Справа № 825/3718/14
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/3718/14 Головуючий у 1-й інстанції: Непочатих В.О. Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

12 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Грищенко В.Е., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Анапріюк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно ст. 41 КАС України, в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання дій неправомірними та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання дій неправомірними та скасування наказу. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 12.11.2014 року наказом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 167 йому було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якщо зазначені умови не змінились. Зазначене рішення відповідача вважає необ'єктивним та незаконним, прийнятим без оцінки ситуації з правами людини країни походження позивача. Також зазначає, що був змушений залишити Судан через переслідування, пов'язані з його належністю до африканського племені Бені Хасан та постійних переслідувань і тортур в країні громадської належності.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Крім цього, позивачем подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наявні у справі докази та доводи вказаної заяви колегія суддів приходить до висновку про поважність причин пропуску цього строку та наявність підстав для їх поновлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явились.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено наступне.

Громадянин ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1) 22.08.2013 року прибув до України, де 24.09.2013 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

31.03.2014 року Державною міграційною службою України було прийнято рішення № 163-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців четвертого, шостого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні, та як особі, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні (а.с. 42).

За змістом ухвали Вищого адміністративного суду України від 30.09.2014 року, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.09.2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішення № 163-14 від 31.03.2014 року, визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії було відмовлено, як і у відкритті касаційного провадження у даній справі (а.с. 25).

12.11.2014 року позивач звернувся до Управління Державної міграційної України в Чернігівській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій просив переглянути його заяву через зміни в законодавстві. Крім того, у заяві зазначив, що його життю та безпеці загрожує небезпека у Судані через постійні приниження та переслідування з боку арабських племен до представників африканських кланів (а.с. 20).

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач повторно звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, в ході якої було встановлено, що обставини, за якими позивач просить надати притулок в Україні не змінилися, що підтверджується копією протоколу від 12.11.2014 року (а.с. 23).

За результатами розгляду заяви-анкети позивача, відповідачем було прийнято наказ від 12.11.2014 року № 167 про відмову у прийнятті заяви про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та зазначені умови не змінились (а.с. 43).

Повідомленням від 12.11.2014 року № 35 позивачу було повідомлено про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або яка потребує додаткового захисту (а.с. 44).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є неправомірними та необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з приписами частини п'ятої статті 5 Закону, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Крім того, Закон містить підстави для відмови у прийнятті від особи заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені частиною шостою статті 5, а саме якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, відповідач має право прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви з підстави, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (пункт 2.4. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884).

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідачем було досліджено оновлену інформацію по країні походження позивача на момент подачі ним заяви та з'ясовано, що ситуація в Судані з моменту, коли позивач вперше звернувся з заявою, суттєвих змін не зазнала, а також не змінилися обставини, за якими позивач просить надати притулок в Україні та повторно розглянути його заяву.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства було відмовлено у прийнятті заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, та зазначені умови не змінилися.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність вимог позивача та відсутність підстав для задоволення позову.

Таким чином, враховуючи викладене вище колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеним вище, а тому підстави для її задоволення відсутні.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 41, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Т.М. Грищенко

І.О. Лічевецький

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Грищенко Т.М.

Лічевецький І.О.