Справа № 21-4а15
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоКривенка В.В.,
суддів:Гриціва М.І., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., Терлецького О.О., -
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Державної фінансової інспекції в м. Києві (далі - Інспекція) до управління туризму виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації) (далі - Управління) про зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Інспекція звернулася до суду з позовом до Управління про зобов'язання вчинити певні дії, зокрема виконати в повному обсязі вимогу Інспекції від 20 грудня 2012 року № 26-04-14-14/16341 (далі - вимога), а саме:

- вжити заходи щодо притягнення до матеріальної та дисциплінарної відповідальності осіб, винних у допущених порушеннях (пункт 1 вимоги);

- забезпечити відшкодування нанесеної матеріальної шкоди в сумі 26 080 грн в порядку, визначеному частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), а також забезпечити їх повернення до місцевого бюджету (пункт 2 вимоги);

- забезпечити відшкодування нанесеної матеріальної шкоди в сумі 9079 грн в порядку, визначеному частиною першою статті 1166 ЦК, а також забезпечити повернення коштів в сумі 14 006 грн до місцевого бюджету (пункт 3 вимоги).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Інспекція під час проведення ревізії фінансово-господарської діяльності відповідача виявила ряд порушень законодавства, у зв'язку з чим направила вимогу, проте відповідач ці недоліки не усунув.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 1 листопада 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2013 року, позов задовольнив.

Вищий адміністративний суд України постановою від 25 вересня 2014 року зазначені судові рішення скасував та прийняв нове, яким відмовив у задоволенні позову.

Не погоджуючись із рішенням суду касаційної інстанції, Інспекція звернулась із заявою про перегляд його Верховним Судом України з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), посилаючись на неоднакове застосування статті 2, пункту 7 статті 10 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" ( у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2939-ХІІ).

Заявник просить постанову Вищого адміністративного суду України від 25 вересня 2014 року скасувати та прийняти нове рішення.

На підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї самої норми права заявник надав ухвалу Вищого адміністративного суду України від 26 лютого 2014 року у справі № К/800/27625/13, у якій цей суд, задовольняючи позов про зобов'язання підприємства виконати пункт вимоги про усунення порушень, виявлених ревізією, шляхом перерахування до державного бюджету заборгованості, зазначив про обов'язковість письмової вимоги органу державного фінансового контролю, невиконання якої є підставою для звернення до суду з позовом щодо зобов'язання усунути виявлені порушення, а також стягнення до бюджету безпідставно або неправомірно одержаних чи утриманих коштів.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, що розглядається, касаційний суд скасував рішення судів попередніх інстанцій та прийняв нове, яким відмовив у задоволенні позову, при цьому виходив із того, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не шляхом пред'явлення позову до підконтрольної установи про виконання вимоги.

Таке рішення є правильним та відповідає правовому висновку, висловленому, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 7 жовтня 2014 року та 27 січня 2015 року (№№ 21-368а14, 21-436а14 відповідно), який полягає в тому, що орган державного фінансового контролю має право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

У справі, яка розглядається, Інспекція пред'явила вимогу про усунення виявлених порушень та недоліків, виявлених під час ревізії управління, а також про забезпечення відшкодування матеріальної шкоди.

Оскільки суд касаційної інстанції правильно застосував норми статті 2, пункту 7 статті 10 Закону № 2939-ХІІ до встановлених у справі обставин, то у задоволенні заяви Інспекції слід відмовити.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви Державної фінансової інспекції в м. Києві відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кривенко
Судді: М.І. ГрицівО.В. Кривенда
В.Л. МаринченкоО.Б. Прокопенко
І.Л. СамсінО.О. Терлецький