Справа № 2а-10623/10/2070
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2015 року м. Київ К/9991/54554/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Карася О.В. (головуючого), Маринчак Н.Є., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Індустріальної об'єднаної Державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2011 у справі № 2а-10623/10/2070

за позовом Приватної виробничо-комерційної фірми "ЛЕНС"

до Індустріальної об'єднаної Державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області

про визнання дій незаконними, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2010 року Підприємством до суду заявлений позов про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції від 31.12.2009 № /0 та № /0, якими позивачеві визначено податкові зобов'язання з податку на прибуток у сумі 18 750,00 грн. (у т.ч. 12 500,00 грн. за основним платежем та 6 250,00 грн. за штрафними санкціями) та з податку на додану вартість (далі - ПДВ) у сумі 15 000,00 грн. (у т.ч. 10 000,00 грн. за основним платежем та 5 000,00 грн. за штрафними санкціями) за порушення вимог Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та Закону України "Про податок на додану вартість". Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю з боку позивача порушень вимог вказаних Законів.

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, позов задоволено в повному обсязі.

Рішення судів вмотивовані тим, що позивачем підтверджено належно оформленими первинними і розрахунковими документами реальність господарських взаємовідносин з контрагентом, за наслідками яких позивачем було сформовано валові витрати та податковий кредит, суми яких за підсумками перевірки, з посиланням на нікчемність правочину платника податків, було визнано державним податковим органом завищеними, внаслідок чого згідно оспорюваних податкових повідомлень - рішень було визначено податкові зобов'язання з податку на прибуток та ПДВ.

Не погодившись із судовими рішеннями, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити Підприємству в задоволенні позовних вимог.

При цьому відповідач у касаційній скарзі зазначає, що позивач завищив валові витрати та неправомірно включив до податкового кредиту з ПДВ суми по договору підряду, укладеного з контрагентом ТОВ "Атлант Сервіс Груп", який в судовому порядку визнаний банкрутом, а щодо засновника та директора гр. ОСОБА_5 порушено кримінальну справу за фактом вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 205 Кримінального кодексу України. Крім того, у контрагента позивача відсутні необхідні трудові ресурси для здійснення господарської діяльності, що в сукупності, на думку контролюючого органу, свідчить про нікчемність вчиненого правочину та безпідставне формування валових витрат та податкового кредиту за таким договором.

У поданих запереченнях на скаргу позивач просить її відхилити з мотивів необґрунтованості.

У відповідності до вимог ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України суд допустив заміну відповідача у справі - Державної податкової інспекції у Фрунзенському районі м. Харкова на його правонаступника - Індустріальної об'єднаної Державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією проведена невиїзна позапланова перевірка Підприємства щодо підтвердження відомостей, отриманих від особи, яка мала правові відносини з платником податків ТОВ "Атлант Сервіс Груп" за період з 01.06.2008 по 30.09.2008, за підсумками якої складено акт від 29.12.2009 № 6973/18-007/25184679.

У ході зазначеної перевірки встановлено порушення позивачем пп. 7.4.1, пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 № 198/97-ВР "Про податок на додану вартість" (далі -Закон № 198/97-ВР), п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України від 22.05.1997 року № 283/97 "Про оподаткування прибутку підприємств" (далі - Закон № 283/97) в результаті чого занижено ПДВ на загальну суму 10 000,00 грн. та податок на прибуток на суму 12 500,00 грн.

Такі висновки фахівців контролюючого органу вмотивовано тим, що фактично господарські операції на виконання договору підряду, що був укладений між позивачем та його контрагентом ТОВ "Атлант Сервіс Груп", не спричинили настання реальних правових наслідків, оскільки контрагент ТОВ "Атлант Сервіс Груп" в судовому порядку визнаний банкрутом, а щодо засновника та директора гр. ОСОБА_5 порушено кримінальну справу за фактом вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 205 Кримінального кодексу України, в рамках якої гр. ОСОБА_5 надав пояснення, що підписав реєстраційні документи Підприємства за винагороду після чого ніякого відношення до його діяльності не мав, податкову звітність не подавав, жодних угод не укладав та не підписував будь - яких первинних документів. Вищезазначене, на думку контролюючого органу, свідчить про порушення позивачем ч. 1 ст. 203, ст. 215, ст. 228 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочину, а отже такі правочини є нікчемними та не породжують правових наслідків, зокрема, і щодо формування валових витрат та податкового кредиту.

На підставі вищезазначеного акту перевірки та вказаних висновків та відповідачем ухвалено оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Так, відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємства" валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку в грошовій, матеріальній або нематеріальній формі, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Положеннями пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 вказаного Закону передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону № 334/94-ВР не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Отже, за своїм змістом наведені норми Закону № 334/94-ВР передбачають як підставу для невключення до валових витрат лише випадок повної відсутності будь-яких розрахункових, платіжних та інших документів, а тому і неможливість віднесення до складу валових витрат підприємства сум, не підтверджених будь-якими документами взагалі.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між позивачем та ТОВ "Атлант Сервіс Груп" було укладено договір підряду від 11.06.2008 №11/06-08 на виконання будівельних робіт, належне виконання яких підтверджується наявними в матеріалах справи належно оформленими первинними документами, які відповідно до Закону №334/94-ВР необхідні для формування валових витрат (податкові накладні, акт приймання виконаних підрядних робіт, прийомно - здаточний акт, платіжні доручення).

Крім того, судами також встановлено, що підрядні роботи, здійснені на користь позивача контрагентом ТОВ "Атлант Сервіс Груп", були попередньо замовлені у позивача ВАТ Укрндіпроектстальконстукція ім. В.М. Шимановаського згідно договору підряду від 09.06.2008 № 09-06-08/24090, який був належно виконаний, що зокрема, підтверджується атами приймання виконаних підрядних робіт, довідкою про вартість виконаних робіт, виписками банку, а отже фактично отримані послуги від ТОВ "Атлант Сервіс Груп" позивачем були використані у власній господарській діяльності.

Відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду складається із суми податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Положеннями пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону № 168/97-ВР визначено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Згідно з пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 вказаного Закону не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, А відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 зазначеної статті покупець має право відобразити сплачені (нараховані) суми податку у податковому кредиті за умови використання отриманих товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Отже, всі витрати господарюючого суб'єкта мають бути здійснені в межах господарської діяльності та підтверджені відповідними первинними документами.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов'язків. При цьому загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 цього Кодексу).

Відповідно до Порядку заповнення і подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30.05.1997 № 166 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09/07/1997 за № 250/2054, платник податку самостійно обчислює суму податкового зобов'язання, яку зазначає в декларації. Дані, наведені в декларації, повинні відповідати даним бухгалтерського та податкового обліку платника (п. 3.4 Порядку), оскільки, як визначено п. 2 ст. 3 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

З огляду на викладене аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Отже, одним із юридичних елементів дійсності правочину є його спрямування на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. В свою чергу дані бухгалтерського обліку та податкового обліку відображуються у податкових деклараціях платників податків.

Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції. В цьому випадку існують підстави для застосування ст. 228 Цивільного кодексу України із наслідками щодо нікчемності правочину. Нікчемний правочин не породжує правових наслідків, тому існують підстави для внесення відповідних змін у податковому обліку платника податку та його контрагента, зокрема щодо попередньо відображених безтоварних операцій.

На підставі доданих до матеріалів справи доказів, а саме наявних у матеріалах справи копій первинних документів, оцінка яких зроблена з дотриманням норм ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суди попередніх інстанцій встановили фактичну реальність господарських операцій, за наслідками яких позивачем було сформовано податковий кредит та валові витрати.

Також, необхідно зазначити, що для кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина сторони, внаслідок чого необхідно довести наявність умислу у сторін при укладенні та вчиненні конкретного правочину щодо настання певних протиправних наслідків. Наявність чи відсутність певних обставин встановлюється на підставі будь-яких фактичних даних, що мають значення для справи, та які є доказами у розумінні ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України та відповідають висунутим процесуальним законом критеріям належності, допустимості та достовірності таких доказів. Тому, за обставин, які склалися у даній справі, визначенню правочину як такого, що є нікчемний, повинен передувати або вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили, або рішення суду про визнання правочину недійсним.

Проте, всупереч вимогам ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем належних та допустимих доказів суду надано не було.

Посилання відповідача у акті перевірки та касаційній скарзі на статті 203, 215 Цивільного кодексу України є також безпідставними, так як зазначені норми можуть використовуватися лише при визнанні правочинів недійсними в судовому порядку.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій також вірно дано і правову оцінку щодо безпідставності посиланням контролюючого органу на визнання ТОВ "Атлант Сервіс Груп" банкрутом, як підставу нікчемності правочину, оскільки господарські операції по договору підряду мали місце у червні - липні 2008 року, а державну реєстрацію припинення юридичної особи у зв'язку з визнанням її банкрутом, згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, проведено 09.11.2009, тобто після укладення договору та його фактичного виконання.

Посилання контролюючого органу на відсутність необхідних трудових ресурсів у ТОВ "Атлант Сервіс Груп" є також безпідставним, оскільки їх наявність або відсутність у контрагента господарюючого суб'єкта не є передумовою для визначення господарської компетенції останнього та не має правового значення для вирішення питання про наявність наміру сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених укладеною угодою. Крім того, позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність порушення контрагентом правил здійснення господарської діяльності або податкової дисципліни.

Отже, висновки податкового органу щодо порушення позивачем вимог Закону № 168/97-ВР та Закону № 334/94-ВР не узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, спростовуються належними та допустимими доказами, яким суди надали належний правовий аналіз.

З огляду на зазначене у суду відсутні правові підстави для висновку про законність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

За таких обставин переглянуті судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі відповідають приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Індустріальної об'єднаної Державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області відхилити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2011 у справі № 2а-10623/10/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді Н.Є. Маринчак

А.О. Рибченко