Справа № 826/1489/15
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 березня 2015 року № 826/1489/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів: Гарника К.Ю., Добрівської Н.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомГромадянки Демократичної республіки Конго ОСОБА_1
до проДержавної міграційної служби України визнання неправомірним та скасувати рішення № 653-14 від 21.11.2014 та зобов'язання вчинити певні дії
В С Т А Н О В И В:

Громадянка Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач), в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від № 653-14 від 21.11.2014 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2015 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 25.02.2015.

У судовому засіданні 25.02.2015 представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях, зазначивши, що позивачем було зроблено реальну спробу обґрунтувати свою заяву, нею були надані всі наявні у неї документи та інформація, проте відповідачем зазначене враховано не було, а висновки відповідача є передчасними та такими, що свідчать про поверхневий розгляд заяви позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні 25.02.2015 заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. При цьому звертала увагу суду на те, що позивач наголошує на тому, що вона була членом опозиційної партії Демократичної республіки Конго UDPS («Союз за Демократію та Соціальний Прогрес»), з чим пов'язує своє політичне переслідування, але надає при цьому суперечливі свідчення, які не підтверджує документально. Крім того, посилалась на перебування позивача у третій безпечній країні та не звернення у такій країні за міжнародним захистом. З огляду на наведене, під час розгляду заяви позивача відповідач прийшов до висновку, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» відсутні, а тому позивачу було відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Сторони у судовому засіданні 25.02.2015 не заперечували проти продовження розгляду справи у порядку письмового провадження, з огляду на що та відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.

01.07.2014 громадянка Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 звернулась до міграційного органу з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як підставу звернення за захистом вказала, що покинула країну походження через політичні переслідування представників, погрози, викрадення та зґвалтування.

Державною міграційною службою України 21.11.2014 стосовно позивача прийнято рішення № 653-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

27.11.2014 Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено повідомлення № 151 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке позивач отримала 19.01.2015.

Не погоджуючись з рішенням відповідача та вважаючи його таким, що прийняте без повного з'ясування обставин, позивач звернулась з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянкою Демократичної республіки Конго, народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в Демократичній республіці Конго у місті Кіншаса, за національністю - конголійка, екваторійка, за віросповіданням - християнка (католік).

Зі слів позивача 10.04.2014 на човні вона виїхала з міста Кіншаса Демократичної республіки Конго до Конго (міста Браззавіль), звідти 25.04.2014 літаком до Російської Федерації, а 09.05.2014 потягом прибула до України, кордон між Росією та Україною перетнула нелегально на потязі за чужим паспортом, місце перетину кордону невідоме.

01.07.2014 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві з заявою-анкетою про визнання її біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві причиною виїзду з країни постійного проживання позивач зазначила, що народилась та мешкала в місті Кіншаса, Демократичній республіці Конго, у 2010-2011 роках була членом опозиційної політичної партії UDPS. Також зазначала, що їй погрожували та залякували прибічники правлячої партії, після викрадення та зґвалтування вона втікла до Браззавіля, де пробула два роки. Оскільки президент Демократичної республіки Конго Жозеф Кабіла постановив, що всі біженці в Браззавілі є кримінальними елементами, які переховуються від закону, й почалася масова депортація, вона вирішила тікати до України. Зазначене стало підставою для звернення із заявою про надання її статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Наказом № 403 від 21.07.2014 Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві прийняло рішення про оформлення документів громадянки Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а наказом № 534 від 18.09.2014 продовжено строк розгляду заяви позивача до 21.09.2014.

В ході розгляду зазначеної заяви управлінням у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві з позивачем були проведені співбесіди, під час яких вона підтвердила викладене у її заяві - анкеті.

20.10.2014 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві за результатами розгляду справи було прийнято висновок щодо відмови у визнанні особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зазначеного висновку відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено про недоведеність заявником існування обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Рішенням відповідача № 653-14 від 21.11.2014 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

На думку суду, заява позивача не у повній мірі відповідала зазначеним критеріям, оскільки під час співбесід дійсно мали місце різні пояснення позивача, зокрема щодо її згвалтування. Крім того, прибувши до України 09 травня 2014 року, до відповідача позивач звернулась лише 01 липня 2014 року, що не свідчить про подання позивачем заяви про міжнародний захист як можливо раніше.

Також судом враховується, що до прибуття в Україну позивач з 25 квітня 2014 року по 09 травня 2014 року перебувала у Російській Федерації, у якій за отриманням захисту не зверталась, що, на переконання суду, свідчить про перебування у третій безпечній країні перед в'їздом до України та є окремою підставою для відмови у наданні статусу біженця.

Додатково суд вважає за необхідне зауважити, що отримання паспорту 04 квітня 2014 року у органів влади Демократичної республіки Конго може свідчити про визнання та підтвердження з боку органів влади країни походження прав позивача як громадянина даної держави.

Тим часом, відмовляючи позивачу у визнанні її особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач не здійснив перевірки наведених особою аргументів та не провів аналіз ситуації, яка має місце в країні походження станом на час звернення позивача з відповідною заявою, що свідчить про передчасність висновків суб'єкта владних повноважень про відсутність обставин, які підтверджують факт необхідності захисту відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI.

Наведена позиція суду підтверджується викладеною у висновку міграційного органу, складеного за результатами розгляду особової справи позивача, інформацією щодо існування невеликої ймовірності загрози життю, безпеці та свободі заявниці в разі повернення її на батьківщину (а.с.95).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено у повній мірі обґрунтованості та законності рішення від 21.11.2014 за № 653-14, з огляду на що позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України присудженню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов громадянки Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 21.11.2014 №653-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді К.Ю. Гарник

Н.А. Добрівська