Справа № 826/1692/13-а
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" березня 2015 р. м. Київ К/800/41345/13

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І. - головуючий, судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

при секретарі Ігнатенко О.В.,

за участю представників сторін:

позивача - не з'явились,

відповідача - Галуненка І.В.,

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Капітал Ріелті" (далі - Товариство)

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.04.2013

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18.07.2013

у справі № 826/1692/13-а

за позовом Товариства

до державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва Державної податкової служби (далі - ДПІ)

про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов подано про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13.11.2012 № , згідно з яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток у сумі 2 209 907 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.04.2013, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.07.2013, у позові відмовлено. У прийнятті цих судових актів попередні інстанції виходили з того, що платник помилково ототожнив дохід від продажу майнових прав та дохід від продажу об'єктів нерухомості як товару, наслідком чого стало протиправне відображення у податковому обліку Товариства витрат, понесених у зв'язку з будівництвом нерухомих об'єктів, за фактом продажу майнових прав на такі об'єкти.

Посилаючись на невідповідність висновків судів, покладених в основу прийняття оскаржуваних рішень, положенням чинного законодавства та дійсним обставинам справи, Товариство звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалені у справі судові акти та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Зокрема, на обґрунтування касаційних вимог скаржник зазначає, що дохід від продажу майнових прав на об'єкт будівництва є доходом забудовника, отриманим як безпосередній результат понесення витрат на спорудження цього об'єкта.

Перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне задовольнити розглядувані касаційні вимоги Товариства з урахуванням такого.

Як вбачається з установлених судами обставин справи, оспорюване податкове повідомлення-рішення було прийнято податковим органом за наслідками проведення виїзної позапланової перевірки Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2010 по 30.06.2012.

Результати цієї перевірки висвітлені в акті від 17.10.2012 № 3579/22-222-35030788, в якому відображено висновок ДПІ про завищення позивачем у податковому обліку собівартості реалізованих товарів на загальну суму 9 608 292 грн.

На обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що сформований позивачем доход у сумі 10 287 156 грн. від реалізації майнових прав на об'єкти житлового будівництва не є доходом від реалізації товару - об'єкта нерухомості, що виключає правомірність визнання у податковому обліку Товариства витрат, понесених у зв'язку з будівництвом цього об'єкта, за фактом продажу розглядуваних майнових прав.

За правилами пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України до витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, належать, зокрема, витрати операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, та за змістом підпункту 138.1.1 пункту 138.1 включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

В силу вимог пункту 138.2 цієї ж статті Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За змістом пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, та включає як прямі матеріальні витрати, так і вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Пунктом 138.4 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Таким чином, витрати позивача, понесені у зв'язку із спорудженням об'єкта нерухомості, належать до категорії витрат, що формують собівартість реалізованих товарів, а відтак умовами їх врахування при зменшенні оподатковуваного доходу платника є: факт понесення цих витрат у процесі реальної господарської діяльності платника, документальна підтвердженість цих витрат, а також декларування доходу, отриманого як результат понесення цих витрат.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні даного позову, суди підтримали правову позицію податкового органу зі справи та зазначили, що декларування доходу від продажу майнових прав на об'єкт нерухомості як окремого об'єкта цивільного обороту не дає право на відображення платником витрат, що складають собівартість реалізованого товару.

Втім з такою правовою оцінкою обставин справи погодитися не можна.

Так, порядок оподаткування операцій з продажу такого об'єкта цивільних прав як права вимоги (майнового права) врегульовано пунктом 153.5 статті 153 Податкового кодексу України, згідно з яким з метою оподаткування платник податку веде облік фінансових результатів операцій від проведення операцій з продажу (передачі) або придбання права вимоги зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари, виконані роботи чи надані послуги третьої особи, зобов'язань за фінансовими кредитами, а також за іншими цивільно-правовими договорами.

В свою чергу, поняття «продаж» у Податковому кодексу України застосовується для цілей ведення податкового обліку з податку на прибуток виключно для регулювання операцій з продажу або товарів, або результатів робіт чи послуг, що, в свою чергу, вимагає здійснення правової кваліфікації операції з продажу майнового права як права вимоги у світлі належності такого права як об'єкта господарської операції до однієї з категорій - товарів, робіт або послуг.

Згідно з підпунктом 14.1.244 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України товари - це матеріальні та нематеріальні активи, у тому числі земельні ділянки, земельні частки (паї), а також цінні папери та деривативи, що використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їх випуску (емісії) та погашення.

З наведеного визначення випливає, що будь-які матеріальні та нематеріальні активи для цілей оподаткування визнаються товаром.

При цьому поняття «активи» відповідно до підпункту 14.1.2 пункту 14.1 статті 14 названого Кодексу вживаються у значенні, наведеному в Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Згідно зі статтею 2 названого Закону під активами розуміються ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому.

Право вимоги як майновий об'єкт цілком відповідає законодавчо встановленим критеріям, що використовуються для позначення поняття активу

Такий об'єкт виникає в результаті минулих подій (зокрема, в розглядуваній справі - в результаті будівництва об'єкта нерухомості), а від його використання очікується вигода у вигляді його погашення коштами чи в інший спосіб (у даному разі - за фактом оплати покупцем).

А відтак для цілей оподаткування продаж майнових прав на об'єкт нерухомості є продажем активу, що обумовлює право платника на відображення у податковому обліку витрат на створення такого активу за фактом отримання доходу від його продажу.

У той же час слід звернути увагу на те, що об'єктом розглядуваних операцій є саме майнове право, а тому витрати на його створення є витратами на створення активу у вигляді майнового права, які за своїм змістом та вартісними показниками можуть збігатися або не збігатися з собівартістю об'єкта нерухомості.

З урахуванням цього для правильного визначення дійсного обсягу прав та обов'язків платника за наслідками виконання розглядуваних операцій зі створення та продажу активу у вигляді майнових прав на нерухомий об'єкт судам слід було визначити склад таких витрат та їх вартість (зокрема, перевіривши їх відповідність собівартості будівництва).

Наведене відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) є підставою для скасування ухвалених у справі судових актів з направленням останньої на новий розгляд до суду першої інстанції з метою перевірки вказаних фактів та поставлення правильного по суті спору рішення з урахуванням висновків касаційного суду, викладених у цій ухвалі.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 227, 231 КАС України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Капітал Ріелті" задовольнити.

2. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.04.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18.07.2013 у справі № 826/1692/13-а скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова
І.В. Приходько