Справа № 2а-1970/2484/11
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2015-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року м. Київ К/9991/31471/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Тернопільської області Державної податкової служби на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 17.10.2011 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012 по справі №2-а-1970/2484/11 (№149234/11/9104) за позовом Відкритого акціонерного товариства «Тернопільське шляхово-будівельне управління №24» до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції про скасування податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 17.10.2011, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012, позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства «Тернопільське шляхово-будівельне управління №24» до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції про скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 15.08.2011 №, №, №. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Тернопільська об'єднана державна податкова інспекція Тернопільської області Державної податкової служби 03.05.2012 звернулась з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 29.05.2012 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 17.10.2011 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012 в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального права, зокрема, положень Закону України «Про деякі питання організації бюджетного процесу у 2010 році», Закону України «Про акціонерні товариства», Закону України «Про державний бюджет України на 2010 рік», «Узагальнюючого податкового роз'яснення щодо застосування підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994, стосовно відображення в податковому обліку операцій з одержання та повернення сум поворотної фінансової допомоги (позики)».

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, та які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами за відсутності сторін.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Тернопільською об'єднаною державною податковою інспекцією була проведена документальна виїзна планова перевірка Відкритого акціонерного товариства «Тернопільське шляхово-будівельне управління №24» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2009 по 31.03.2011, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2009 по 31.03.2011.

Перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4, пункту 5.1., підпунктів 5.2.1., 5.2.5 пункту 5.2., підпункту 5.3.9. пункту 5.3., підпункту 5.6.1 пункту 5.6, підпункту 5.7.1 пункту 5.7 статті 5, підпунктів 8.1.1., 8.1.2. пункту 8.1., підпунктів 8.3.1., 8.3.2. пункту 8.3. статті8, підпункту 11.2.1. пункту 11.2. статті 11, підпункту 7.8.2 пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»; підпункту 7.4.1. пункту 7.4., підпункту 7.5.1. пункту 7.5. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»; пункту 2.11. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні від 15.12.2004 №637; пунктів 1.9, 1.15 статті 1, підпункту «г» підпункту 4.2.9 пункту 4.2. статті 4, пункту 7.1 статті 7, підпункту 8.1.1. пункту 8.1. статті 8, пункту 19.2. статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»; пункту 6.4. Інструкції «Про порядок нарахування та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища».

За результатами перевірки Тернопільською об'єднаною державною податковою інспекцією складено акт від 01.08.2011 №5438/23-01/03450422 та прийнято податкові повідомлення-рішення: від 15.08.2011 № про донарахування податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 2231246,25грн. (1784997,00грн. за основним платежем та 446249,25грн. штрафних санкцій); від 15.08.2011 № про донарахування податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 445930 грн. (в т.ч. 356744 грн. за основним платежем та 89186 грн. штрафних санкцій); від 15.08.2011 № про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 261784,00грн. та 1,00грн. штрафних санкцій; від 15.08.2011 № про застосування штрафних санкцій за порушення пункту 2.11. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні в сумі 10074,34грн.; від 15.08.2011 № про донарахування податкового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб в сумі 244,68грн.; від 15.08.2011 № про донарахування грошового зобов'язання по збору за забруднення навколишнього природного середовища до Фонду охорони навколишнього природного середовища в сумі 148,54грн.

Щодо висновку податкового орану про заниження позивачем авансових внесків з податку на прибуток з огляду на обов'язок до 01.07.2010 нарахувати і виплатити дивіденди грошовими коштами колегія суддів звертає увагу н наступне.

Відповідно до пункту 1.9 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» дивідендом є платіж, який здійснюється юридичною особою - емітентом корпоративних прав чи інвестиційних сертифікатів на користь власника таких корпоративних прав (інвестиційних сертифікатів) у зв'язку з розподілом частини прибутку такого емітента, розрахованого за правилами бухгалтерського обліку.

Згідно з підпунктом 7.8.1 пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» у разі прийняття рішення щодо виплати дивідендів емітент корпоративних прав, на які нараховуються дивіденди, провадить зазначені виплати власнику таких корпоративних прав пропорційно частці його в статутному капіталі підприємства - емітента таких корпоративних прав незалежно від того, чи була діяльність такого підприємства-емітента прибутковою протягом звітного періоду при наявності інших власних джерел для виплати дивідендів, а також від того, чи є наявним прибуток, розрахований за правилами податкового обліку, чи ні.

Відповідно до підпункту 7.8.2 пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» крім випадків, передбачених підпунктом 7.8.5 цього пункту, емітент корпоративних прав, який приймає рішення про виплату дивідендів своїм акціонерам (власникам), нараховує та вносить до бюджету авансовий внесок з податку на прибуток у розмірі ставки, встановленої пунктом 10.1 статті 10 цього Закону, нарахованої на суму дивідендів, призначених для виплати, без зменшення суми такої виплати на суму такого податку. Зазначений авансовий внесок вноситься до бюджету до/або одночасно із виплатою дивідендів.

При цьому, вказана норма Закону покладає обов'язок щодо нарахування та внесення до бюджету авансового внеску з податку на прибуток лише на того емітента корпоративних прав, який прийняв рішення про виплату дивідендів своїм акціонерам (власникам).

Таким чином, обов'язок емітента корпоративних прав з нарахування та внесення до бюджету авансового внеску з податку на прибуток виникає у випадку прийняття рішення про виплату дивідендів своїм акціонерам (власникам).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем загальні збори з 2008 по 2011 рік не проводилися, рішення про виплату своїм акціонерам (власникам) дивідендів за відповідні періоди не приймалося.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що передумовою для здійснення нарахування та сплати до бюджету суми авансового внеску є прийняття платником податку рішення про виплату дивідендів, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що за відсутності такого рішення позивачем не порушено вимог підпунктів 7.8.2 пункту 7.8 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що вказує на безпідставність визначення позивачеві суми грошового зобов'язання з податку на прибуток та штрафних санкцій за порушення порядку нарахування авансового внеску до бюджету.

Щодо висновку податкового орану про неправомірність не включення позивачем до складу валових доходів за 4 квартал 2009 року суми процентів умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишилась неповернутою на кінець звітного періоду, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до підпункту 1.22.1 пункту 1.22 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» безповоротна фінансова допомога - це сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

Згідно з підпунктом 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валовий доход включає доходи з інших джерел, у тому числі, але не виключно, у вигляді сум безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному періоді, вартості товарів (робіт, послуг), безоплатно наданих платнику податку у звітному періоді, крім їх надання неприбутковим організаціям згідно з пунктом 7.11 статті 7 цього Закону та у межах таких операцій між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи, крім випадків, визначених у частині четвертій статті 3 Закону України «Про списання вартості несплачених обсягів природного газу».

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Відкритим акціонерним товариством «Тернопільське шляхово-будівельне управління №24» було повернуто суму поворотної фінансової допомоги у 4 кварталі 2009 року, а тому висновок податкового органу про наявність у позивача обов'язку включати до складу валового доходу суму умовно нарахованих процентів за 4 квартал 2009 року є необґрунтованим.

Щодо висновку податкового орану про неправомірність формування позивачем валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість за господарськими операціями з Приватним підприємством «Агроенергоінвест», Приватним підприємством «МКМ-Сервіс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Агат-Комплекс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ШБУ-40» колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до валових витрат зараховуються суми будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формі, здійснених як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються платником податку для їх подальшого використання у господарській діяльності, під якою розуміється будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

В силу вимог підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статті 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 вказаної статті Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат, є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат та податкового кредиту.

Разом з тим, реальність спірних господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується матеріалами справи, а придбані у контрагентів товари та послуги використовувався позивачем у власній господарській діяльності.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що контрагенти позивача на час здійснення операцій були зареєстровані належним чином в Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій України та платниками податку на додану вартість.

Крім того, чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів.

Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов'язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

А відтак, за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Таким чином, слід погодитися з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач підтвердив факт реальності господарських операцій з контрагентами.

Враховуючи викладене та з огляду на положення частини другої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України щодо перегляду судом касаційної інстанції судових рішень у межах касаційної скарги, колегія суддів вважає, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про неправомірність податкових повідомлень-рішень від 15.08.2011 №, №, № є правильними.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231, та частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Тернопільської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 17.10.2011 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2012 по справі №2-а-1970/2484/11 (№149234/11/9104) залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235 - 238, 240 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв