Справа № К/9991/21680/12-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2015 року м. Київ К/9991/21680/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Солом'янського районного центру зайнятості м. Києва про визнання незаконними дій та скасування наказу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2011 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2009 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до Солом'янського районного центру зайнятості м. Києва (далі центр зайнятості) про визнання незаконними дій та скасування наказів відповідача про припинення виплати допомоги по безробіттю на підставі пункту 1 статті 31 Закону України від 2 березня 2000 року № 1533-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі Закон № 1533-ІІІ) та зняття її з обліку громадян, які шукають роботу і безробітних.

В обґрунтування позову посилалась на те, що спірні накази центру зайнятості не відповідають вимогам законодавства, чинного в період спірних правовідносин, є такими, що порушують її права, а тому ОСОБА_4 просила про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 квітня 2010 року позов задоволено, визнано протиправними та скасовано спірні накази.

Оскаржуваною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2011 року, рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з частиною 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а підстави для його скасування відсутні.

Так, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що позивач належала до категорії зайнятого населення, про ці обставини центр зайнятості не повідомила, чим порушила вимоги Закону № 1533-ІІІ, а тому не мала права на виплату допомоги по безробіттю.

Судами встановлено, що 1 липня 2008 року позивач звернулась до центру зайнятості з заявою про надання їй статусу безробітної та виплату допомоги по безробіттю.

Наказом від 1 липня 2008 року № 11430/1606 позивачу надано статус безробітної та призначено допомогу по безробіттю.

23 жовтня 2008 року центром зайнятості складено акт № 427/1, яким, за результатами проведеного відповідачем розслідування страхових випадків встановлено, що позивач, у період перебування на обліку у центрі зайнятості, виконувала обов'язки голови правління - президента благодійного фонду «Бізнес для дітей», а тому належала до категорії зайнятого населення.

На підставі вищевказаного акту, спірними наказами центру зайнятості від 23 жовтня 2008 року № 14852/2786 та № 14853/2787 позивачу припинено виплату допомоги по безробіттю та знято її з обліку громадян, які шукають роботу і безробітних.

У відповідності до частини 1 статті 1 Закону України від 1 березня 1991 року № 803-ХІІ «Про зайнятість населення» (далі Закон № 803-ХІІ) зайнятість - це діяльність громадян, пов'язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі, а за змістом абзацу першого частини 2 цієї статті громадяни України вільно обирають види діяльності, які не заборонені законодавством, у тому числі і не пов'язані з виконанням оплачуваної роботи, а також професію, місце роботи відповідно до своїх здібностей.

В свою чергу, відповідно до пунктів «а», «в» частини 3 статті 3 Закону № 803-ХІІ в Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах: працюючі по найму на умовах повного або неповного робочого дня (тижня) на підприємствах, в установах і організаціях, незалежно від форм власності, у міжнародних та іноземних організаціях в Україні і за кордоном у фізичних осіб; обрані, призначені або затверджені на оплачувану посаду в органах державної влади, управління та громадських об'єднаннях.

Водночас, згідно з приписами частини 1 статті 2 Закону № 803-ХІІ безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Як правильно встановлено судами, позивач, у період перебування на обліку у центрі зайнятості у статусі безробітної, виконувала обов'язки президента-голови правління Фонду Благодійного фонду «Бізнес для дітей» на безоплатній основі.

За змістом пункту 4.5 Статуту благодійного фонду «Бізнес для дітей» (далі Статут) Президент Фонду за посадою є водночас головою правління, а до його повноважень, зокрема, належить керівництво усією поточною (у період між Загальними зборами) діяльністю Фонду.

В той же час, як випливає зі змісту пункту 4.6 Статуту, до компетенції правління входить, крім іншого, реалізація завдань, визначених статутом Фонду, проведення у життя рішень та доручень Загальних зборів, Президента Фонду, а також здійснення усієї поточної (у період між Загальними зборами) діяльності Фонду.

Отже, виходячи зі змісту вищезазначених пунктів Статуту, правління Фонду є його виконавчим органом, а Президент Фонду, за своєю посадою є головою правління.

Пунктом 4.11 Статуту встановлено, що члени виконавчого органу (крім його керівника) не одержують заробітну плату за свою роботу в цьому органі.

Разом з тим, згідно з пунктом 4.12 Статуту на працівників апарату Фонду поширюється законодавство України про працю, соціальне забезпечення і соціальне страхування.

Таким чином, позивач у спірний період перебувала на оплачуваній посаді, хоч і не отримувала заробітної плати або іншого доходу за виконувану нею роботу, при цьому на неї поширювалось законодавство України про працю, соціальне забезпечення і соціальне страхування, що підтверджується Статутом Фонду, а тому можна зробити висновок про те, що остання перебувала у трудових відносинах з Благодійним фондом «Бізнес для дітей».

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що чинне законодавство про зайнятість населення, зокрема частина 1 статті 1 Закону № 803-ХІІ, яка дає визначення поняттю зайнятості, не передбачає обов'язкової наявності доходу у грошовій або іншій формі внаслідок діяльності громадян, пов'язаної із задоволенням особистих та суспільних потреб, а тому, з урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції правильно встановив, що позивач належала до категорії зайнятого населення.

Пунктом 8 частини 1 статті 31 Закону № 1533-ІІІ встановлено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

За правилами частини 2, абзаців першого і другого частини 3 статті 36 Закону № 1533-ІІІ застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

У разі припинення професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації за направленням державної служби зайнятості без поважних причин або відмови працювати за одержаною професією (спеціальністю) із застрахованих осіб стягується сума витрат на професійну підготовку, перепідготовку або підвищення кваліфікації.

Також, за приписами абзацу 14 підпункту 1 пункту 20 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 219, громадяни, зареєстровані як такі, що шукають роботу, та безробітні, знімаються з обліку з дня виявлення факту подання недостовірних даних, що мав місце під час перебування особи на обліку як безробітної, або неповідомлення державної служби зайнятості про виїзд за межі України з метою працевлаштування чи провадження іншої діяльності, спрямованої на отримання прибутку.

При зверненні до центру зайнятості 1 липня 2008 року позивач не повідомила відповідача про те, що виконує обов'язки голови правління - Президента Благодійного фонду «Бізнес для дітей».

Про ці обставини центру зайнятості стало відомо з заяви позивача від 9 жовтня 2008 року, у якій вона зазначила, що звільнилась з основного місця роботи за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, але продовжує добровільно та безоплатно виконувати обов'язки голови правління - Президента Благодійного фонду «Бізнес для дітей», що підтвердилось під час проведеного відповідачем розслідування страхового випадку.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не виконала своїх обов'язків, як застрахованої особи, у відповідності до вимог статті 36 Закону № 1533-ІІІ, та не повідомила центр зайнятості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг, а тому спірні накази відповідача прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи зазначене, рішення суду апеляційної інстанції відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало