Справа № 826/9806/14
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 березня 2015 року № 826/9806/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу
за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві
провизнання відкликаними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19 березня 2010 року № /0, № /0, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом про:

- визнання відкликаним та скасування податкового повідомлення рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі від 19 березня 2010 року № /0 про сплату 486152,03 грн. (чотириста вісімдесят шість тисяч сто п'ятдесят дві) гривні 03 копійки податку з доходів фізичних осіб, що є суб'єктами підприємницької діяльності і незалежної професії, на підставі акта перевірки від 08 лютого 2010 року № 46-17-30- (а саме 486152,03 грн. за основним платежем);

- визнання відкликаним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі від 19 березня 2010 року № /0 про сплату 1054902, 00 грн. (один мільйон п'ятдесят чотири тисячі дев'ятсот дві) гривні 00 копійок податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), на підставі акта перевірки від 08 лютого 2010 року № 46-17-30- (а саме 702928,00 грн. за основним платежем та 351974,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що податкові повідомлення-рішення від 19 березня 2010 року № 000541730/0 та № /0, з урахуванням ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2012 року, вважаються відкликаними. У той же час, на думку позивача, Державна податкова інспекція в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві зобов'язана була надіслати позивачу нові податкові повідомлення-рішення, які останній мав право оскаржити.

Представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечував.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі та у відповідності до норм податкового законодавства, зауважуючи при цьому на відсутності підстав для визнання податкових повідомлень-рішень відкликаними, а тому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв'язку з неявкою в судове засідання 11 лютого 2015 року представника відповідача, суд дійшов висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) зареєстрований Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією 30 грудня 1991 року, перебуває на обліку в органах державної податкової служби з 05 серпня 1996 року та є платником податку на додану вартість, свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість від 30 жовтня 1997 року № НОМЕР_2.

Місцезнаходження суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1: 04209, АДРЕСА_1.

До видів діяльності позивача за КВЕД відносяться: 51.19.0 Посередництво в торгівлі товарами широкого асортименту (основний); 51.52.2 Оптова торгівля чорними та кольоровими металами в первинних формах та напівфабрикатами з них; 51.53.2 Оптова торгівля будівельними матеріалами.

Державною податковою інспекцією в Оболонському районі м. Києва проведено планову виїзну перевірку дотримання суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2006 року по 30 червня 2009 року, за результатами якої складено акт від 08 лютого 2010 року № 46/17-30-.

Під час проведення перевірки податковим органом встановлено порушення позивачем вимог:

- статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92, в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 486152,03 грн., в тому числі: за І квартал 2007 року на суму 38895,86 грн., за ІІ квартал 2007 року на суму 51865,99 грн., за ІІІ квартал 2007 року на суму 53478,30 грн., за ІV квартал 2007 року на суму 59132,53 грн., за І квартал 2008 року на суму 60501,56 грн., за ІІ квартал 2008 року на суму 67972,29 грн., за ІІІ квартал 2008 року на суму 53980,96 грн., за ІV квартал 2008 року на суму 53980,96 грн., за І квартал 2009 року на суму 21498,70 грн., за ІІ квартал 2009 року на суму 24844,18 грн.;

- підпункту 7.5.1 пункту 7.5, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 06.04.1997 № 168/97-ВР, в результаті чого встановлено завищення податкового кредиту на суму 702928,00 грн., в тому числі: за січень 2007 року на суму 13583,00 грн., за лютий 2007 року на суму 17785,00 грн., за березень 2007 року на суму 26745,00 грн.,00 грн., за квітень 2007 року на суму 22598,00 грн., за травень 2007 року на суму 27378,00 грн., за червень 2007 року на суму 27825,00 грн., за липень 2007 року на суму 27551,00 грн., за серпень 2007 року на суму 26799,00 грн., за вересень 2007 року на суму 26423,00 грн., за жовтень 2007 року на суму 28557,00 грн., за листопад 2007 року на суму 44604,00 грн., за грудень 2007 року на суму 37262,00 грн., за січень 2008 року на суму 17033,00 грн., за лютий 2008 року на суму 21922,00 грн., за березень 2008 року на суму 57947,00 грн., за квітень 2008 року на суму 53832,00 грн., за травень 2008 року на суму 40661,00 грн., за червень 2008 року на суму 32661,00 грн., за липень 2008 року на суму 21193,00 грн., за серпень 2008 року на суму 12537,00 грн., за вересень 2008 року на суму 127061,00 грн., за жовтень 2008 року на суму 35733,00 грн., за листопад 2008 року на суму 28462,00 грн., за грудень 2008 року на суму 13418,00 грн., за січень 2009 року на суму 9100,00 грн., за лютий 2009 року на суму 14416,00 грн., за березень 2009 року на суму 7730,00 грн., за квітень 2009 року на суму 6835,00 грн., за травень 2009 року на суму 24253,00 грн., за червень 2009 року на суму 8303,00 грн.

19 березня 2010 року на підставі акту перевірки від 08 лютого 2010 року № 46/17-30- Державною податковою інспекцією в Оболонському районі м. Києва прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- № /0, яким збільшено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в загальному розмірі 1054902,00 грн., в тому числі: за основним платежем - в розмірі 702928,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - в розмірі 351974,00 грн.;

- № /0, яким збільшено суму податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб, що є суб'єктами підприємницької діяльності і незалежної професії в загальному розмірі 486152,03 грн., в тому числі: за основним платежем - в розмірі 486152,03 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - в розмірі 0,00 грн.

Незгода з вказаними рішеннями обумовила позивача звернутися з позовом до адміністративного суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва не погоджується з доводами суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-III, Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-IV, Закону України «Про податок на додану вартість» від 06.04.1997 № 168/97-ВР, Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92, Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, затвердженої наказом Міністерства фінансів України, Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 № 12 (тут і далі по тексту всі нормативно-правові акти вказані чинними на момент виникнення спірних правовідносин).

Загальні засади оподаткування доходів фізичних осіб визначаються нормами Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-IV (далі - Закон України № 889-IV).

Відповідно до пункту 22.10 статті 22 Прикінцевих положень вказаного Закону до набрання чинності спеціальним законом з питань оподаткування фізичних осіб - суб'єктів підприємницької дальності, діє розділ ІV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» у частині оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, який застосовується з урахуванням положень пункту 9.12 статті 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Згідно зі статтею 13 розділу ІV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92 (далі - Декрет) оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Наказом Міністерства фінансів України, Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 № 12 затверджено Інструкцію про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, додатком 6 якої визначено норми витрат, що враховуються при оподаткуванні доходів громадян, які займаються підприємницькою діяльністю без створення юридичної особи та інших доходів.

Розділом ІІІ вказаного Додатку передбачено, що витрати при здійсненні інших видів діяльності, включаючи торговельну, враховуються за нормою в розмірі 25 відсотків до суми валового доходу.

Відповідно до підпункту «б» пункту 1 статті 14 розділу IV Декрету податок обчислюється податковими органами з доходів, зазначених у розділі IV Декрету, на підставі декларацій, поданих громадянами про очікуваний (оціночний) у поточному році доход або про фактично одержані у звітному календарному році доходи та інших відомостей про доходи громадян, визначених у цьому розділі.

Згідно із пунктом 2 статті 14 розділу IV Декрету оподаткування доходів громадян податковими органами здійснюється на підставі, зокрема, матеріалів перевірок діяльності громадян, проведених податковими органами.

Відповідно до пункту 7.1 статті 7 Закону України № 889-IV ставка податку становить 15 відсотків від об'єкта оподаткування, крім випадків, визначених у пунктах 7.2-7.4 цієї статті.

Платників податку на додану вартість, об'єкти, базу та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету на час виникнення спірних правовідносин визначав Закон України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (далі - Закон № 168/97-ВР).

Згідно зі статтею 1 Закону № 168/97-ВР:

- податкове зобов'язання - загальна сума податку, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді, визначена згідно з цим Законом (пункт 1.6);

- податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом (пункт 1.7).

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит, відповідно до підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону № 168/97-ВР, вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Підставою для нарахування податкового кредиту, згідно із підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР, є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

Податкова накладна у відповідності із підпунктом 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Згідно із підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону 168/97-ВР якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Як передбачено абзацом 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем самостійно визначено валовий дохід у розмірі 357481,00 грн. за І квартал 2007 року, у розмірі 484119,00 грн. за ІІ квартал 2007 року, у розмірі 512456,00 грн. за ІІІ квартал 2007 року, у розмірі 721074,00 грн. за ІV квартал 2007 року, у розмірі 612933,00 грн. за І квартал 2008 року, у розмірі 675406,00 грн. за ІІ квартал 2008 року, у розмірі 515186,00 грн. за ІІІ квартал 2008 року, у розмірі 515186,00 грн. за ІV квартал 2008 року, у розмірі 204286,00 грн. за І квартал 2009 року, у розмірі 232023,00 грн. за ІІ квартал 2009 року.

Окрім цього, матеріалами справи також встановлено, що позивачем віднесено до податкового кредиту суми податку на додану вартість в розмірі 13583,00 грн. за січень 2007 року, в розмірі 17785,00 грн. за лютий 2007 року, в розмірі 26745,00 грн. за березень 2007 року, в розмірі 22598,00 грн. за квітень 2007 року, в розмірі 27378,00 грн. за травень 2007 року, в розмірі 27825,00 грн. за червень 2007 року, в розмірі 27551,00 грн. за липень 2007 року, в розмірі 26799,00 грн. за серпень 2007 року, в розмірі 26423,00 грн. за вересень 2007 року, в розмірі 28557,00 грн. за жовтень 2007 року, в розмірі 44604,00 грн. за листопад 2007 року, в розмірі 37262,00 грн. за грудень 2007 року, в розмірі 17033,00 грн. за січень 2008 року, в розмірі 21922,00 грн. за лютий 2008 року, в розмірі 57947,00 грн. за березень 2008 року, в розмірі 53832,00 грн. за квітень 2008 року, в розмірі 40661,00 грн. за травень 2008 року, в розмірі 32661,00 грн. за червень 2008 року, в розмірі 21193,00 грн. за липень 2008 року, в розмірі 12537,00 грн. за серпень 2008 року, в розмірі 127061,00 грн. за вересень 2008 року, в розмірі 35733,00 грн. за жовтень 2008 року, в розмірі 28462,00 грн. за листопад 2008 року, в розмірі 13418,00 грн. за грудень 2008 року, в розмірі 9100,00 грн. за січень 2009 року, в розмірі 14416,00 грн. за лютий 2009 року, в розмірі 7730,00 грн. за березень 2009 року, в розмірі 6835,00 грн. за квітень 2009 року, в розмірі 24253,00 грн. за травень 2009 року, в розмірі 8303,00 грн. за червень 2009 року.

Втім, за результатами планової виїзної перевірки дотримання суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2006 року по 30 червня 2009 року, податковим органом встановлено заниження податкового зобов'язання на 79 164, 00 грн. та завищення податкового кредиту на 702 928, 00 грн., так само як і завищення валових витрат, пов'язаних з отриманням доходу, що призвело до заниження суми оподаткування доходу та нарахування позивачу податку з доходів фізичних осіб у сумі 486 152, 03 грн.

Водночас, з акту перевірки вбачається, що вказані порушення було встановлено, у зв'язку з ненаданням позивачем жодних документів, що підтверджували б правомірність здійснення фінансово-господарської діяльності останнім за перевіряємий період.

Вказані документи не було надано суду і під час розгляду вказаної справи.

У той же час, суд погоджується з відповідачем, що за відсутності первинних документів витрати, здійснені позивачем в перевіряємому періоді, враховуються за нормами згідно із додатком 6 Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, затвердженої наказом Міністерства фінансів України, Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 № 12, тобто за ставкою 25% від суми валового доходу.

За вказаних обставин, суд також вважає безпідставним віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість не підтверджених податковими накладними.

Підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-III, чинного станом на дату прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, передбачалось, що у разі коли контролюючий орган самостійно донараховує суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, такий платник податків зобов'язаний сплатити штраф у розмірі десяти відсотків від суми недоплати (заниження суми податкового зобов'язання) за кожний з податкових періодів, установлених для такого податку, збору (обов'язкового платежу), починаючи з податкового періоду, на який припадає така недоплата, та закінчуючи податковим періодом, на який припадає отримання таким платником податків податкового повідомлення від контролюючого органу, але не більше п'ятдесяти відсотків такої суми та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян сукупно за весь строк недоплати, незалежно від кількості податкових періодів, що минули.

Отже, податкові повідомлення-рішення відповідача від 19 березня 2010 року № /0, яким визначено позивачу податкове зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в загальному розмірі 1054902,00 грн. (основний платіж - 702928,00 грн., штрафні (фінансові) санкції 351974,00 грн.), та № /0, яким визначено позивачу податкове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб, що є суб'єктами підприємницької діяльності і незалежної професії в загальному розмірі 486152,03 грн. (основний платіж - 486152,03 грн., штрафні (фінансові) санкції - 0,00 грн.), є обґрунтованими та не підлягають скасуванню.

Стосовно позовних вимог про визнання податкових повідомлень-рішень відповідача від 19 березня 2010 року № /0 та № /0 відкликаними суд зазначає наступне.

З 01 січня 2011 року Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Порядок відкликання податкового повідомлення-рішення визначений статтею 60 Податкового кодексу України, відповідно до положень якої податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним, якщо:

- сума податкового боргу самостійно погашається платником податків або органом стягнення (підпункт 60.1.1);

- контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов'язання або податкову вимогу (підпункт 60.1.2);

- контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов'язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі (підпункт 60.1.3);

- рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі (підпункт 60.1.4);

- рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов'язання, визначена у податковому повідомленні-рішенні контролюючого органу, або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі (підпункт 60.1.5).

Інших вимог щодо відкликання податкових повідомлень-рішень, ніж передбачені статтею 60 Податкового кодексу України, не встановлено.

У той же час, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2012 року, якою скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.10.2010 року про стягнення заборгованості з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, не може вважатися належним доказом відкликання податкового повідомлення-рішення, з огляду на наступне.

Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.10.2010 року скасовано з підстав неузгодженості податкового боргу, а не його зменшенням, як зазначає позивач.

Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до п. 5.1 Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 28.11.2012 року № 1236 податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним, якщо:

- орган державної податкової служби скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов'язання;

- орган державної податкової служби зменшує нараховану суму грошового зобов'язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення;

- рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення органу державної податкової служби;

- рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов'язання, визначена у податковому повідомленні-рішенні органу державної податкової служби.

Згідно п. 5.3 вказаного Порядку, у випадках, визначених підпунктами 5.1.2 і 5.1.4 пункту 5.1 цього розділу, податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобов'язання.

Таким чином, аналіз вказаних вище норм чинного законодавства свідчить про те, що відкликаними податкові повідомлення-рішення можуть бути лише за умови прийняття податковим органом нових податкових повідомлень-рішень, якими скасовано попередньо прийнятті рішення.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів настання випадків, передбачених статтею 60 Податкового кодексу України та п. 5.1 Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 28.11.2012 року № 1236 в якості підстав для відкликання податкових повідомлень-рішень, відповідна позовна вимога щодо визнання податкових повідомлень-рішень відповідача від 19 березня 2010 року № /0 та № /0 відкликаними задоволенню не підлягає.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін по справі, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, у зв'язку із чим в задоволені адміністративного позову слід відмовити повністю.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI) судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Водночас, згідно ч. 2 ст. 4 вказаного Закону ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру становить 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати; за подання позовної заяви немайнового характеру становить 0,06 розміру мінімальної заробітної плати.

Частиною третьою ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Як вбачається з позовної заяви позивача, вона містить позовні вимоги майнового характеру.

Втім, згідно з матеріалами справи, позивачем при поданні до суду вказаної позовної заяви не було сплачено судовий збір.

Таким чином, враховуючи положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України та частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір», суд приходить до переконання про необхідність стягнення з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 4 872, 00 грн.

Керуючись статтями 69-71, статтею 98, статтями 158-163, статтею 167, статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні адміністративного позову Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Стягнути з суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4872,00 грн. на р/р: 4007, отримувач коштів УДКСУ у Печерському районі м. Києва, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38004897, банк отримувача ГУ ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача (МФО) 820019, код класифікації доходів бюджету 22030001.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко