Справа № 2-а-5-80/2008
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/44153/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Відділу паспортної та реєстраційної служби Центрального району м. Миколаєва при Центральному районному відділі Миколаївського міського управління Міністерства внутрішніх справ України про зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2008 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2012 року,

у с т а н о в и л а :

У серпні 2007 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Відділу паспортної та реєстраційної служби Центрального району м. Миколаєва при Центральному районному відділі Миколаївського міського управління Міністерства внутрішніх справ України, у якому просила зобов'язати поновити реєстрацію місця проживання її та сина ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1, та скасувати незаконно внесений запис у реєстраційну картку.

В обґрунтування позову зазначала, що відповідач безпідставно зняв її з реєстрації за місцем проживання у вказаній квартирі, право власності щодо якої є предметом спору в інших судах. Посилаючись на те, що таке зняття з реєстрації здійснене всупереч вимогам Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV), просила про задоволення позову.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2008 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2012 року позовні вимоги задоволено частково, зобов'язано відповідача поновити реєстрацію місця проживання позивача та її неповнолітнього сина ОСОБА_6 за вказаної адресою. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який не брав участі у справі, проте вважає, що суд вирішив питання про його права та інтереси, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить їх рішення скасувати та направити справу на новий розгляд.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, суть даного спору сторін стосується виключно предмету оскарження дій відповідача щодо зняття у 2006 році з реєстрації місця проживання позивача із неповнолітнім сином, за адресою: АДРЕСА_1.

Судами встановлено, що 10 березня 2004 року ОСОБА_4 придбала у власність вказану квартиру згідно договору купівлі-продажу.

Після чого між позивачем та її сестрою ОСОБА_7 виник спір про право власності на цю квартиру і відповідно визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2005 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 7 квітня 2006 року, зазначений договір купівлі-продажу у частині покупця та ціни визнано недійсним та визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Зазначені судові рішення скасовані рішенням Верховного Суду України від 28 жовтня 2009 року і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_4 відмовлено у повному обсязі.

Задовольняючи частково позов суди попередніх інстанцій виходили з того, що оскільки рішенням Верховного Суду України скасовано судове рішення, на підставі якого відповідач анулював реєстрацію місця проживання позивача, її законні права та інтереси слід поновити згідно вимог статті 7 Закону № 1382-IV.

Проте, до такого висновку суди дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм процесуального права.

У відповідності з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Надаючи правову оцінку спірним діям відповідача слід виходити з підстав, визначених статтею 7 Закону № 1382-IV, якою визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

При цьому, за змістом статті 3 Закону № 1382-IV, реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Порядок та перелік документів для реєстрації місця проживання визначаються статтю 6 Закону № 1382-IV.

Суди вирішуючи спірне питання реєстрації позивача та її неповнолітнього сина виходили з того, що порушене право щодо такої реєстрації підлягає поновленню. Однак не звернули увагу на те, що інституту «поновлення реєстрації місця проживання» у розумінні Закону № 1382-IV не існує.

При вирішенні спірного питання слід було виходити з принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Тобто, незалежно від наявності права особи на здійснення реєстрації місця проживання, що забезпечене Конституцією України, Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та зазначеним Законом, існує також обов'язкова процедура такого проведення відповідним суб'єктом владних повноважень.

Повноваження суду при вирішенні справ встановлені статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України, серед яких є зокрема й зобов'язання вчинити певні дії. Проте такі дії мають бути узгодженні з вимогами спеціального закону, який регулює ті чи інші правовідносини, яким у даному випадку є Закон № 1382-IV.

Колегія суддів звертає увагу, що до компетенції судів не віднесені функції органів державної влади з питань здійснення реєстрації місця проживання. До того ж суд не може перебирати на себе функції суб'єкту владних повноважень та забезпечувати захист прав у спосіб, що не передбачений чинним Законом.

Крім цього, зобов'язавши Відділ паспортної та реєстраційної служби Центрального району м. Миколаєва при Центральному районному відділі Миколаївського міського управління Міністерства внутрішніх справ України поновити порушене право ОСОБА_4 суди не з'ясували, чи повноважний відповідач на здійснення таких функцій.

Суди не звернули увагу на вимоги Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від10 жовтня 1994 року № 700, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин сторін, яким визначено склад, компетенцію, перелік повноважень, функції і завдання управління паспортної, реєстраційної та міграційної роботи МВС.

Натомість судам слід було звернути увагу на підпункт 1 пункту 3 Положення про Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2002 року № 844, згідно з яким реєстрація та облік фізичних осіб за місцем проживання/перебування, на момент виникнення спору здійснювалась Державним департаментом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

В залежності від зазначених обставин, судам слід було вирішити питання заміни неналежної сторони згідно вимог статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України, та відповідно визначити предметну підсудність справи, що передбачена статтею 18 цього Кодексу.

Крім того, під час вирішення справи по суті заявлених вимог, судам слід було встановити фактичну дату порушеного права позивача, тобто дату зняття з реєстрації, і обставини щодо такого зняття.

Також, судами не враховано питання залучення до участі у справі органу опіки та піклування, оскільки зняття з реєстрації, що виникло між сторонами, безпосередньо стосується інтересів неповнолітнього ОСОБА_6

Колегія суддів також звертає увагу на те, що всупереч вимогам частини 3 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не встановив під час розгляду справи нові обставини справи, без врахування яких повний захист усіх прав та інтересів сторін не можливий. Так судом не було взято до уваги зміна власника нерухомого майна, щодо реєстрації в якому виник спір сторін, і яким від 6 січня 2009 року є ОСОБА_5; переведення цього нерухомого майна у нежитловий фонд; зміна адреси місцезнаходження тощо.

Отже неповне з'ясування судами дійсних обставин справи призвело до ухвалення судових рішень, які не відповідать вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають скасуванню, а справа згідно правил статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, направленню на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 червня 2008 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2012 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало