято у період тимчасової непрацездатності, всупереч вимогам статті 40 Кодексу законів про працю України. При звільненні відповідачем не дотримано вимог частини третьої статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» та не попереджено завчасно про звільнення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 проходив публічну службу у Державні екологічній інспекції в Київській області на посаді першого заступника начальника Державної екологічної інспекції в Київській області-першого заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища в Київській області.

Наказом начальника Державної екологічної інспекції в Київській області від 06 липня 2009 року №109-В на позивача покладено обов'язки начальника Державної екологічної інспекції в Київській області в період з 13 липня по 11 серпня 2009 року на період щорічної основної відпустки начальника інспекції.

27 жовтня 2009 року начальник Державної екологічної інспекції в Київській області звернувся до Міністра охорони навколишнього природного середовища України з поданням про звільнення ОСОБА_6 з посади першого заступника начальника Державної екологічної інспекції в Київській області-першого заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища в Київській області у зв'язку з неналежним виконанням службових обов'язків.

У поданні зазначалося, що наказом в.о. начальника Державної екологічної інспекції в Київській області Бондарева В.М. від 27 липня 2009 року №182-о призначено стажування ОСОБА_8 на посаду начальника відділу екологічного контролю та радіаційної безпеки на державному кордоні в зоні діяльності митниць призначення та відправлення-старшого державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища в Київській області з 27 липня 2009 року до 10 серпня 2009 року. В порушення вимог статей 15, 27 Закону України «Про державну службу» позивачем видано наказ про призначення ОСОБА_8 на посаду з 05 серпня 2009 року, тобто до закінчення терміну стажування. Зазначений наказ не був зареєстрований у Державній екологічній інспекції в Київській області, проте позивач підписав та завірив гербовою печаткою службове посвідчення ОСОБА_8 як такої, що проходить службу на посаді начальника відділу екологічного контролю та радіаційної безпеки на державному кордоні в зоні діяльності митниць призначення та відправлення-старшого державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища в Київській області.

Крім того, в особовій справі ОСОБА_8 відсутній звіт про стажування на посаді начальника відділу екологічного контролю та радіаційної безпеки на державному кордоні в зоні діяльності митниць призначення та відправлення з 27 липня 2009 року по 10 серпня 2009 року та висновок про стажування на цій посаді, заява про переведення за результатами стажування.

Наказом Міністра охорони навколишнього природного середовища України від 29 жовтня 2009 року №655-о за неналежне виконання службових обов'язків, неспроможність здійснювати службову діяльність з дотримання вимог Закону України «Про державну службу», ураховуючи попереднє дисциплінарне стягнення ОСОБА_5 звільнено з посади першого заступника начальника Державної екологічної інспекції в Київській області-першого заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища в Київській області на підставі пункту 6 статті 30 Закону України «Про державну службу» (за порушення Присяги державного службовця).

На виконання даного наказу начальником Державної екологічної інспекції в Київській області 29 жовтня 2009 року видано наказ №312-0 про звільнення позивача з роботи.

Вирішуючи спір суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок про порушення позивачем присяги державного службовця та наявність підстав для припинення державної служби.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Статтею 30 Закону України «Про державну службу» передбачено, що підставами припинення державної служби є ті, що визначені у Кодексі законів про працю. Окрім цих підстав, державна служба також може бути припинена у разі: порушення умов реалізації права на державну службу; недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтею 16 Закону України «Про державну службу»; досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби; відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії; виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі; відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 Закону України «Про державну службу»; неподання або подання державним службовцем неправдивих відомостей щодо його доходів, передбачених статтею 13 Закону України «Про державну службу».

При цьому в пункті 6 частини першої статті 30 України «Про державну службу» визначено не окремий вид відповідальності державних службовців за порушення Присяги, а спеціальну підставу для припинення державної служби, що відбувається у формі звільнення.

У частині другій статті 14 Закону України «Про державну службу» законодавець визначив ще два додаткові заходи дисциплінарного впливу для державних службовців, вказавши, що крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України (стаття 147 Кодексу законів про працю), можуть застосовуватися попередження про неповну службову відповідність і затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Таким чином, законодавець навів вичерпний перелік дисциплінарних стягнень, які можуть бути застосовані до державних службовців, а також підстави припинення державної служби.

Разом з тим, порядок застосування таких заходів впливу у Законі України «Про державну службу» не передбачено. Натомість порядок застосування дисциплінарних стягнень, у тому числі звільнення, врегульовано у Кодексі законів про працю (стаття 149).

У частині другій статті 17 Закону України «Про державну службу» наведено текст присяги державного службовця такого змісту: «Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки».

З тексту Присяги вбачається, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Отже, і порушення Присяги, і дисциплінарне правопорушення може бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби. Таким чином, припинення державної служби у зв'язку з порушенням Присяги та дисциплінарна відповідальність державних службовців можуть бути наслідком існування схожих фактичних підстав у разі вчинення державним службовцем до-статньо близьких за характером одне до одного дисциплінарного або іншого правопорушень. Звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Тобто звільнення за порушення присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять.

Державний службовець, який вчинив дисциплінарний проступок, не може бути звільнений за порушення Присяги, якщо цей проступок не можна кваліфікувати як порушення Присяги.

Припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення з державної служби за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням порядку та строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, в постанові від 01 жовтня 2013 року в справі № 21-259а13.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій прийшли до помилкового висновку про визнання дій щодо звільнення позивача на підставі пункту 6 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу» правомірними. Звільнення на такій підставі не ґрунтується на вимогах законодавства.

Оскільки обставини справи в частині позовних вимог, що стосуються поновлення на посаді, встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, то відповідно до статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення в цій частині та ухвалити нове.

У зв'язку з тим, що судом першої інстанції було помилково відмовлено в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, а апеляційним судом залишено без змін дане судове рішення, то судами, відповідно, не було вирішено питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно при-ймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Проте, касаційний суд не має повноважень встановлювати обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, зокрема, встановити тривалість вимушеного прогулу та середньоденної заробітної плати, тому судові рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають скасуванню, а справа в цій частині направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 229, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2011 року скасувати й в частині, що стосується поновлення на роботі ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити й поновити ОСОБА_5 на посаді першого заступника начальника Державної екологічної інспекції в Київській області-першого заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища в Київській області з 29 жовтня 2009 року.

У частині, що стосується стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ С.В. Головчук /підпис/ І.Я. Олендер /підпис/