Справа № 808/1564/14
Суддя: Дадим Ю.М.
Дата ухвалення: 2015-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

10 березня 2015 рокусправа № 808/1564/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дадим Ю.М.

суддів: Богданенка І.Ю. Уханенка С.А.

за участю секретаря судового засідання: Пасічника А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 31 березня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та скасування Акту опису майна та арешту майна від 14 лютого 2014 року, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 31 березня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Сторони в судове засідання не зявились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому у відповідності до положення ст. 41 КАС України фіксування судового процесу не здійснюється.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість оскарженої постанови, не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в провадженні Ленінського відділу ДВС ЗМУЮ перебуває на виконанні виконавче провадження з примусового виконання наказу № 5009/1907/12 виданого 28.08.2012 господарським судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради 86510,40 грн.

Згідно наказу господарського суду Запорізької області та копії паспорту боржника ОСОБА_2 було достовірно встановлено, що боржник зареєстрований та мешкає за адресою АДРЕСА_1.

04.02.2013 державним виконавцем було здійснено вихід за адресою боржника з метою виявлення майна, на яке можливо було б звернути стягнення для подальшої реалізації у рахунок погашення боргу, але ніхто двері не відчинив.

19.04.2013 державним виконавцем повторно було здійснено вихід за адресою боржника, але боржник ОСОБА_2 відмовилась від надання доступу до квартири з метою перевірки майнового стану.

Державний виконавець відповідно до ст. 11 ЗУ Про виконавче провадження звернувся до суду з поданням про примусове входження до житла боржника та Ленінський районний суд м. Запоріжжя постановив ухвалу про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника від 11.11.2013р., яка набрала законної сили 19.11.2013 р.

14.02.2014 державним виконавцем Риндею А.А. було складено акт опису та арешту майна та додаток до акту опису та арешту майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на наступне.

Згідно ст. 376 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Отже, суд розглядає подання про примусове проникнення до житла боржника лише за участю державного виконавця та суд при постановленні ухвали не направляє її боржнику або іншим особам.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

Згідно ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право:

безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища;

накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;

звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання;

у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення.

Таким чином, законодавством України передбачено здійснення державним виконавцем пошуку, арешту, вилучення майна боржника шляхом безперешкодного входження державним виконавцем до приміщень, де перебуває боржник. У разі, якщо боржник не надає доступу до приміщення, в якому він перебуває, державний виконавець звертається до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника.

Згідно ст. 124. Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Як передбачено ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Враховуючи той факт, що ухвала Ленінського районного суду м. Запоріжжя про надання дозволу на примусове входження до житла боржника від 11.11.2013р., яка набрала законної сили 19.11.2013, на момент вчинення державним виконавцем дій щодо проникнення до житла була чинна, відповідно дії державного виконавця є законними.

Факт того, що ухвала Ленінського районного суду м. Запоріжжя про надання дозволу на примусове входження до житла боржника від 11.11.2013р. була скасована 18.03.2014 апеляційним судом Запорізької області, у звязку з тим, що судове засідання проведено без участі державного виконавця та без дослідження деяких інших обставин по справі, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, не може бути доказом протиправності дій відповідача, так як на момент вчинення відповідачем дій щодо проникнення до житла, Ухвала Ленінського районного суду м. Запоріжжя скасована не була.

До того ж, як видно, позивач зазначав, що в Ухвалі Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2013 встановлено, що відповідно до наданих довідок з ДТН та ДАІ у боржника відсутнє рухоме та нерухоме майно, відкритих рахунків немає, тобто позивач вважає, що взагалі ніякого майна у третьої особи немає, тому і дії щодо проникнення до житла та складання акту опису та арешту майна є протиправними.

Проте, суд першої інстанції правомірно зазначає, що в ухвалі Ленінського районного суду м. Запоріжжя встановлено відсутність майна яке зазначено в довідках, тобто нерухомості, транспортних засобів та банківських рахунків, про наявність або відсутність іншого майна в Ухвалі суду не встановлено.

Враховуючи те, що під час розгляду даної справи судом встановлено законність дій відповідача по проникненню до житла за адресою АДРЕСА_1 та наявність права у державного виконавця щодо пошуку, арешту, вилучення майна боржника, думка суду першої інстанції є обґрунтованою, з огляду на наступне.

Пунктом 5 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Стосовно зазначення позивача, що майно в акті опису та арешті майна не належить третій особі , а належить позивачу, суд першої інстанції обґрунтовано зазначає наступне.

Відповідно до ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Отже, суд першої інстанції правомірно вважає, що під час вчинення даної дії відповідачу доказів, що описане та арештоване майно належить на праві власності позивачу не надавалися, а враховуючи те, що третя особа з 01.07.1998 року була власницею нерухомості (за адресою АДРЕСА_1), яку 19.07.2012 подарувала ОСОБА_1 за договором дарування та в якій ОСОБА_2 є досі зареєстрованою та мешкає, відповідно майно, яке знаходилося в цій квартирі, відповідач описав та арештував як майно яке належить боржнику.

З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що державний виконавець діяв відповідно до ЗУ Про виконавче провадження та на підставі Ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя про надання дозволу на примусове входження до житла боржника від 11.11.2013, яка набрала законної сили 19.03.2013.

Частиною 1 ст. 6 зазначеного Закону закріплено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, суд вважає, що рішення суду першої інстанції викладене достатньо повно, обґрунтовано та мотивовано з посиланням на конкретні пункти законів України, які регулюють спірні правовідносини, що свідчить про відсутність підстав для його скасування.

З огляду на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи та обрану правову позицію, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 31 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Дадим

Суддя: І.Ю. Богданенко

Суддя: С.А. Уханенко