Справа № 826/1960/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 березня 2015 року № 826/1960/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київської області, Слідчого ізолятора Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київської області (надалі також - відповідач1), Слідчого ізолятора Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київської області (надалі також - відповідач2), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області по особовому складу №1 о/с-пр від 12 січня 2015 р. в частині звільнення ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас за п.66 (за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу);

- скасувати запис начальника відділу діловодства по роботі з персоналом від 12 січня 2015 р., здійснений на підставі Наказу про звільнення №1 о/с-пр від 12 січня 2015 р., в трудовій книжці серії НОМЕР_2;

- поновити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) на посаді інспектора відділу режиму і безпеки Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області;

- стягнути з Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) грошове забезпечення за січень місяць 2015 р. по 19 січня 2015 року включно;

- стягнути з Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) розмір середнього грошового забезпечення за весь час затримки грошового забезпечення по день фактичного розрахунку;

- стягнути з Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) грошове забезпечення за час вимушеного прогулу по день фактичного розрахунку;

- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на посаді та виплатити грошове забезпечення за один місяць.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 був прийнятий на службу до органів Державної пенітенціарної служби України на посаду інспектора відділу режиму і охорони Київського СІЗО УДПтС України в місті Києві та Київській області 17.06.2013 року.

12 січня 2015 року позивача було звільнено з посади інспектора відділу режиму і безпеки Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області на підставі наказу по особовому складу №1 о/с-пр від 12 січня 2015 р.

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю звільнення його з посади звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що звільнення ОСОБА_1 з посади є протиправним, позаяк відповідачами не доведено допущення позивачем порушень приписів Конституції України та інших нормативно - правових актів при виконанні останнім службових обов'язків; порушено процедуру проведення службового розслідування; не враховано, що звільнення з посади є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Відповідачі проти задоволення позову заперечували з мотивів необґрунтованості та безпідставності. Разом з тим, звертали увагу суду на те, що факт допущення позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу підтверджений у ході проведеного службового розслідування. З огляду на викладене, у задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі.

Вирішуючи спір по суті суд виходив із наступного.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» (далі - Закон). Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом, який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Статтею 9 Закону визначено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

За змістом Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів (частина перша статті 1). Додержання Конституції України та інших актів законодавства України є основним обов'язком державного службовця (абзац другий частини першої статті 10).

Фактичні обставини справи свідчать, що 26.12.2014 року в Київському слідчому ізоляторі сталась надзвичайна подія: втеча з-під варти ув'язненого ОСОБА_2 із Головного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», який перебував у зазначеній установі з метою додаткового обстеження.

Охорону ув'язненого ОСОБА_2 здійснювали чотири працівники Київського слідчого ізолятору: старший конвою - інспектор протипожежної профілактики ВРіБ капітан внутрішньої служби ОСОБА_3, інспектор ВРіБ, старший лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_4, інспектор ВРіБ, старший лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_5 та інспектор відділу режиму і безпеки Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області ОСОБА_1.

Організація охорони в установах Державної кримінально-виконавчої служби регулюється відомчими нормативними актами Державної пенітенціарної служби, зокрема наказом №237/ДСК від 08.12.2003 «Про затвердження Інструкції з організації охорони кримінально-виконавчих установ закритого типу» та №06 від 20.09.2000 «Про затвердження Інструкції з організації охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах». Ігнорування вартою вимог зазначених нормативно-правових актів, незадовільне виконання службових обов'язків в частині забезпечення охорони під час конвоювання ув'язнених в медичні заклади призвели до надзвичайної події -втечі.

Судом встановлено, що на виконання вказівки прокуратури міста Києва від 26.12.2014 316-768 вих-14, Управлінням Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київської області було організовано службове розслідування.

Порядок проведення службового розслідування стосовно особи (осіб) рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у разі надходження до органів та підрозділів внутрішніх справ України, навчальних закладів та науково-дослідних установ системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про вчинення нею (ними) дій, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, оформлення результатів службового розслідування та прийняття за ними рішення, а також компетенцію структурних підрозділів та посадових осіб органів внутрішніх справ України (далі - ОВС) при його проведенні, визначає Інструкція про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України затверджена наказом МВС від 12.03.2013, № 230.

Згідно п.2.1 Інструкції №230 підставами для проведення службового розслідування є порушення особами РНС службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Службове розслідування проводиться начальником у разі невиконання або неналежного виконання особами рядового та начальницького складу під час службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до порушення прав та законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених на ОВС завдань з охорони громадського порядку, боротьби зі злочинністю.

Відповідно до положень п.2.2 Інструкції №230 службове розслідування проводиться уповноваженим на те начальником у разі: невиконання або неналежного виконання особами РНС під час службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до порушення прав та законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених на ОВС завдань з охорони громадського порядку, боротьби зі злочинністю. Реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про скоєне особою РНС кримінальне правопорушення. Повідомлення особі РНС про підозру в учиненні нею кримінального правопорушення.

Проведення службових розслідувань за фактами порушень службової дисципліни, неналежного виконання особами РНС посадових обов'язків, втрати службових посвідчень, підготовка за їх результатами висновків та проектів наказів про заходи дисциплінарного впливу до цих осіб здійснюються працівниками тих підрозділів, у яких ці порушення було виявлено (п.4.1. Інструкції №230).

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем1 був виданий наказ від 26.12.2014р. №417 «Про створення комісії щодо проведення службового розслідування по факту втечі ув'язненого ОСОБА_2.».

На виконання наказу комісією з метою забезпечення повного, всебічного і об'єктивного дослідження обставин подій зібрані матеріали, відібрані письмові пояснення у всього складу охорони, в тому числі і у позивача.

До проведення службових розслідувань за всіма підставами, визначеними цією Інструкцією, за рішенням уповноважених службових осіб можуть залучатися працівники підрозділів внутрішньої безпеки (п.4.2 Інструкції №230).

Відповідно до п.8.1 Інструкції №230 визначено, що підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин.

Таким чином, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для проведення службового розслідування, що підтверджується матеріалами справи.

За результатами складений висновок, затверджений 29.12.2014р. начальником Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київської області та надані пропозиції про притягнення винних посадових осіб до дисциплінарної відповідальності.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затверджене Постановою Кабінету Міністрів від 29.07.1991, № 114.

До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

У відповідності до статті 2 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

За вчинення дисциплінарних проступків невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни, особи несуть дисциплінарну відповідальність (ст.2,5 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України).

Згідно статті 12 України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: пункт 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

За кожне порушення службової дисципліни накладається лише одне дисциплінарне стягнення. У разі порушення службової дисципліни кількома особами дисциплінарне стягнення накладається на кожного окремо.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

В межах розгляду справи підтверджено, що за фактом втечі ув'язненого ОСОБА_2 Прокуратурою міста Києва, 26.12.2014р. розпочато кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.367 Кримінального кодексу України - службова недбалість (внесено до ЄРДР за №0001754).

Водночас, суд зазначає, що під вчинками, що дискредитують звання працівника системи органів Державної пенітенціарної служби України є протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою органу Державної пенітенціарної служби України у зв'язку з виконанням службових обов'язків або не пов'язані з їх виконанням, але за своїм характером принижують в очах громадськості гідність та авторитет працівника системи органів Державної пенітенціарної служби України та власне органів Державної пенітенціарної служби України.

Зважаючи на наведене, приходить до висновку проте, що втеча ув'язненого з під варти, охорону якого здійснював в тому числі і позивач є безумовним фактом грубого порушення службової дисципліни та недбалого ставлення до своїх посадових обов'язків конвоїрів у тому числі ОСОБА_1, котрий входив до складу варти.

За змістом п.66 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Звільнення зі служби осіб рядового і молодшого начальницького складу провадиться начальниками, яким таке право надане Міністром внутрішніх справ. (п.69 Положення №114).

Суд звертає увагу на те, що звільнення за скоєння вчинку, що дискредитує звання РНС може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

В межах розгляду справи підтверджено, що незадовільне виконання позивачем службових обов'язків в частині забезпечення охорони під час конвоювання ув'язнених в лікувальні заклади, спричинила втечу з-під варти ув'язненого ОСОБА_2 із Головного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь».

Такий вчинок позивача є винним діянням, оскільки проявився у недбалому виконанню посадових обов'язків, негативно вплинув на забезпечення виконання покладених на ОВС завдань, що у свою чергу за своїм характером принижує в очах громадськості гідність та авторитет працівника системи органів Державної пенітенціарної служби України та власне органів Державної пенітенціарної служби України.

На переконання суду, вищевикладене свідчить про допущення позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, а відтак наказ Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області по особовому складу №1 о/с-пр від 12 січня 2015 р. в частині звільнення ОСОБА_1 згідно з п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас, є правомірним та скасуванню не підлягає.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень доведено правомірність спірного наказу.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур