Справа № 814/2697/14
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2015 р.м.ОдесаСправа № 814/2697/14

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Желєзний І. В.
Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Яковлева Ю.В.,

- Вербицької Н. В.,

при секретарі - Курмановій І.І.,

за участі: представник позивача - ОСОБА_2 (довіреність від 14.01.2014 р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року по справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - позивач, або ФОП ОСОБА_3.) звернувся із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (далі - відповідач, або ДПІ у Корабельному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області), в якому позивач просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 15.05.2014 року, № від 15.05.2014 року, визнати протиправним та скасувати рішення № від 30.07.2014 року.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року вказані вимоги задоволені в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про залишення адміністративного позову без задоволення, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом норм матеріального права, що призвело до неправильного її вирішення.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив залишити останню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник апелянта в судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (а.с.90 т.5).

Згідно вимог ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів порадившись на місці, ухвалила слухати справу за відсутністю представника апелянта, сповіщеного належним чином про час і місце апеляційного розгляду.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, ДПІ у Корабельному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області у період з 27.03.2014 року по 16.04.2014 року проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року, за результатами якої складено акт № 362/17-01/НОМЕР_4 від 24.04.2014 року (а.с.21-37 т.1).

Зазначеною перевіркою встановлено порушення позивачем, зокрема, п.п. 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року у розмірі 38319,86 грн., в тому числі, за січень 2012 року - у розмірі 2648,95 грн., за лютий 2012 року - 4756,11 грн., за березень 2012 року - 3942,91 грн., за квітень 2012 року - 1667,49 грн., за травень 2012 року - 3542 грн., за червень 2012 року - 2642,67 грн., за липень 2012 року - 3248,59 грн., за серпень 2012 року - 3520,99 грн., за вересень 2012 року - 2516,83 грн., за жовтень 2012 року - 4759,85 грн., за листопад 2012 року - 2208,28 грн., за грудень 2012 року - 1493,29 грн., за лютий 2013 року - 849,08 грн., за березень 2013 року - 334,77 грн., за жовтень 2013 року - 188,05 грн.; пп. 139.1.1, 139.1.5 п. 139.1 ст. 139, пп. 140.1.1 п. 140.1 ст. 140, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого податковим органом донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2012 рік у сумі 23670,63 грн.; ч. 2 п. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого податковим органом донараховано єдиний внесок за 2012-2013 роки у сумі 55626,57 грн., в тому числі, за 2012 рік - у сумі 53246,33 грн., за 2013 рік - у сумі 2380,24 грн.

На підставі виявлених порушень відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № від 15.05.2014 року, яким збільшено позивачу суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 38319,86 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 19159,99 грн., податкове повідомлення-рішення № від 15.05.2014 року, яким збільшено позивачу суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, за основним платежем у розмірі 23670,63 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 11835,32 грн., вимогу № Ф-226-25 від 15.05.2014 року про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску у розмір 58407,90 грн., у тому числі, недоїмки - у розмірі 55626,57 грн. та штрафу - у сумі 2781,33 грн., рішення № від 15.05.2014 року про застосування до позивача штрафу у розмірі 2781,33 грн. за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску (а.с.61-64 т.).

Позивач скористався своїм правом на адміністративне оскарження зазначених рішень відповідача, звернувшись до ГУ Міндоходів у Миколаївській області із відповідними скаргами на ці рішення.

Зокрема, за результатом адміністративного оскарження вимоги № Ф-226-25 від 15.05.2014 року та рішення № від 15.05.2014 року, рішенням податкового органу № 2173/10/14-23-10-05-10 від 26.06.2014 року залишено без задоволення скаргу позивача, зазначені вимогу та рішення скасовано із визнанням їх відкликаними з моменту прийняття, та на підставі висновків адміністративного оскарження ДПІ у Корабельному районі у м. Миколаєві ГУ Міндоходів у Миколаївській області прийнято, зокрема, рішення № від 30.07.2014 року про застосування штрафних санкцій у сумі 5443,64 грн. за донарахування територіальним органом доходів і зборів єдиного внеску, яке оскаржується за цим позовом (а.с.68-71 т.1).

Також, як вбачається з матеріалів справи, податковим органом в порядку пп. 78.1.5 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань, що стали предметом адміністративного оскарження, за результатами якої складено акт № 560/17-01/НОМЕР_4 від 23.07.2014 року (а.с.39-60 т.1).

Зазначеною перевіркою встановлено порушення позивачем, зокрема, п.п. 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року у розмірі 38319,86 грн., пп. 138.1.1 п. 138 ст. 138, пп. 140.1.1 п. 140.1 ст. 140, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого податковим органом донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2012 рік у сумі 23670,63 грн.

За результатами зазначеної перевірки, ГУ Міндоходів у Миколаївській області скаргу позивача на податкові повідомлення-рішення № від 15.05.2014 року, № від 15.05.2014 року залишено без задоволення, а рішення - без змін (а.с.72-75 т.1).

Крім того, позивач оскаржив спірні рішення відповідача до Державної фіскальної служби, проте скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення - без змін (а.с.76-80 т.1).

Як вбачається з акту перевірки, підставою для висновків податкового органу про завищення позивачем витрат, понесених в господарській діяльності, та завищення податкового кредиту, порушення порядку нарахування єдиного внеску є відсутність реальності здійснення господарських операцій з ТОВ «Промінтекс», формування витрат та податкового кредиту по операціям, за якими неможливо встановити використання придбаного товару у господарській діяльності та не підтверджено відповідними первинними документами.

Вирішуючи спірне питання та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що безтоварність операцій позивача з ТОВ «Промінтекс» спростовується, наявними в матеріалах справи, первинними документами, та відповідними первинними документами підтверджується використання придбаного товару в господарській діяльності позивача, а тому висновки податкового органу щодо завищення позивачем витрат та податкового кредиту, порушення порядку справляння єдиного внеску за перевіряємий період є необґрунтованим та нарахування позивачу відповідних грошових зобов'язань та застосування штрафних санкцій є безпідставним.

Колегія суддів частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.

Відповідно до положень п.п. 198.1, 198.2, 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

При цьому, відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи.

Згідно із положеннями п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені, зокрема, податковими накладними, не відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п.п. 201.1, 201.4, 201.6, 201.7, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю на його вимогу податкову накладну, яка відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця, виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Аналізуючи зазначені норми Податкового кодексу України, колегія суддів приходить до висновку, що право на віднесення сум податку на додану вартість, сплачених при придбанні товару та послуг, до податкового кредиту виникає у суб'єкта господарювання в разі фактичного придбання товару/послуг, наявності первинних документів та використання в господарській діяльності цього товару та послуг.

Крім того, згідно із положеннями п.п. 177.1, 177.2, 177.3, 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) доходи фізичних осіб-підприємців оподатковуються за ставками, визначеними в п. 167.1 ст. 167 цього Кодексу. До об'єкту оподаткування входить чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Таким чином, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку таких витрат. До складу витрат не включаються витрати, які не пов'язані з провадженням господарської діяльності, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Як вбачається з матеріалів справи, між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Промінтекс» 29.06.2012 року укладено договір субпідряду № 120503, за яким ФОП ОСОБА_3 доручає, а ТОВ «Промінтекс» зобов'язується виконати власними силами, застосовуючи свої інструменти та матеріали, роботи по ремонту вентсистеми орендованого складу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а ФОП ОСОБА_3 - прийняти та оплатити роботи (а.с.132-134 т.1).

За умовами договору, протоколу № 1 від 29.06.2012 року, вартість робіт складає 12000 грн., в тому числі, ПДВ 2000 грн. (а.с.131 т.1).

На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем надано акт прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 06.07.2012 року, податкову накладну № 1232 від 12.07.2012 року на суму 12000 грн., в тому числі, податок на додану вартість у розмірі 2000 грн., суму якого позивачем включено до складу податкового кредиту за липень 2012 року (а.с.130 т.1).

Розрахунки проводились між сторонами у безготівковій формі, на підтвердження чого позивачем під час перевірки надано виписку по рахунку № 4249 від 21.07.2012 року.

Колегія суддів критично ставиться до наданих позивачем доказів в підтвердження виконання умов договору з ТОВ «Промінтекс», вважає не доведеним здійснення цих операцій, а відтак правомірним висновок податкового органу про відсутність у позивача права на формування податкового кредиту та витрат за цими операціями, виходячи з наступного.

Як вбачається з акту перевірки, висновок податкової інспекції про недостовірність представлених позивачем первинних документів та невідповідність даних податкового обліку фактичному змісту господарських правовідносин ґрунтується на тому, що вироком Ленінського районного суду у м. Миколаєві у справі № 1-кп/489/410/13р. визнано винним директора ТОВ «Промінтекс» ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 205 (фіктивне підприємництво), ч. 1 ст. 358 КК України (підроблення документів).

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_4 у вересні 2011 року на пропозицію невстановленої особи придбав суб'єкт господарювання ТОВ «Промінтекс» без наміру здійснювати та займатись господарською діяльністю цього підприємства, з ціллю прикриття незаконної господарської діяльності інших підприємств-контрагентів.

Як вбачається з рішення суду, зазначені обставини не заперечуються ОСОБА_4 та в ході судового розгляду між ним та прокурором укладено угоду від 07.10.2013 року про визнання ОСОБА_4 винуватості.

В силу ч. 4 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, вирок суду в кримінальній справі, який набрав законної сили, є обов'язковим для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Таким чином, оскільки ТОВ «Промінтекс» не провадило будь-якої фактичної господарської діяльності та від імені цього підприємства складались завідомо неправдиві первинні документи, колегія суддів вважає, що надані позивачем первинні документи по операціям з ТОВ «Промінтекс» не можуть враховуватись при визначенні об'єкта оподаткування, формуванні податкового кредиту та враховуватись як витрати, які фактично не понесені в господарській діяльності, а тому судом першої інстанції помилково зроблено висновок щодо правомірності віднесення позивачем до складу податкового кредиту сум у розмірі 2000 грн. та витрат - у сумі 10000 грн. за цими операціями.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 січня 2011 року та від 05 березня 2012 року (справи №№ 21-37а10, 21-421а11) за наслідками розгляду за винятковими обставинами у зв'язку з наявністю підстави, встановленої п. 1 ч. 1 ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України, - неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, справ за позовом ТОВ «СІБ» до ДПІ у Жовтневому районі м. Луганська про визнання недійсним податкового повідомлення - рішення та за позовом ТОВ «Нафта» до Шосткинської МДПІ Сумської області про визнання висновків перевірки неправомірними, визнання чинним договору, скасування податкових повідомлень-рішень. Зокрема, у зазначених постановах Верховий Суд України вказав, що оскільки ТОВ «Фенстер-Омега» та ТОВ «Любомир-1», податкові накладні яких стали підставою для формування ТОВ «Нафта» податкового кредиту, зареєстровані в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України і Реєстрі платників податку на додану вартість за зверненням невстановлених осіб від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності цих товариств, зокрема, й у підписанні будь-яких первинних документів, виписані від їх імені податкові накладні не можна вважати належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним. Також, Верховний Суд України зазначив, що висновок Вищого адміністративного суду України про протиправність донарахування позивачу податкових зобов'язань з податку на прибуток та ПДВ, який зроблений з посиланням на те, що сама лише наявність у ТОВ «Нафта» податкових накладних, виписаних від імені його контрагентів, є достатньою підставою для включення сум ПДВ до податкового кредиту, не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права. Неналежним чином оформлена (підписана невідомою особою) податкова накладна не може бути підставою для нарахування податкового кредиту при наявності фактів, що ставлять під сумнів реальність наданої послуги.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним нарахування позивачу грошового зобов'язання по податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 2000 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 1000 грн. згідно податкового повідомлення-рішення № від 15.05.2014 року, а також збільшення позивачу сум грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, за основним платежем у розмірі 1700,01 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 850,01 грн. згідно податкового повідомлення-рішення № від 15.05.2014 року, а тому ці рішення є правомірними та підстав для їх скасування в цій частині не має.

Разом з цим, як вбачається з акту перевірки, також, підставою для визначення позивачу грошових зобов'язань та застосування штрафних санкцій за цими рішеннями є безпідставне включення ФОП ОСОБА_3 до складу витрат та податкового кредиту сум з придбання товару, який не використовується останнім в господарській діяльності.

Колегія суддів вважає такий висновок податкового органу неправомірним, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, вбачається з акту перевірки та не заперечується сторонами, основний вид діяльності позивача у перевіряємий період є виробництво інших металевих баків, резервуарів і контейнерів, клас професійного ризику виробництва 54.

На провадження вказаного виду діяльності Територіальним управлінням Дежгірпромнагляду у Миколаївській області 02.11.2011 року видано позивачу Дозвіл на початок виконання робіт підвищеної небезпеки № 374.11.48-29.24.3 з терміном дії до 02.11.2016 року.

Для провадження своєї господарської діяльності, позивач забезпечував працівників спеціальними одягом та взуттям.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначений товар, а саме спецодяг на суму 31842,91 грн. позивач придбав у ТОВ «Укртекстиль» та спецвзуття на суму 212,5 грн. - у ТОВ ІЦ «Гіпаніс», що підтверджується видатковими та податковими накладними (а.с.137-140, 160-187 т.1).

На підтвердження використання вказаного товару позивачем надано акти списання малоцінних та швидкозношуваних предметів (а.с.141-159, 188-208 т.1).

Оплата придбаного товару проводилась позивачем у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на рахунки ТОВ «Укртекстиль» та ТОВ ІЦ «Гіпаніс», на підтвердження чого позивачем надано виписки по рахунку (а.с.137, 142, 160, 164, 165, 166, 177, 186, 189, 191, 196 т.2).

Відповідно до п. 140.1 ст. 140 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) при визначенні об'єкта оподаткування враховуються витрати подвійного призначення, зокрема, витрати платника податку на забезпечення найманих працівників спеціальним одягом, взуттям, спеціальним (форменим) одягом за переліком, що встановлюється Кабінетом Міністрів України, та/або галузевими нормами безплатної видачі працівникам спеціального одягу, спеціального взуття та інших засобів індивідуального захисту.

Згідно із п. 5 Переліку заходів та засобів з охорони праці, витрати на здійснення та придбання яких включаються до витрат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №994 від 27.06.2003 року, до витрат включаються витрати із забезпечення працівників спеціальним одягом, взуттям та засобами індивідуального захисту відповідно до встановлених норм (включаючи забезпечення мийними засобами та засобами, що нейтралізують небезпечну дію на організм або шкіру шкідливих речовин, у зв'язку з виконанням робіт, які не виключають можливості забруднення цими речовинами).

Таким чином, призначення витрат на забезпечення найманих працівників спеціальним одягом, взуттям, обмундируванням, що необхідні для виконання професійних обов'язків, полягає в тому, що такі витати, як особливий вид витрат на охорону праці, включаються до валових витрат лише у разі їх зв'язку з охороною здоров'я працівників.

Враховуючи наявний зв'язок витрат позивача на придбання відповідного одягу та взуття, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність законних підстав для включення позивачем таких витрат, які понесені в господарській діяльності, та включення цих сум до складу податкового кредиту.

Крім того, як вбачається з акту перевірки підставою для збільшення позивачу зобов'язань та нарахування штрафних санкцій згідно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень стало безпідставне включення позивачем до витрат та до складу податкового кредиту сум по ремонту автотранспортних засобів, придбання для них паливно-мастильних матеріалів.

Згідно наявних в матеріалах справи видаткових та податкових накладних, запчастини до автотранспортних засобів позивачем придбано у ПП «Аріал-Центр», ТОВ Фірма «Авантехтранс», ТОВ «Моторс», ТОВ «Автогранд» на суму 12185,02 грн., та паливно-мастильні матеріали у ТОВ ВТФ «Авіас», ТОВ «Сервісна компанія Формула», ТОВ «Ранг» на суму 106066,68 грн. та суму податку на додану вартість у розмірі 30287,1 грн. віднесено до складу податкового кредиту.

На підтвердження оплати вказаного товару та паливно-мастильних матеріалів позивачем надано відповідні виписки по рахунку.

Використання цього товару та паливно-мастильних матеріалів позивач підтверджує, зокрема, актами виконаних робіт по ремонту автомобілів, актами списання запасних частин, використані на ремонт автотранспорту, подорожніми листами.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та не заперечується відповідачем, відповідний автотранспорт використовувався позивачем для транспортування товарно-матеріальних цінностей.

При цьому, відповідач при визначенні правильності формування позивачем витрат на ремонт транспортних засобів посилається на порушення останнім вимог пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, тобто неправомірне включення до їх складу витрат на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів.

Проте, колегія суддів вважає такий висновок податкового органу помилковим та вважає, що позивач, враховуючи приписи пп. «г» п. 138.8.5 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), правомірно визначив витрати, понесені в господарській діяльності у зв'язку із використанням автотранспортних засобів.

Крім того, податковий орган при визначенні правомірності формування позивачем витрат на паливно-мастильні матеріали посилається на порушення останнім пп. 139.1.1 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, тобто на неправомірне включення до їх складу як витрати, що не пов'язані з господарською діяльністю.

Такий висновок відповідач обґрунтовує відсутністю у позивача у власності відповідних транспортних засобів, що спростовує необхідність у використанні цих матеріалів в його господарській діяльності.

Разом з цим, згідно акту перевірки, тобто фактично не заперечується відповідачем, частина транспортних засобів перебуває у власності ОСОБА_3, частина експлуатується ним на підставі договорів оренди.

Крім того, колегія суддів враховує, що понесені позивачем витрати за цими операціями не відносяться до витрат, що відповідно до приписів ст. 139 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку.

Слід зазначити, що податковим органом не заперечується реальність цих господарських операцій, а лише вбачається посилання податкового органу на відсутність первинних документів, які дають право позивачу на формування податкового кредиту та відповідних витрат, проте за наявними в матеріалах справи первинними документами можливо встановити фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях позивача у зв'язку з його господарською діяльністю.

З огляду на викладене, оскільки зазначені порушення не знайшли свого підтвердження, витрати та податковий кредит підтверджується відповідними первинними документами, колегія суддів вважає правильним формування позивачем витрат, які понесені в господарській діяльності, та включення відповідних сум до складу податкового кредиту за цими операціями, а тому податкові повідомлення-рішення № від 15.05.2014 року в частині нарахування позивачу грошового зобов'язання по податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 36319,86 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 18159,99 грн., № від 15.05.2014 року в частині збільшення позивачу сум грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, за основним платежем у розмірі 21970,62 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 10985,31 грн. - є неправомірними та в цій частині підлягають скасуванню.

Також, враховуючи, що на визначення позивачу сум єдиного внеску вплинули встановлені під час перевірки порушення позивачем вимог податкового законодавства, які частково не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовано відповідними матеріалами, колегія суддів вважає, що застосування до позивача штрафу саме у розмірі 2781,33 грн. за донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску згідно рішення № від 30.07.2014 за року є необґрунтованим та з цих підстав підлягає скасуванню.

За таких обставин, враховуючи норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до її неправильного вирішення по суті, колегія суддів вважає, що судове рішення, відповідно до вимог ст. 202 КАС України, підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158, 160, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року - задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року по справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, визнання протиправним та скасування рішення - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області № від 15.05.2014 року в частині нарахування позивачу грошового зобов'язання по податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 36319,86 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 18159,99 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області № від 15.05.2014 року в частині збільшення позивачу сум грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, за основним платежем у розмірі 21970,62 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 10985,31 грн.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної податкової інспекції у Корабельному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області № від 30.07.2014 року про застосування штрафних санкцій у сумі 5443,64 грн. за донарахування територіальним органом доходів і зборів єдиного внеску.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний колегією суддів 10 березня 2015 року.

Головуючий суддя: /М.П. Коваль/

Суддя: /Ю.В. Яковлев/

Суддя: /Н.В. Вербицька/