Справа № 755/23156/14-а
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

03 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Грищенко Т.М., Лічевецького І.О.,

при секретарі Горяіновій Н.В.,

розглянувши за відсутності осіб, які беруть участь в справі, відповідно до ч.1 ст.41 КАС України у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Дніпровського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області про скасування рішення,-

в с т а н о в и в:

Постановою Дніпровського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2014 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області про скасування рішення відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що чинним законодавством України не передбачено обмежень щодо переведення в нежилі приміщення для непромислового виробництва жилих приміщень приватного житлового фонду, тому позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а відмова відповідача безпідставна.

Особи, які беруть участь в справі в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, тому у відповідності до ч.6 ст.12, ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 листопада 2012 року між позивачем (покупець) та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до умов якого продавець передав, а покупець прийняв у власність земельну ділянку площею 0,1500 га, що належить продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА №913578, виданого Градизькою селищною радою Глобинського району Полтавської області 17 лютого 2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №19. Кадастровий номер - :30:005:0126. Місце розташування земельної ділянки: АДРЕСА_1. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (п.п.1.2, 1.3).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру правочинів від 12 листопада 2012 року, набувачем земельної ділянки, площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_2

Позивачем на вказаній земельній ділянці було збудовано індивідуальний житловий будинок площею 81 кв.м з надвірними приміщеннями.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 липня 2014 року, житловий будинок, з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності ОСОБА_2

27 березня 2014 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації: індивідуального житлового будинку загальною площею 81 кв.м з надвірними приміщеннями.

11 липня 2014 року позивач звернувся до Градизького селищного голови із клопотанням, в якому просив надати дозвіл на виведення житлового будинку в АДРЕСА_1, в нежитловий фонд для ведення підприємницької діяльності, що додатково дасть робочі місця для місцевих мешканців. Призначення: роздрібна торгівля.

Рішенням виконавчого комітету Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області №4 від 13 серпня 2014 року, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про переведення в нежитловий фонд належного йому житлового будинку в АДРЕСА_1 відмовлено, оскільки житловий будинок є новозбудованим, будувався на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, реконструкція житлового будинку під об'єкт торгівельного призначення і відповідна зміна цільового призначення земельної ділянки позивачем не проводилась, даних про непридатність житлового будинку для проживання в розпорядженні селищної ради немає.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що рішення відповідача про відмову ОСОБА_2 у задоволенні його заяви про переведення в нежитловий фонд належного йому житлового будинку є обґрунтованим та таким, що відповідає нормам чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

Відповідно до ст.4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

В силу ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

У відповідності до ст.6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Згідно ст.ст.7,8 ЖК УРСР періодично, у строки, встановлювані Радою Міністрів Української РСР, провадиться обстеження стану жилих будинків державного і громадського житлового фонду. Непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів. Порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до ст.152 ЖК УРСР переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Згідно ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням; облік нежилих приміщень на відповідній території незалежно від форм власності, внесення пропозицій їх власникам щодо використання таких приміщень для задоволення потреб територіальної громади.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 липня 2014 року позивач звернувся до Градизького селищного голови із клопотанням, в якому просив надати дозвіл на виведення житлового будинку в АДРЕСА_1 в нежитловий фонд для ведення підприємницької діяльності. Призначення: роздрібна торгівля.

Рішенням Виконавчого комітету Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області №4 від 13 серпня 2014 року, у задоволенні заяви ОСОБА_2 про переведення в нежитловий фонд належного йому житлового будинку в АДРЕСА_1 відмовлено, оскільки житловий будинок є новозбудованим, будувався на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, реконструкція житлового будинку під об'єкт торгівельного призначення і відповідна зміна цільового призначення земельної ділянки позивачем не проводилась, даних про непридатність житлового будинку для проживання в розпорядженні селищної ради немає.

Позивачем зазначено, що підставою для переведення житлового будинку, що належить йому на праві власності у нежитловий фонд є здійснення останнім торгівельної діяльності, натомість, відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного позивачем, цільове призначення земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, являється будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що передбачає використання його саме як житлового приміщення.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідно до положень чинного законодавства, власник житлового будинку обмежений щодо можливості використовувати житлове приміщення для промислового виробництва, для розміщення торгових організації, водночас, він має право на свій розсуд здійснювати в ньому ремонт, змінювати його вигляд та призначення, але за умови, що ці зміни не призведуть до порушень санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Використання житлових приміщень в інших цілях допускається у разі визнання їх непридатними для проживання з подальшим переведенням їх у нежитлові, що регулюється ст.8 ЖК УРСР та постановою Ради Міністрів УРСР від 26 квітня 1984 року №189 «Про порядок обстеження стану житлових будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання житлових будинків і житлових приміщень непридатними для проживання».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для скасування рішення Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області від 13 серпня 2014 року №4, оскільки переведення житлового будинку в нежитловий фонд необхідно позивачу для здійснення торгівельної діяльності, що не передбачено законодавством. Крім того, позивачем не було здійснено реконструкцію житлового будинку в об'єкт торгівельного призначення, не здійснено зміну цільового призначення земельної ділянки, що могло б бути підставою для переведення житлового будинку в нежитловий фонд, не надано доказів проведення обстеження житлового приміщення з метою встановлення його відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання його непридатними для проживання, а також не доведено, що ці зміни не призведуть до порушень санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку, тому відмова відповідача у задоволенні заяви ОСОБА_2 про переведення в нежитловий фонд належного йому житлового будинку в АДРЕСА_1 є правомірною та обґрунтованою.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни або скасування постанови суду.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського районного суду м.Києва від 13 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 10 березня 2015 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді Т.М.Грищенко

І.О.Лічевецький

.

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Лічевецький І.О.

Грищенко Т.М.