Справа № 815/7018/14
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7018/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

суддів - Андрухіва В.В., Стефанова С.О.,

за участю секретаря - Маковейчук Т.С.,

перекладача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати неправомірними та скасувати рішення від 03.11.2014 р. № 557-14, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у 2011 році він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Згідно повідомлення від 20.11.2014 року № 84 позивачу відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, на підстав пп.1 та пп.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон). Позивач зазначив, що є громадянином Гвінеї, проте не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. До моменту виїзду позивач навчався у вищому навчальному закладі та займався журналістською діяльністю в газеті Tabuley Communication, за що зазнавав утиску та переслідування представниками влади. У вересні 2009 р. позивач взяв участь у маніфестації, під час якої багато людей було вбито. Наступного дня позивач освітив подію в газеті, за що його, як автора, почали шукати. Побоюючись за своє життя, позивач врятувався втечею та шукає притулку в іншій країні. Зважаючи на викладені обставини, позивач звернувся до влади України за захистом.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, в задоволенні позову просила відмовити, зважаючи на правомірність оскаржуваного рішення при необґрунтованій заяві позивача щодо надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Гвінеї, за національністю гвінеєць (етнічна група - маленке), за віросповіданням - мусульманин, неодружений.

Позивач легально покинув Гвінею 03.11.2009 р. авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланки (Марокк) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна) за навчальною візою та паспортом. В Одесу позивач потрапив 04.11.2009 р.

08 червня 2011 року позивач звернувся за захистом в Україні відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту».

Рішенням ДМС України від 03.11.2014 р. № 557-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_2 (ODS11/156), в основу оскаржуваних рішень покладений висновок від 15.08.2012 року «Про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Зі змісту зазначеного висновку вбачається, що співробітник міграційної служби вважав, що у позивача немає ознак особи, що може вважатися біженцем через відсутність побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, заявник не може довести існування загрози життю, безпеці чи свободі, передбачених п.13 ст.1 Закону, для надання додаткової форми захисту. У зв'язку із цим та через відсутність умов, передбачених абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», співробітник міграційної служби дійшов висновку про доцільність відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв'язку з наступним.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Судом встановлено, що позивач мешкав у Гвінеї, протягом 1995-2000 рр. навчався у початковій школі в м. Зерекуре, протягом 2000-2003 рр. навчався в коледжі «Саморі Туре» в м. Зерекуре; 2003-2007 р. - в ліцеї «Колія» в м. Конакрі; 2008-2009 рр. - в університеті «Сомфонія» на юридичному факультеті. Позивач ніколи не був членом жодних політичних, молодіжних, громадських, релігійних, військових та інших організацій. На момент його виїзду в Гвінеї у позивача залишилися проживати родичі.

В основу заяви про надання статусу біженця або додаткового статусу ОСОБА_2 поклав те, що під час його навчання в університеті «Сімфоніа» президент країни Лансана Конте помер (22.12.2008 р.). Одразу після цього до влади прийшли військові, представник CNDD (Concil National pour la democratie et le developpement). У той час позивач займав посаду інформатора (журналіста) від студентської філії університету партії U.F.R. (Union des Forces Republicaines), в яку входило приблизно 100 студентів. Крім цього позивач працював стажером журналіста при журналі «ІНФОРМАЦІЯ_2», який належав ОСОБА_7 - представнику партії U.F.R. 29 вересня 2009 р. на стадіоні « 28 вересня» відбувся мітинг, в якому взяли участь всі опозиційні партії і на якому був присутнім позивач. Діючим президентом ОСОБА_5 було надано військовим наказ про розігнання мітингу, в результаті чого багато людей було вбито та заарештовано. Наступного дня, 30.09.2009 р., позивач надрукував статтю до журналу «ІНФОРМАЦІЯ_2» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», в якій описав вищевказані події, виклавши думку про відношення військових до народу. Після цього 15.10.2009 р. редактор журналу був заарештований. В нього намагалися дізнатись про автора статті (позивача), проте правоохоронні органу відповіді не отримали та помістили редактора до в'язниці. Не зважаючи на те, що правоохоронці не дізналися про позивача, його брат злякався за нього та вирішив відправити за кордон - оформив студентську візу та відправив до України.

Оцінюючи обставини в'їзду позивача до України, відповідач надав перевагу тривалого часу (майже рік) нелегального перебування позивача в Україні (дія студентської візи закінчилася 31.08.2010 р., а за захистом шукач звернувся в червні 2011 р.). Крім того, позивач не звертався за захистом в транзитних країнах. Відповідач виходив з відсутності доказів переслідувань позивача в Гвінеї, проживання його родичів в Гвінеї тощо.

Зокрема, при проведенні анкетування позивачем повідомлено, що він працював стажером-журналістом при журналі «ІНФОРМАЦІЯ_2», але під час проведення інтерв'ю з позивачем він стверджував, що працював журналістом в газеті, яка мала національне значення.

Крім того, в заяві шукач повідомив, що його стаття мала назву «Рівноправні з вбивцями», але за протоколом співбесіди стаття має назву - «Вбивці тварин». У заяві позивач вказав про мітинг, що мав місце 29.09.2008 р., а за протоколом співбесіди - 28.09.2008 р.

При анкетуванні ж позивач повідомив, що на допиті шеф-редактор газети так і не повідомив, хто саме є автором провокаційної статті (тобто саме позивач), але у протоколі зазначено, що після друку статті, позивача почала переслідувати влада і через це він вирішив виїхати з країни.

Натомість, згідно інформації, зазначеної в національному паспорту позивача, він звернувся до посольства України в Гвінеї для отримання навчальної візи, яку було відкрито строком на один рік з 01.09.2009 р. по 31.08.2010 р., тобто майже за місяць до мітингу 28.09.2009 р. в м. Конакрі, тобто подій, які покладені позивачем в основу своєї історії.

Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було. Разом із тим, як під час співбесід в міграційній службі, так і в ході судового розгляду справи, позивач підтвердив, що особисто йому ніхто не погрожував.

Твердження позивача про наявність підстав для надання додаткового захисту, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Гвінеї. Надана ним інформація при викладені причин виїзду з країни є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заявах щодо небезпеки, яка йому загрожує в Гвінеї особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Вирішуючи справу, суд враховує, що позивач не володіє інформацією про повідомлені ним випадки переслідування, у зв'язку із чим суд погоджується із висновками міграційної служби щодо неправдоподібності покладених в основу заяви фактів. Суд не знаходить обґрунтованими твердження позивача про причини, які змусили його покинути Гвінею, оскільки матеріали справи свідчать про заздалегідь запланову поїздку позивача до України з метою навчання (віза на навчання видана на рік з 01.09.2009 р. по 31.08.2010 р.), а не про вимушений виїзд внаслідок певних подій (які у хронології мали місце після відповідного оформлення документів для виїзду).

При цьому суд враховує, що покладена в основу заяви та позову історія є достатньо поширеною, що з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут, оскільки ОСОБА_2 в ході уточнення анкетних даних зазначив, що протягом свого перебування (нелегального) в Україні мав намір продовжити навчання, зважаючи на допомогу свого брата.

Також суд враховує, що з 21.12.2010 р. президентом Гвінеє є ОСОБА_6 та ситуація в країні стала стабільною. Аналіз актуальної інформації по країні походження позивача свідчить про відсутність підстав для побоювань стати жертвою переслідувань з підстав, зазначених позивачем. Так, згідно заяви Комісії Генеральної асамблеї ООН остання позитивно відзивається про дії президента Гвінеї ОСОБА_6, зокрема щодо його ініціативи міжгвінейського діалогу та його прихильність забезпеченню спокійного стану; політики діалогу та компромісу, що відповідають інтересам країни.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В свою чергу, відповідач згідно ч.2 ст.71 КАС України, довів правомірність прийнятих ним рішень та необґрунтованість позовних вимог.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірні рішення від 03.11.2014 р. № 557-14 прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 10 березня 2015 року.

Головуючий суддя _______________ І.В. Завальнюк

Суддя _______________ В.В. Андрухів

Суддя _______________ С.О. Стефанов