Справа № П/811/685/14
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2015-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"27" січня 2015 р. справа № П/811/685/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Олефіренко Н.А., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційну скаргу Гайворонської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23.04.2014 р. у справі № П/811/685/14

за позовом Публічного акціонерного товариства "Гайворонський тепловозоремонтний завод"

до Гайворонської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області

про оскарження податкового повідомлення-рішення, -

встановив:

У березні 2014 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 05.11.2013р. № НОМЕР_1, яким збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 250189,07 грн. та штрафних санкцій 20788,01 грн.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23.04.2014 р. позов задоволено. Постанова мотивована тим, що податкове повідомлення-рішення від 05.11.2013р. № прийнято відповідачем з порушенням встановленого законом порядку і тому підлягає скасуванню.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

Позивач надіслав апеляційному суду клопотання про розгляд справи без участі представника та письмові заперечення, в яких просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Позивач та відповідач, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів

апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що на підставі наказу №102 від 11.09.2013 року відповідачем проведено планову виїзну перевірку ПАТ «Гайворонський ТРЗ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2010 року по 31.12.2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2010 року по 31.12.2012 року.

В ході перевірки відповідачем, зокрема, встановлені порушення ст.3, п.5.1, пп..5.2.1 п.5.2, п.5.3.9 п.5.3,п.5.9 ст.5 Закону України «Про оприбуткування прибутку підприємств», п. 138.5 ст. 138 Податкового кодексу України, п.2.3 «Порядку ведення обліку приросту (убутку) балансової вартості покупних товарів (крім активів, що підлягають амортизації, цінних паперів та деривативів), матеріалів, сировини (палива), комплектуючих виробів та напівфабрикатів на складах, у незавершеному виробництві і залишках готової продукції (у тому числі малоцінних предметів на складах)», в результаті чого підприємством занижено податок на прибуток на загальну суму 250189,07 грн., а саме: за 2010 р. на суму 70893,25 грн.; за І квартал 2011 р. - 16897,25 грн., за ІІ квартал 2011 р. - 97,90 грн., ІІІ квартал 2011 р. 85634,22 грн., IV квартал 2011 р. - 64413,70 грн., за І квартал 2012 р. - 908,73 грн., ІІ квартал 2012 . - 391,02 грн., ІІІ квартал 2012р. - 5792,50 грн.; IV квартал 2012 р. - 5162,50 грн..

За результатами перевірки складено акт №61/2200/01057723 від 18.10.2013 року (т.1,а.с.32-78).

На вказаний акт перевірки позивачем надано заперечення до начальника Гайворонської ОДПІ (т.1,а.с.81-85).

Висновком на заперечення, надане заступником начальника Гайворонської ОДПІ, висновки до акту перевірки залишені без змін (т.1, а.с.86).

На підставі акту №61/2200/01057723 від 18.10.2013 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 05.11.2013 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 270 977,08 грн., в тому числі за основним платежем - 250189,07 грн., за штрафними санкціями - 20788,01 грн. (т.1,а.с.79).

За результатом адміністративного оскарження податкове повідомлення-рішення № від 05.11.2013 року залишено без змін (т.1, а.с.110-114).

Колегія суддів погоджується з висновком суду про не правомірність оскарженого податкового-повідомлення рішення, з наступних підстав.

Як вбачається з акту перевірки від 18.10.2013 року, заниження позивачем податку на прибуток в сумі 250189,07 грн. відповідач обґрунтовує тим, що позивачем занижено балансову вартість запасів у незавершеному виробництві станом на 31.12.2010 року на суму 283573 грн., а станом на 31.03.2011 року - на всього на суму 344727 грн.; за І квартал 2011 року позивачем завищено валові витрати на суму 6435,10 грн.; за період з 01.04.2011 року по 31.12.2012 року валові витрати завищено на суму 711155,27 грн..

На думку відповідача, позивач в порушення п.5.9 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», п.2.3 «Порядку ведення обліку приросту (убутку) балансової вартості покупних товарів (крім активів, що підлягають амортизації, цінних паперів та деривативів), матеріалів, сировини (палива), комплектуючих виробів та напівфабрикатів на складах, у незавершеному виробництві і залишках готової продукції (у тому числі малоцінних предметів на складах)», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 11.06.1998 року №124, позивачем у додатку К1/1 «Розрахунок приросту (убутку) балансової вартості запасів» до рядка 01.2 «Декларації з податку на прибуток підприємства» за 2010 рік не правильно зазначена та безпідставно занижена балансова вартість запасів у незавершеному виробництві на кінець звітного періоду (станом на 31.12.2010 року). На думку відповідача, при веденні обліку приросту (убутку) вартості матеріальних ресурсів у незавершеному виробництві і залишках готової продукції визначається вартість не всього незавершеного виробництва або залишків готової продукції, а лише вартість матеріальних ресурсів, які використані у виробництві продукції (робіт, послуг). Тому, за результатом перевірки балансова вартість запасів у незавершеному виробництві на кінець звітного періоду становить 1114973 грн. (станом на 31.12.2010 р.), а не 831400 грн., як задекларовано позивачем у 2010 році, що привело до заниження балансової вартості запасів за 2010 рік в сумі 283573 грн.. Станом на 31.03.2011 року позивачем занижено балансову вартість запасів в сумі 344727 грн., тобто за I квартал 2011 року, за висновком відповідача, заниження приросту балансової вартості запасів склало 61154 грн.

Проте, «Порядок ведення обліку приросту (убутку) балансової вартості покупних товарів (крім активів, що підлягають амортизації, цінних паперів та деривативів), матеріалів, сировини (палива), комплектуючих виробів та напівфабрикатів на складах, у незавершеному виробництві і залишках готової продукції (у тому числі малоцінних предметів на складах)», затверджений наказом Міністерства фінансів України від 11.06.1998 року №124, втратив чинність на підставі наказу Міністерства Фінансів України від 20.02.2003 року №146.

Відповідно до п.5.9 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в редакції Закону України N 1957-IV від 01.07.2004 року, платник податку веде податковий облік приросту (убутку) балансової вартості товарів (крім тих, що підлягають амортизації, та цінних паперів), сировини, матеріалів, комплектуючих виробів, напівфабрикатів, малоцінних предметів (далі - запасів) на складах, у незавершеному виробництві та залишках готової продукції, витрати на придбання та поліпшення (перетворення, зберігання) яких включаються до складу валових витрат згідно з цим Законом (за винятком тих, що отримані безкоштовно). У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного періоду перевищує їх балансову вартість на початок того ж звітного періоду, різниця включається до складу валових доходів платника податку у такому звітному періоді. У разі коли балансова вартість таких запасів на кінець звітного періоду є меншою за їх балансову вартість на початок того ж звітного періоду, різниця включається до складу валових витрат платника податку у такому звітному періоді.

З 01.01.2011 року Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств» втратив чинність у звязку прийняттям Податкового кодексу України.

Отже, відповідач прийшов до помилкового висновку про заниження позивачем балансової вартості запасів, оскільки керувався нормами, що втратили чинність у період, за який було здійснено перевірку позивача.

Відповідно до акту перевірки від 18.10.2013 року позивачем завищено валові витрати на суму 6435,10 грн. за І квартал 2011 року та в сумі 372314 грн. за ІІІ квартал 2011 року, оскільки правочини укладені позивачем з ТОВ «АМП Груп», ПП «Концес», ПП «Протор», ПП «Транспортна компанія «Експорт-Іморт Группа» не спрямовані на реальне настання наслідків та є нікчемними, в обґрунтування вказаного висновку відповідач посилався на результати інших перевірок взаємовідносин позивача з контрагентами, та контрагентів позивача з іншими субєктами господарювання.

Судом встановлено, що 24.11.2010 року між позивачем (замовник за договором) та ТОВ «АМП Груп» (постачальник за договором) укладено договір №24-11 на поставку товару (т.2, а.с.8-9). Відповідно до укладеного договору позивачем придбано припой ПОС-40 за 15710 грн. згідно накладної №395 від 20.12.2011 року, прибуткового ордеру та податкової накладної (т.2, а.с.10-12). Оплата придбаного товару підтверджується долученими до справи копіями платіжних доручень (т.2, а.с.13-14).

12.01.2011 р. між позивачем (покупець за договором) та ПП «Концес» (постачальник за договором) укладено договір постачання №120111/01. Відповідно до п.1.1 Договору постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупця продукцію в номенклатурі, яка зазначена в рахунка - фактурах, Додатках (специфікаціях) на умовах, визначених договором (т.2, а.с.18).

Долучені до матеріалів копії первинних документів, а саме - накладна, приходний ордер, рахунок-фактура, податкова накладна (т.2, а.с.19-27), свідчать про фактичне виконання сторонами умов даного договору. Придбаний товар позивачем транспортував власним транспортом, що підтверджується долученим до справи подорожнім листом (т.2, а.с.28-29).

Оплата отриманих товарів підтверджується долученими до справи копіями платіжних доручень (т.2,а.с.30).

18.02.2011 року між позивачем (виконавець за договором) та ТОВ «ОСОБА_1 Жоли» (замовник за договором) укладено договір №62. Відповідно до умов даного договору виконавець зобов'язується за заявкою замовника з використанням своїх матеріалів, своїми коштами, машинами й механізмами виконувати роботи по проведенню капітального ремонту тепловоза ТУ-7 в обумовлений договором строк, згідно з переліком до Специфікації №1, яка є невід'ємною частиною договору (т.2, а.с.39-42).

З метою виконання даного договору, позивачем придбано у ПП «Протор» електричні машини Г-410/12/32 та ТЕН 1,5 квт 220В, відповідно до накладної №173 від 11.02.2011р. (т.2,а.с.35). Оплата отриманого товару підтверджується долученими до справи копіями приходних ордерів (т.2,а.с.35, зв.бік).

17.02.2011 року між ПАТ «Гайворонський ТРЗ» (покупець за договором) та ВАТ «Ступінська металургійна компанія» (продавець за договором) укладено контракт №804/50193719/306 на поставку товару (т.2,а.с.52-57). Відповідно до укладеного контракту позивач здійснював закупівлю металопрокату.

З метою транспортування придбаного товару, позивачем (замовник за договором) укладено договір транспортного експедирування №001/12 від 12.01.2012 р. з ПП «Транспортна компанія «Експорт - Іморт Группа» (експедитор за договором) (т.2,а.с.58-59).

Долучені до матеріалів копії первинних документів, а саме - вантажно-митні декларації (т.2,а.с.60-68,70-71) та акти виконаних робіт (т.2,а.с.72-74) свідчать про фактичне виконання сторонами умов даного договору.

Розрахунки між позивачем та ПП «Транспортна компанія «Експорт-Іморт Группа» проведено шляхом перерахування відповідних сум на банківський рахунок, що підтверджується банківською випискою по рахунку (т.2, а.с.75-80).

Відповідно до п.п. 2.3.2.2. «Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами», затвердженого наказом Міністерства фінансів України N 395 від 14.03.2013 року, у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно:

- чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень;

- зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

- у разі відсутності первинних документів або ненадання їх чи інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити інші докази, що достовірно підтверджують наявність факту порушення.

Зі змісту акту від 18.10.2013 року вбачається, що відповідач не дотримався зазначених вище вимог та прийшов до необґрунтованого висновку вчинення позивачем правочинів без мети настання реальних наслідків.

Відповідно до частини 3 статті 228 ЦК України чи статті 207 Господарського кодексу України доводити недійсність правочинів (господарських зобов'язань) органи державної податкової служби зобов'язані виключно у судовому порядку. Посилання відповідача на частину 5 статті 203, ч.1 ст. 215 є безпідставними, так як зазначені норми можуть використовуватися лише при визнанні правочинів недійсними в судовому порядку.

Фактів спрямованості правочинів між позивачем та його контрагентами на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, податковим органом в ході перевірки не досліджувалось та в акті перевірки не наводиться. Рішення суду про визнання зазначених правочинів недійсними через недодержання вимог щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, моральним засадам, податковим органом суду не надано, в акті перевірки про наявність таких рішень не зазначено.

За викладених обставин до набуття законної сили рішенням суду про визнання недійсним правочину, відображення в акті перевірки висновків про вчинення таким платником порушення податкового законодавства щодо правильності та повноти справляння податків за цим правочином є передчасним.

З огляду на діюче податкове законодавство про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням права на податковий кредит або бюджетне відшкодування, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення і облік інших господарських операцій, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

Проведення позивачем оплати в повному обсязі та реальність зазначених операцій документально підтверджено та не спростовано відповідачем.

Наявність ознак фіктивності правочину є лише підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

Щодо завищення суми валових витрат в іншій частині, то відповідач в акті перевірки від 18.10.2013 року зазначає, що позивачем по взаємовідносинам з Локомотивним депо м.Миколаїв, ТОВ «Адаптпро», ТОВ «Трансмашходиг», ТОВ «Транс капітал Груп», ТОВ БК «Поток», ТОВ «Ізюмський КЗК», ПАТ «Київський КБК», ПРаТ «Бориспільський КБМ», ПрАТ «Дніпропетровський ТРЗ» у перевіряємий період було реалізовано товар та надано послуги за цінами, нижчими за собівартість, тому, на думку відповідача, позивачем в порушення п.138.1, п.138.2, п.138.4 ст.138 ПК України було безпідставно збільшено валові витрати на суму перевищення собівартості товарів та послуг за ціну.

Відповідно до пп. 134.1.1. п. 134.1 ст. 134 ПК України, об'єктом оподаткування податком на прибуток підприємств, зокрема, є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

При цьому, виходячи з положень пп. 138.1.1. п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати операційної діяльності включають, в тому числі, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пп. 139.1.9. п. 139.1 ст. 139 ПК України, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат.

Факт здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентами підтверджується належним чином оформленими первинними та розрахунковими документами, що згідно з пп. 139.1.9 п. 139.1. ст. 139 ПК України свідчить про належне формування позивачем на підставі цих первинних документів валових витрат.

Відповідно до п.п. 153.2.1. ст.153 ПК України дохід, отриманий платником податку від продажу товарів (виконання робіт, надання послуг) пов'язаним особам, визначається відповідно до договірних цін, але не менших від звичайних цін на такі товари, роботи, послуги, що діяли на дату такого продажу, у разі, якщо договірна ціна на такі товари (роботи, послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (роботи, послуги).

При цьому слід зазначити, що ПК України не містить положень про те, що продукція суб'єкта господарювання не може бути реалізована за ціною, що є нижчою за собівартість такої продукції.

Відповідно до п. 188.1. ст.188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на вартість послуг стільникового рухомого зв'язку).

Отже, підприємство може реалізувати свій товар та послуги за ціною, що є нижчою за собівартість, однак така ціна має знаходитись в межах звичайних цін.

Згідно пп.14.1.71. п.14.1 ст.14 ПК України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Методи визначення та порядок застосування звичайної ціни врегульовані ст.39 Податкового кодекс України. Частиною 1 Розділу ХІХ встановлено, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2011 року, крім ст.39 цього Кодексу, яка набирає чинності з 1 січня 2013 року.

Відповідно до п.8 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України у випадках, визначених цим Кодексом, до вступу в дію ст. 39 цього Кодексу застосовується п. 1.20 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств".

За змістом пп.1.20.1 п.1.20 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Відповідно до пп. 1.20.8 п.1.20 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 цього пункту.

Як вбачається з матеріалів справи, в акті перевірки від 18.10.2013 року відповідачем не було встановлено, що продаж позивачем товарів та надання послуг контрагентам було здійснено за цінами, нижчими від звичайного рівня цін.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність оскарженого податкового повідомлення-рішення № від 05.11.2013 року, оскільки позивачем не було допущено встановлених в акті перевірки порушень при розрахунку податку на прибуток, і, як наслідок, у відповідача відсутні підстави для донарахування позивачу податку на прибуток.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обєктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому постанову слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Гайворонської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23.04.2014 р. у справі № П/811/685/14 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: Н.А. Олефіренко

Суддя: А.О. Коршун