Справа № 803/315/15-а
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 рокуСправа № 803/315/15-a

Волинський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

суддів Денисюка Р.С., Ковальчука В.Д.,

при секретарі Головатій І.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів Пахолюка О.М., Марцих Є.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - Управління ДМС України у Волинській області) про скасування рішення від 04.02.2015 року №44-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 лютого 2015 року Управління Державної міграційної служби у Волинській області повідомило позивача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає, що дане рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки прийняте без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Зокрема те, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, народився у місті Урус-Мартан Чечено-Інгуської АРСР, чеченець за національністю, сповідує іслам. З 1992 по 1998 рік проживав у місті Бресті Республіки Білорусь в цивільному шлюбі з громадянкою Республіки Білорусь ОСОБА_6, від даного шлюбу є двоє дітей. Після розлучення з ОСОБА_6 у 1998 році продовжував проживати в Республіці Білорусь. В Республіці Білорусь він зазнавав переслідувань і 31 липня 2008 року його було депортовано з у Російську Федерацію в м.Смоленськ. Починаючи з 2008 року позивач проживав на території України, через кожні три місяці виїжджаючи та в'їжджаючи в Україну. Позивач вказує на те, що у зв'язку з подіями, що відбуваються в Україні, інформаційною війною, розв'язаною ЗМІ Російської Федерації проти України, та його не згодою з політикою офіційної влади РФ по відношенню до подій в Чечні, до подій в Україні він може стати жертвою переслідувань, тому просить суд скасувати рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язати відповідача повторно розглянути питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні позивач адміністративний позов підтримав, додатково зазначив, що має побоювання бути арештованим, повернувшись в Російську Федерацію, оскільки допомагав біженцям з Чеченської АРСР, забезпечував їх житлом, надавав побутові послуги проживаючи в Республіці Білорусь. В серпні 2008 року приїхав в Україну і з того часу за захистом не звертався. З 2008 року у Російську Федерацію приїжджав у 2009 році та в 2012 році на похорони до рідних, і тоді двічі приходили до нього працівники міліції. На даний час в Російській Федерації проживає брат позивача, який за його дорученням перероформив паспорт у зв'язку з досягненням 45-річчя. Вказує на те, що не задоволений політикою Росії, що, на його думку, може бути підставою для переслідувань в країні походження.

Просить скасувати рішення від 04.02.2015 року №44-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В поданих суду письмових запереченнях проти адміністративного позову відповідач Державна міграційна служба України позовні вимоги не визнав повністю та зазначив, що управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області на основі всебічного вивчення наданих ОСОБА_1 матеріалів, співбесіди по уточненню викладених позивачем фактів, встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець міста Урус-Мартан Чечено-Інгуської АРСР, чеченець за національністю, сповідує іслам, освіта вища (інженер-будівельник), неодружений (цивільний шлюб з громадянкою Республіки Білорусь), має двох дітей. Прибув до України 12.08.2008 року поїздом Москва-Ковель, легально та при собі мав паспорт громадянина Російської Федерації, протягом 10 років офіційно не працював, займався комерційною діяльністю. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Управління ДМС України у Волинській області не звернувся, зазначивши, що не було такої потреби.

Відповідач вважає, що позивач надає суперечливі свідчення на доказ того, що в Російській Федерації йому загрожує небезпека. При першій співбесіді з позивачем було встановлено, що причиною його виїзду з Російської Федерації були не політичні переслідування, а сімейні обставини. Відсутній суб'єктивний елемент обґрунтованості побоювання зазнати переслідування з боку компетентних органів Російської Федерації. ОСОБА_1 взагалі не був об'єктом зацікавленості правоохоронних чи інших органів Російської Федерації, оскільки безперешкодно та неодноразово перетинав кордон в 2009 та 2012 роках, перебуваючи на території країни його громадянської належності протягом 10-12 днів і будь-яких утисків стосовно нього не було. Позивач використовує процедуру надання статусу шукачів захисту в Україні лише з метою легалізації свого перебування на території України та подальшому безперешкодному зайняттю комерційною діяльністю, а саме: купівлею-продажем автотранспортних засобів, мобільних телефонів. Після змін в 2014 році міграційного законодавства України ОСОБА_1 лише на 90 день законного перебування на території України звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що свідчить про зловживання позивача процедурою надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Територіальним органом ДМС України, де розглядалася заява ОСОБА_1, було належним чином та в повному обсязі проаналізовано всі подані ним відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято обґрунтоване рішення від 04.02.2015 року №44-15. Відповідач вважає, що оскаржуване рішення прийнято правомірно, з дотриманням чинного законодавства, тому в задоволенні позову просив відмовити.

В судовому засіданні представники відповідачів, кожен зокрема, адміністративний позов не визнали з підстав, викладених в запереченні проти адміністративного позову, просили в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов до задоволення не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 04 лютого 2015 року Державна міграційна служба України прийняла рішення №44-15 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про яке повідомлено позивача 16.02.2015 року (а.с.9, 119) Дане рішення було прийняте відповідачем з урахуванням матеріалів особової справи №2014LT0022 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1.

Як вбачається з матеріалів особової справи №2014LT0022, ОСОБА_1 12 серпня 2008 року поїздом Москва-Ковель прибув в Україну, з паспортом громадянина Російської Федерації. Кожні 90 днів ОСОБА_1 залишав територію України та повертався знову, що підтверджується даними паспорта позивача (а.с.44-45). В міграційну службу з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до 01.09.2014 року не звертався.

01.09.2014 року позивач звернувся до Управління ДМС у Волинській області з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.28-36).

Наказом начальника Управління ДМС у Волинській області №79 від 02.09.2014 року було відмовлено ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.57). Рішенням т.в.о. голови ДМС України від 06.10.2014 року №39-14 (а.с.62) було задоволено скаргу ОСОБА_1 на вказане рішення. Відповідно до наказу начальника Управління ДМС у Волинській області від 05.11.2014 року №98 (а.с.95) було розпочато оформлення документів громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час проведення співбесіди 31 жовтня 2014 року (а.с.87-91) ОСОБА_1 стверджував, що ні він, ні його рідні не перебували в політичних чи військових організаціях, в Російській Федерації родичам нічого не загрожує; в 1992 році виїхав з РФ в м.Брест по сімейним обставинам, з 1992 по 2007 рік проживав в м.Брест РБ; 12.08.2008 року на поїзді Москва-Ковель приїхав в Україну, знімав у м.Луцьку квартиру, займався комерційною діяльністю; в Російську Федерацію приїздив у 2009 році на похорони старшої сестри, в 2012 році на похорони матері, проблем під час цих візитів з правоохоронними органами не було, приїздив на 10-12 днів; кожні 90 днів виїжджав з України шляхом перетинання кордону і відразу повертався назад; раніше за захистом в Україні не звертався, оскільки не було такої потреби.

У висновку головного спеціаліста сектору у справах біженців та соціальної інтеграції Котухи С.В. від 29.12.2014 року, який затверджений начальником Управління ДМС у Волинській області, зазначено, що ОСОБА_1 використовує процедуру надання статусу шукачів захисту в Україні лише з метою легалізації, особистих переслідувань та фізичної шкоди в країні громадянської належності не зазнавав, лише припущення щодо можливих переслідувань не можуть бути взятими до уваги, а тому заявник не підпадає під дію Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у відповідності до умов, передбачених п.1, 13 ч.1 статті 1, а використовує процедуру виключно для легалізації перебування на території України (а.с.109-118).

Надаючи правову оцінку вищезазначеним висновкам міграційного органу суд зазначає наступне.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI з подальшими змінами та доповненнями (далі - Закон №3671).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671 встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону №3671, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Статтею 9 Закону №3671 встановлено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, частинами 1, 2, 6, 9, 10, 11, 12 статті 9 Закону №3671 визначено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Отже, після прийняття відповідного рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби згідно Закону №3671 вчиняє ряд дій для вивчення усіх обставин, повідомлених заявником, після чого готується письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Такий же порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, закріплений у пункті 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року №649. Зокрема, в даному пункті Правил зазначено, що після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу):

а) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви.

Співбесіда проводиться з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 та частинами третьою та четвертою статті 9 Закону.

У разі залучення перекладача, психолога і педагога для участі в співбесіді уповноважена посадова особа органу міграційної служби перед початком співбесіди попереджає зазначених осіб (перекладача, психолога і педагога) про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Результати співбесіди оформлюються протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником;

б) направляє в установленому порядку до органів Служби безпеки України відповідний запит (додаток 18) щодо здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявник не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 Закону;

в) у разі відсутності в заявника документів, що посвідчують особу, або якщо такі документи є фальшивими, направляє відповідні матеріали, а в разі необхідності - й заявника до органів Служби безпеки України з метою ідентифікації особи (додаток 19);

г) у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається (додаток 19);

ґ) в установленому порядку направляє заявника на медичне обстеження відповідним направленням (додаток 20);

д) долучає до особової справи заявника всі документи, підготовлені та отримані органом міграційної служби під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, включаючи результати медичного обстеження;

е) готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 21).

Висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника, та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди;

особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об'єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

У висновку викладається обґрунтована пропозиція органу міграційної служби щодо прийняття надалі рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи органу міграційної служби (особи, яка веде справу) погоджується керівником структурного підрозділу з питань біженців та затверджується керівником органу міграційної служби;

є) формує особову справу заявника (пронумеровує всі документи, що долучені до справи, складає їх опис, прошиває справу).

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 10 Закону №3671 рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як ствердив в судовому засіданні позивач, він має побоювання стати жертвою переслідування в Російській Федерації, оскільки припускає, що Комітет державної безпеки Республіки Білорусь здійснив на нього запит у зв'язку з наданням допомоги чеченським біженцям в м.Брест.

Так, матеріалами справи підтверджується та обставина, що ОСОБА_1 постановою начальника Ленінського РОВС м.Бреста від 24.07.2008 року, яка залишена без змін постановою судді Ленінського району м.Бреста від 08.08.2008 року, був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.23.55 КпАП у вигляді попередження з депортацією. В подальшому постановою Верховного Суду Республіки Білорусь від 20.12.2010 року рішення про депортацію позивача було відмінено (а.с.55-56).

При неодноразовій спробі в'їзду в Республіку Білорусь позивач отримував заборону, про що свідчать дані паспорта ОСОБА_1 (а.с.39-40).

Із відповідей Управління по Брестській області Комітету державної безпеки Республіки Білорусь від 13.07.2011 року №П-116 та від 23.09.2011 року №М-154 (а.с.49-51, 52-53) вбачається, що КДБ РБ прийнято рішення продовжити строк заборони в'їзду ОСОБА_1 в Республіку Білорусь на десять років.

Таким чином, аналізуючи подані позивачем докази, слід дійти висновку про можливе переслідування ОСОБА_1 з боку спецслужб Республіки Білорусь, а не Російської Федерації.

Згідно частини першої статті 5 Закону №3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що позивач прибув на територію України в серпні 2008 року, однак протягом п'яти днів не звернувся за захистом в Україні. Таке звернення датоване 01.09.2014 року, тобто фактично через шість років після першого в'їзду на територію України.

Крім того, з матеріалів особової справи ОСОБА_1 вбачається, що останній двічі у 2009 році та 2012 році їздив з України до Російської Федерації, при чому будь-які дані про те, що позивач мав проблеми під час проходження прикордонного контролю, переслідувався спецслужбами Російської Федерації, в матеріалах справи відсутні.

Зважаючи на вказані обставини, суд вважає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом позивача з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Проаналізувавши зібрані та досліджені докази по справі, суд дійшов висновку, що на момент прийняття оскаржуваного рішення позивач не надав органу міграційної служби доказів, які б свідчили про наявність обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні походження за ознаками раси, релігії, національної приналежності чи політичних поглядів, тому Державною міграційною службою України прийняте підставне рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки таке рішення ґрунтується на всебічному вивченні та оцінці всіх документів та матеріалів, які в свою чергу оформлені з дотриманням вимог чинного законодавства України.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, з огляду на що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст.11, 17, 158, 160, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі 10 березня 2015 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій

Судді Р.С.Денисюк

В.Д.Ковальчук