Справа № 826/19326/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОСТОК» до Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного Комітету України про визнання протиправним та скасування розпорядження в частині.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «ВОСТОК» (далі по тексту також – позивач) з позовом до Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного Комітету України (надалі також – відповідач), в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 02/144-р від 07.10.2014 року в частині визнання Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОСТОК» таким, що в період 2013 року займало монопольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в межах автомагістрального шляху державного значення МОЗ Київ-Харків-Довжанський, що проходить по території Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Великобагачанського, Решетилівського, Полтавського та Чутівського районів Полтавської області.

Позовні вимоги мотивовані тим, що приймаючи оскаржуване розпорядження відповідач не визначив, за якою із вказаних у ст. 12 Закону України «Про захист економічної конкуренції» ознак ТОВ «ВОСТОК» визнаний таким, що за підсумками діяльності у 2013 році займало монопольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в межах автомагістрального шляху державного значення МОЗ Київ-Харків-Довжанський, що проходить по території Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Великобагачанського, Решетилівського, Полтавського та Чутівського районів Полтавської області та не довів факт монопольного (домінуючого) становища на ринку ТОВ «ВОСТОК» та наявності в його діях чи становищі ознак ринкової влади у розумінні пункту 10.3 Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 р. № 49р.

Позивач зазначає, що в оскаржуваному розпорядженні взагалі не міститься будь-яких обґрунтувань правомірності та можливості визнання ТОВ «ВОСТОК» монополістом у відповідності до вказаної Методики, а тому на переконання позивача, оскаржуване розпорядження винесене з грубим порушенням Методики, що обумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, з підстав повної відповідності спірного розпорядження імперативним приписам чинного законодавства України.

17.02.2015р. в судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Як свідчать матеріали справи, на виконання доручень Антимонопольного комітету України від 07.05.2014 № 13-09/182, від 13.08.2014 № 13-09/383, від 20.08.2014 до № 13-09/383 територіальне відділення здійснювало дослідження стану конкуренції на регіональних ринках роздрібної торгівлі низькооктановими, високооктановими бензинами та дизпаливом за підсумками роботи у періоди у 2012, 2013 роках та І півріччя 2014 року.

За результатами зазначеного дослідження встановлено, що за підсумками діяльності у 2013 році на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в територіальних (географічних) межах автомагістралі державного значення М-03 Київ - Харків - Довжанський, що проходить по території Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Великобагачанського, Решетилівського, Полтавського та Чутівського районів Полтавської області, монопольне (домінуюче) становище займали ПП «Лукойл-Україна», ТОВ «Золотий Екватор», ПП ОККО-Нафтопродукт», ТОВ «ВОСТОК» з часткою 11,77 %, ТОВ «Альянс Холдинг», сукупна частка яких перевищувала 70 % та між ними була відсутня конкуренція.

В подальшому, на підставі подання другого управління досліджень та розслідувань Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 07.10.2014р. № 02/536- МС щодо визначення монопольного (домінуючого) становища суб’єктів господарювання на ринку роздрібної торгівлі дизпаливом в територіальних межах автомагістрального шляху державного значення МОЗ Київ-Харків-Довжанський, що проходить по території Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Великобагачанського, Решетилівського, Полтавського та Чутівського районів Полтавської області за підсумками роботи у 2012, 2013роках, І півріччі 2014 року, адміністративною колегією Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України прийнято Розпорядження від 07.10.2014 року 02/144-р., Товариство з обмеженою відповідальністю «ВОСТОК» визнано таким, що в період 2013 року займало монопольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в межах автомагістрального шляху державного значення МОЗ Київ-Харків-Довжанський, що проходить по території Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Великобагачанського, Решетилівського, Полтавського та Чутівського районів Полтавської області (далі – Розпорядження №02/144-р.).

Позивач вважаючи розпорядження відповідача № 02/144-р від 07.10.2014 року в частині визнання ТОВ «ВОСТОК» таким, що в період 2013 року займало монопольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в межах автомагістрального шляху державного значення МОЗ Київ-Харків-Довжанський, що проходить по території Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Великобагачанського, Решетилівського, Полтавського та Чутівського районів Полтавської області, винесеним при неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи; при недоведеності обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; при невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; та з зрушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а відтак, таким, що підлягає визнанню незаконним та скасуванню, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті суд виходив із наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Закону України «Про Антимонопольний комітет України» від 26.11.1993р. № 3659-XII (далі - Закон №3659-XII), Закону України «Про захист економічної конкуренції» від 11.01.2001р. № 2210-III (далі - Закон № 2210-III) та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 4 ст. 4 Закону України «Про захист економічної конкуренції» державний контроль за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції, захист інтересів суб'єктів господарювання та споживачів від його порушень здійснюються органами Антимонопольного комітету України.

Статтею 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», встановлено, що Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» основним завданням Комітету є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині: 1) здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції; 2) контролю за концентрацією, узгодженими діями суб'єктів господарювання та дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції під час регулювання цін (тарифів) на товари, що виробляються реалізуються) суб'єктами природних монополій; 3) сприяння розвитку добросовісної конкуренції; 4) методичного забезпечення застосування законодавства про захист економічної конкуренції; 5) здійснення контролю щодо створення конкурентного середовища та захисту конкуренції у сфері державних закупівель.

Повноваження Антимонопольного комітету України визначені ст. 7 Закону № 3659-ХІІ, крім іншого до них належить розгляд заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; прийняття передбачених законодавством про захист економічної конкуренції розпоряджень та рішень за заявами і справами, перевірка та перегляд рішень у справах, надання висновків щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції (п.п.1-2 ч.1 ст.7 Закону № 3659-ХІІ).

Разом з тим, пунктом одинадцятим частини 1 статті 7 Закону № 3659-ХІІ визначено, що в сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).

Відповідно до п. 7 ч. 5 ст. 14 Закону № 3659-ХІІ, саме адміністративна колегія територіального відділення Антимонопольного комітету України має повноваження проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).

Умови, за яких суб'єкт господарювання може бути визнаний таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товарів визначені в ст. 12 Закону № 2210-ІІІ.

Як встановлено під час розгляду справи, оскаржуваним розпорядженням адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 07.10.2014р. № 02/144-р зафіксовано факт того, що ТОВ «ВОСТОК» за підсумками діяльності у 2013 року займало монопольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в межах автомагістрального шляху державного значення МОЗ Київ-Харків-Довжанський, що проходить по території Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Великобагачанського, Решетилівського, Полтавського та Чутівського районів Полтавської області.

В розрізі наведеного, суд звертає увагу на те, що з системного аналізу наведених правових норм слідує, що Законом України «Про захист економічної конкуренції» надано антимонопольному комітету та його територіальним органам дискреційні повноваження щодо визначення меж товарного ринку, а також становища, в тому числі монопольного (домінуючого) суб'єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження), а відтак, визначення становища суб'єкта господарювання на відповідному ринку монопольним є виключною компетенцією відповідача, а отже не може бути предметом доказування у даній справі.

Поряд з цим, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що ч. 2 ст. 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Тобто, за змістом наведеної норми Конституції України, судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.

В свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25.11.1997р. № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемлюють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи.

Крім того, судовому захисту підлягає також охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні від 01.12.2004р. № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

При цьому позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Водночас, за відсутності об'єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Викладені конституційні норми кореспондуються із нормами п. п. 1, 8 ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах України підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах, що має місце лише у тому випадку, коли сталися зміни стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто відбулось припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку в публічно-правових відносинах.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Системний аналіз вказаних норм законодавства дає підстави стверджувати, що саме по собі розпорядження про встановлення факту того, що ТОВ «ВОСТОК» у 2013 році займало монопольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в межах автомагістрального шляху державного значення МОЗ Київ-Харків-Довжанський, що проходить по території Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Великобагачанського, Решетилівського, Полтавського та Чутівського районів Полтавської області не порушує права та охоронюваний законом інтерес позивача, оскільки лише фіксує процесуальне становище позивача та не покладає на нього будь-яких обов'язків.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що вирішення питання про прийняття розпорядження про визначення монопольного (домінуючого) становища на ринку належить до виняткової компетенції органів антимонопольного комітету та є способом реалізації покладених на них законодавством владних управлінських функцій у сфері забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Перелік порушень законодавства про захист економічної конкуренції визначено статтею 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції». З вказаної норми вбачається, що лише зловживання монопольним (домінуючим) становищем може потягнути за собою відповідальність. Визнання суб'єкта господарювання таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку не є порушенням прав позивача. В оскаржуваному розпорядженні жодні факти щодо зловживання позивачем монопольним (домінуючим) становищем не наведені.

В аспекті викладеного, суд зауважує, що до компетенції суду у межах спірних правовідносин не входить визначення питання щодо перевірки факту зайняття позивачем монопольного становища на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в межах автомагістрального шляху державного значення МОЗ Київ-Харків-Довжанський, що проходить по території Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Великобагачанського, Решетилівського, Полтавського та Чутівського районів Полтавської області, оскільки вирішення такого питання в силу законодавства про захист економічної конкуренції належить до дискреційних повноважень Антимонопольного комітету України та його територіальних органів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача оскаржуваним рішенням не порушені.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, керуючись статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур