Справа № 826/1353/15
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 березня 2015 року № 826/1353/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Добрівської Н.А.,

суддів: Гарника К.Ю., Катющенка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доНаціонального банку України
третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача:
Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»
провизнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного банку України, третя особа без самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови в задоволенні скарги позивача від 23.12.2014 року;

- зобов'язати відповідача невідкладно розглянути та в повному обсязі задовольнити скаргу позивача від 23.12.2014 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем вимог ч.4 ст.3, ст.ст.4, 7, 16, 19 Закону України «Про звернення громадян» щодо неналежного та не в повному обсязі розгляду скарги та не вжиття заходів по усуненню порушень вимог чинного законодавства уповноваженим банком, що також свідчить про порушення відповідачем вимог ст.ст.66, 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представником відповідача для приєднання до матеріалів справи надано письмові заперечення, в яких представник просить відмовити в задоволенні позову. Незгода відповідача з позовними вимогами зводиться до того, що законодавством України та нормативно-правовими актами Національного банку України не передбачено права фізичної особи вимагати від НБУ проведення перевірки установи банку та обов'язку НБУ проводити таку перевірку і надавати інформацію про результати перевірки. До того ж, скарга позивача у встановленому порядку розглянута відповідачем та надана обґрунтована відповідь з порушених питань в межах компетенції та повноважень НБУ.

Уповноважений представник відповідача у судовому засіданні підтримав письмові заперечення і наполягав на безпідставності тверджень позивача щодо порушень НБУ вимог чинного законодавства під час розгляду його скарги.

Представник третьої особи явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, однак скориставшись своїм правом направив до суду письмові пояснення по суті позову і просив відмовити у задоволенні позову мотивуючи свою позицію тим, що викладені у скарзі ОСОБА_1 23.12.2014 року не ґрунтувались на приписах чинного законодавства України, а НБУ в повній мірі дослідив питання поставлене в скарзі позивача і надав повну і об'єктивну відповідь.

У зв'язку з неявкою в судове засідання 25 лютого 2015 року представника третьої особи, від якої надійшли письмові пояснення у справі, а також беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд після заслуховування пояснень присутніх у судовому засіданні на підставі ч.6 ст.71, ч.ч.4, 6 ст.128 КАС України перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

23 грудня 2014 року ОСОБА_1 направив на адресу Національного банку України (далі по тексту (НБУ) скаргу, в якій, посилаючись на порушення ПАТ «Дельта Банк» умов укладеного з ним Договору та приписів законодавства при відмові в прийнятті до виконання належним чином оформленого платіжного доручення, просив: невідкладно зареєструвати, прийняти до розгляду і розглянути у встановлений строк скаргу; встановити наявність факту порушення уповноваженим банком вимог чинного законодавства, в тому числі нормативно-правових актів НБУ, із зазначенням суті та обсягу такого порушення; на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України вжити усіх необхідних заходів щодо усунення порушень вимог чинного законодавства уповноваженим банком ПАТ «Дельта Банк», і також усунути причини та умови, які сприяли цим порушенням; зобов'язати уповноважений банк ПАТ «Дельта Банк» прийняти до виконання та виконати платіжне доручення скаржника на переказ коштів від 12.12.2014р. №1; проконтролювати та забезпечити фактичне виконання цього платіжного доручення.

У відповідь на вказану скаргу НБУ своїм листом від 22 січня 2015 року за №47/606/4099 за результатами розгляду висловлених позивачем питань повідомив останнього про прийняття до уваги викладеної у скарзі інформації, а також про те, що вона буде використана НБУ під час здійснення банківського нагляду і у разі виявлення порушень, до Банку або його керівників будуть застосовані відповідні адекватні заходи впливу. Відповідач у своїй відповіді звернув увагу позивача на норми чинного законодавства, якими регулюються взаємовідносини, що виникли між ОСОБА_1 і ПАТ «Дельта Банк», зокрема, на положення, закріплені у підпункті 5 пункту 6 постанови Правління Національного банку України від 01.12.2014р. №758 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», відповідно до якого банки зобов'язані обмежити видачу готівкових коштів у національній валюті через каси та банкомати в межах до 150 000,00 гривень на добу на одного клієнта. Вимоги цього підпункту не поширюються, зокрема, на виплату заробітної плати, витрат на відрядження (у межах норм, установлених законодавством), пенсій, стипендій, інших соціальних та прирівняних до них виплат (крім матеріальної допомоги). Відповідальність банків при здійсненні переказу коштів та судовий порядок спорів, пов'язаних із здійсненням банками переказу, передбачені у статті 32 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні».

З огляду на повідомлені учасниками процесу обставини та наведені на їх обґрунтування доводи з врахуванням доказів, що містяться в матеріалах справи і норми законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, суд при вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача виходить з наступного.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулюються Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР, який забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» гарантовано право громадян України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під зверненнями громадян, у відповідності до частини 1 статті 3 Закону України «Про звернення громадян», слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Згідно із визначенням, наведеним у частині 4 статті 3 цього Закону, скарга - це звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про звернення громадян» до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:

- порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);

- створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;

- незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду (ч.1 ст.7 Закону).

Положеннями статті 15 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Порядок направлення скарги і її розгляду визначаються в статті 16 Закону України «Про звернення громадян», відповідно до частини 1 якої, скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Громадянин може подати скаргу особисто або через уповноважену на це іншу особу (ч.4 ст.16 Закону).

До скарги додаються наявні у громадянина рішення або копії рішень, які приймалися за його зверненням раніше, а також інші документи, необхідні для розгляду скарги, які після її розгляду повертаються громадянину (ч.6 ст.16 Закону).

Відповідно до статті 19 названого Закону органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані:

- об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

- скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень;

- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина;

- у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Основні функції НБУ визначені в статті 6 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року №679-XIV, в частині першій якої визначено, що відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України.

Національний банк у межах своїх повноважень сприяє стабільності банківської системи за умови, що це не перешкоджає досягненню цілі, визначеної у частині другій цієї статті (ч.3 ст.6 Закону №679-XIV).

Національний банк також сприяє додержанню стійких темпів економічного зростання та підтримує економічну політику Кабінету Міністрів України за умови, що це не перешкоджає досягненню цілей, визначених у частинах другій та третій цієї статті (ч.4 ст.6 Закону №679-XIV).

До інших функцій Національного банку, згідно статті 7 Закону №679-XIV, віднесено:

1) відповідно до розроблених Радою Національного банку України Основних засад грошово-кредитної політики визначає та проводить грошово-кредитну політику;

2) монопольно здійснює емісію національної валюти України та організує готівковий грошовий обіг;

3) виступає кредитором останньої інстанції для банків і організує систему рефінансування;

4) встановлює для банків правила проведення банківських операцій, бухгалтерського обліку і звітності, захисту інформації, коштів та майна;

5) організовує створення та методологічно забезпечує систему грошово-кредитної і банківської статистичної інформації та статистики платіжного балансу;

6) регулює діяльність платіжних систем та систем розрахунків в Україні, визначає порядок і форми платежів, у тому числі між банками;

7) визначає напрями розвитку сучасних електронних банківських технологій, створює та забезпечує безперервне, надійне та ефективне функціонування, розвиток створених ним платіжних та облікових систем, контролює створення платіжних інструментів, систем автоматизації банківської діяльності та засобів захисту банківської інформації;

8) здійснює банківське регулювання та нагляд на індивідуальній та консолідованій основі;

9) здійснює погодження статутів банків і змін до них, ліцензування банківської діяльності та операцій у передбачених законом випадках, веде Державний реєстр банків, Реєстр аудиторських фірм, які мають право на проведення аудиторських перевірок банків;

10) веде офіційний реєстр ідентифікаційних номерів емітентів платіжних карток внутрішньодержавних платіжних систем;

12) складає платіжний баланс, здійснює його аналіз та прогнозування;

13) представляє інтереси України в центральних банках інших держав, міжнародних банках та інших кредитних установах, де співробітництво здійснюється на рівні центральних банків;

14) здійснює відповідно до визначених спеціальним законом повноважень валютне регулювання, визначає порядок здійснення операцій в іноземній валюті, організовує і здійснює валютний контроль за банками та іншими фінансовими установами, які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій;

15) забезпечує накопичення та зберігання золотовалютних резервів та здійснення операцій з ними та банківськими металами;

16) аналізує стан грошово-кредитних, фінансових, цінових та валютних відносин;

17) організує інкасацію та перевезення банкнот і монет та інших цінностей, видає ліцензії на право інкасації та перевезення банкнот і монет та інших цінностей;

18) реалізує державну політику з питань захисту державних секретів у системі Національного банку;

19) бере участь у підготовці кадрів для банківської системи України;

20) визначає особливості функціонування банківської системи України в разі введення воєнного стану чи особливого періоду, здійснює мобілізаційну підготовку системи Національного банку;

21) вносить у встановленому порядку пропозиції щодо законодавчого врегулювання питань, спрямованих на виконання функцій Національного банку України;

22) здійснює методологічне забезпечення з питань зберігання, захисту, використання та розкриття інформації, що становить банківську таємницю;

221) здійснює відповідно до компетенції повноваження у сфері депозитарного обліку;

222) забезпечує облік і зберігання переданих йому цінних паперів та інших коштовностей, що конфісковані (заарештовані) на користь держави та/або таких, які визнані безхазяйними, для чого може відкривати рахунки в цінних паперах у депозитарних установах;

23) здійснює інші функції у фінансово-кредитній сфері в межах своєї компетенції, визначеної законом;

25) визначає порядок здійснення в Україні маршрутизації, клірингу та взаєморозрахунків між учасниками платіжної системи за операціями, які здійснені в межах України із застосуванням платіжних карток, емітованих банками-резидентами;

26) створює Засвідчувальний центр для забезпечення реєстрації, засвідчення чинності відкритих ключів та акредитації центрів сертифікації ключів, визначає порядок застосування електронного підпису, у тому числі електронного цифрового підпису в банківській системі України та суб'єктами переказу коштів;

27) видає ліцензії небанківським фінансовим установам, які мають намір стати учасниками платіжних систем, на переказ коштів без відкриття рахунків 28) веде реєстр платіжних систем, систем розрахунків, учасників цих систем та операторів послуг платіжної інфраструктури;

29) здійснює нагляд (оверсайт) платіжних систем та систем розрахунків.

Мета та сфера банківського нагляду визначаються в статті 55 Закону №679-XIV.

Так, головна мета банківського регулювання і нагляду - це безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.

Національний банк здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

Аналогічні положення знайшли своє відображення і в статті 67 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність» (далі також - Закон №2121-III), відповідно до якої метою банківського нагляду є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках.

Національний банк України для цілей банківського нагляду, відповідно до частини 3 вказаної норми Закону №2121-III, наділений правом отримувати від державних органів та інших осіб інформацію, у тому числі конфіденційну, щодо фінансового/майнового стану засновників банку та осіб, що набувають або збільшують істотну участь у банку, їх ділової репутації, джерел походження коштів, що використовуватимуться для формування статутного капіталу банку.

При здійсненні банківського нагляду Національний банк України має право вимагати від банків та їх керівників, банківських груп, учасників банківських груп усунення порушень банківського законодавства, виконання нормативно-правових актів Національного банку України для уникнення або подолання небажаних наслідків, що можуть поставити під загрозу безпеку коштів, довірених таким банкам, або завдати шкоди належному веденню банківської діяльності. У разі якщо Національний банк України при здійсненні банківського нагляду дійшов висновку, що система управління ризиками банку є неефективною та/або неадекватною, банк зобов'язаний на вимогу Національного банку України невідкладно розробити та подати на погодження Національному банку України відповідний план заходів, спрямованих на усунення недоліків (ч.5 ст.67 Закону №2121-III).

Національний банк України здійснює банківський нагляд у формі інспекційних перевірок та безвиїзного нагляду (ч.9 ст.67 Закону №2121-III).

У відповідності до частин 1, 2 статі 71 Закону №2121-III, кожний банк є об'єктом інспекційної перевірки уповноваженими Національним банком України особами, яка здійснюється з метою визначення рівня безпеки і стабільності операцій банку, достовірності звітності банку і дотримання банком законодавства України про банки і банківську діяльність, а також нормативно-правових актів Національного банку України.

Перевірка банків здійснюється відповідно до плану, затвердженого Національним банком України. Планова перевірка здійснюється не частіше одного разу на рік. Про проведення планової перевірки Національний банк України зобов'язаний повідомити банк не пізніше, ніж за 10 днів до його початку.

Національний банк України може прийняти рішення про проведення позапланової перевірки банку при наявності обґрунтованих підстав (ч.6 ст.71 Закону №2121-III).

Такі підстави визначені пунктом 1.8 постанови Правління Національного банку України від 17.07.2001р. за №276 «Про затвердження Положення про планування та порядок проведення інспекційних перевірок» (надалі - Постанова №276), зокрема, це:

- виявлення під час здійснення безвиїзного нагляду (у тому числі за результатами аналізу статистичної звітності)-2 суттєвого погіршення фінансового стану банку/філії іноземного банку;

- наявність фактів, що можуть свідчити про здійснення об'єктом перевірки ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників або інших кредиторів;

- виявлення фактів подання Національному банку недостовірної інформації та/або звітності;

- зміна власника (власників) істотної участі в банку або голови ради та/або голови правління банку;

- набуття банком статусу спеціалізованого;

- надходження повідомлення від банку про відкриття відокремленого підрозділу або виявлення фактів початку діяльності відокремленого підрозділу банку без повідомлення про його відкриття;

- наявність фактів, що можуть свідчити про здійснення банком діяльності без відповідних ліцензій і дозволів та/або здійснення відокремленим підрозділом банку виду діяльності без надання банком права на його здійснення;

- надходження повідомлення від банку про початок нового виду діяльності або надання нового виду фінансових послуг (крім банківських) або виявлення фактів початку такої діяльності без повідомлення Національного банку;

- звернення банку щодо отримання ліцензії чи дозволів, передбачених законодавством України;

- ненадання інформації, документів або їх копій за письмовим запитом Національного банку в установлені строки;

- необхідність перевірки інформації, викладеної в запереченнях до довідки про перевірку/звіту про інспектування;

- віднесення банку до категорії проблемних;

- надходження інформації від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) до Національного банку про виявлені ФГВФО порушення банками вимог законодавства України;

- надходження повідомлення від ФГВФО до Національного банку про необхідність проведення інспекційної перевірки неплатоспроможного/перехідного банку у зв'язку з необхідністю підтвердження приведення його діяльності у відповідність до вимог банківського законодавства України щодо дотримання нормативів капіталу та ліквідності.

При цьому, серед визначених підстав для проведення позапланової перевірки звернення громадян відсутнє.

Вказані норми законодавства, які визначають завдання, функції, повноваження і принципи організації Національного банку України, який є центральним банком України і особливим центральним органом державного управління, не наділяють фізичну особи правом вимоги щодо проведення Національним банком України установи банку та не передбачає обов'язку НБУ щодо проведення такої перевірки і надання інформації про її результати.

Натомість, стаття 53 Закону України «Про Національний банк України» містить пряму заборону втручання органів державної влади та інших державних органів чи їх посадових та службових осіб, будь-яких юридичних чи фізичних осіб у виконання функцій і повноважень Національного банку, Ради Національного банку, Правління Національного банку чи службовців Національного банку інакше, як в межах, визначених Конституцією України та цим Законом.

В статті 6 Конституції України закріплено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 12 статті 92 основного закону України встановлено, що виключно законами України визначаються організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

При цьому, Конституція України не передбачає право центральних органів виконавчої влади застосовувати аналогію права або закону при вирішенні будь-яких питань, що належать до їх компетенції, а вимагає діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на зазначені положення законодавства, якими визначається повноваження НБУ і закріплено заборону їх використання не у межах і не у спосіб, визначених законодавцем, зважаючи на зміст наданої Національним банком України відповіді, а також враховуючи дату її надання дають суду підстави для висновку про належний і вчасний розгляд відповідачем звернення ОСОБА_1.

Твердження останнього щодо неналежного розгляду відповідачем його скарги, яке ґрунтується на тому, що належною в даному випадку може бути лише відповідь, яка свідчить про вжиття відповідачем заходів, спрямованих на виконання його вимог, тобто повне задоволення його скарги є безпідставним і не ґрунтуються на вимогах законодавства, оскільки незгода заявника зі змістом відповіді на його скаргу не свідчить про безумовне порушення відповідачем вимог Закону України «Про звернення громадян».

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані позивачем та відповідачем докази в контексті наведених вище вимог законодавства, колегія дійшла висновку про недоведеність позивачем факту наявності в діях відповідача щодо надання відповіді на його скаргу від 23.12.2014р. ознак протиправності. З огляду на зазначене, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки, за наслідками розгляду справи по суті суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання відповідача вчинити певні дії, в силу положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, понесені позивачем судові витрати стягненню з Державного бюджету України не підлягають.

Враховуючи викладене і керуючись ст.ст.69-71, 94, ч.6 ст.128, 158-163, 167, 183-3, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська

Судді: К.Ю. Гарник

В.П. Катющенко