Справа № 802/172/15-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 березня 2015 р. Справа № 802/172/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Віятик Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренка Ігоря Валерійовича

позивача: ОСОБА_1

відповідача: Бойко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Головного управління Держземагенства у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

29.01.2015 до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3.) з адміністративним позовом до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язати вчинити дії.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що рішенням Головного управління Держземагенства у Вінницькій області №31-2-0.3-10307/2-14 від 25.11.2014 відмовлено ОСОБА_3 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в розмірі середньої частки (паю) із земель сільськогосподарського призначення. Однак, позивач зазначене рішення вважає протиправним, тому звернувся до суду з даним позовом про його скасування.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення адміністративного позову та зазначив, що рішення Головного управління Держземагенства у Вінницькій області №31-2-0.3-10307/2-14 від 25.11.2014 прийнято на підставі та у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 30.09.2014 року позивач звернувся з клопотанням до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в розмірі середньої частки (паю) із земель сільськогосподарського призначення на території Ворошилівської сільської ради Тиврівського району, Вінницької області, що знаходяться в користуванні СФГ «Десна» с. Ворошилівка, Тиврівського району, Вінницької області. На цій земельній ділянці розташовані господарські будівлі та споруди, які на праві призваної власності належать СФГ «Десна».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є членом СФГ «Десна». 22.05.2014 на ім'я начальника Головного управління Держземагенства у Вінницькій області було подано заяву, голови СФГ «Десна» про надання згоди ОСОБА_3 на розпаювання земельної ділянки в розмірі середньої частки (паю) розташованої на території Ворошилівської сільської ради, за межами с. Ворошилівка у власність, за рахунок земель, які перебувають у користуванні СФГ «Десна», землі сільськогосподарського призначення на яких знаходяться об'єкти нерухомого майна, що належать СФГ «Десна» на праві приватної власності.

Право приватної власності на майно підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу: 18232729 від 25.02.2014.

Рішенням Головного управління Держземагенства у Вінницькій області від 25.11.2014 №31-2-0.3-10307/2-14 позивачу відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в розмірі середньої частки (паю) із земель сільськогосподарського призначення на території Ворошилівської сільської ради, Тиврівського району, Вінницької області, мотивуючи свою відмову тим, що згідно статті 22 зазначеного Кодексу господарські будівлі та двори не відносяться до сільськогосподарських угідь, а для ведення фермерського господарства надавались господарські будівлі та двори, а не сільськогосподарські угіддя, що унеможливлює вирахувати земельну часку (пай).

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог та наданих у справу доказів, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Частинами 1 статті 25 ЗК України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості) (ч. 5 ст. 25 ЗК України).

Згідно з ч. 7 ст. 25 ЗК України, при обчисленні розміру земельної частки (паю) враховуються сільськогосподарські угіддя, які перебували у постійному користуванні державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, за винятком земель, що залишаються у державній та комунальній власності. Загальний розмір обчисленої для приватизації площі сільськогосподарських угідь поділяється на загальну кількість осіб, зазначених у частині першій цієї статті.

Паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям здійснювалось на підставі Методичних рекомендацій, затверджених наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 20.02.1996 № 11, за погодженням з Міністерством сільського господарства і продовольства України та Української академії аграрних наук від 09.01.1996 (далі - Методичні рекомендації).

Відповідно до п. 3 Методичних рекомендацій, вартість земельної частки (паю) для кожного підприємства, кооперативу, товариства визначається виходячи з грошової оцінки переданих у колективну власність сільськогосподарських угідь, що обчислюється за методикою грошової оцінки земель, затвердженою затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 №213 «Про Методику грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів» та кількості осіб, які мають право на земельну частку (пай).

В постанові Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 №213 «Про Методику грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів» зазначено, що при розрахунку грошової оцінки застосовуються дані диференціального рентного доходу з гектара орних земель, земель під багаторічними насадженнями, сіножатями і пасовищами. Тобто грошова оцінка розрахована лише по сільськогосподарських угіддях.

Згідно з п. 6 Методичних рекомендацій, вартість земельної частки (паю) обчислюється діленням грошової оцінки сільськогосподарських угідь, переданих у колективну власність підприємству, що підлягають паюванню, на кількість осіб, які мають право на земельну частку (пай).

Пунктом 7 Методичних рекомендацій передбачено, що розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах визначається, виходячи із вартості земельної частки (паю) і середньої грошової оцінки одного гектара сільськогосподарських угідь для даного підприємства, кооперативу товариства.

Отже, згідно нормативних документів при визначенні вартості земельної частки (паю) взято за основу лише показники по сільськогосподарських угіддях.

Методичних рекомендацій по визначенню вартості земельної частки (паю) під господарськими будівлями та дворами на законодавчому рівні невизначено.

Проте, п. 6 ст. 25 ЗК України передбачено, що при обчисленні розміру земельної частки (паю) враховуються сільськогосподарські угіддя, які перебували у постійному користуванні державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, за винятком земель, що залишаються у державній та комунальній власності.

Крім того, в частині 2 статті 22 ЗК України зазначено, що господарські будівлі та двори не відносяться до сільськогосподарських угідь.

Таким чином, суд вважає, що вирахувати земельну частку (пай) не можливо, оскільки для ведення фермерського господарства СФГ «Десна» надавались господарські будівлі та двори, а не сільськогосподарські угіддя.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд дійшов до висновку що відповідач відмовивши в задоволенні клопотання ОСОБА_3 діяв в межах наданої компетенції, в порядку та у спосіб визначений законодавством України.

Крім того суд звертає увагу, що згідно ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Суд, відповідно до ч. 1 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Крім того, в силу ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищенаведене, позивачем не надано суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, і не доведено протиправності рішення відповідача, отже позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 94 КАС України, у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України. Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, а відповідач не вказав про понесені витрати, суд не має підстав для вирішення питання щодо розподілу витрат.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, Вінницький окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Віятик Наталія Володимирівна