Справа № 803/1195/13-а
Суддя: Логвиненко А.О.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.03.2015р. м. Київ К/800/50151/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів : Логвиненко А.О. (доповідач), Донець О.Є., Мороз В.Ф.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної фінансової інспекції у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 07.06.2013р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2013р. у справі

за позовом Державної фінансової інспекції у Волинській області

до відповідача Ківерцівського медичного коледжу

про зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

23.05.2013р. з позовом про зобов'язання виконати пункти 6, 7 вимоги від 12.02.2013р. звернулася Державна фінансова інспекція у Волинській області (далі Фінінспекція). Свої вимоги позивач мотивував тим, що за результатами проведеної ревізії фінансово-господарської діяльності Ківерцівського медичного коледжу (далі Коледж) складено акт ревізії від 25.01.2013р. № 040-22/003, яким встановлені порушення з боку відповідача, та направлено вимогу про усунення виявлених порушень. Вважаючи, що вимоги виконані Коледжем не в повній мірі, просили виконати пункти 6,7 вимоги.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 07.06.2013р. , залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2013р., позов задоволено частково. Зобов'язано Коледж виконати п. 6 вимоги від 12.02.2013 р. № 03-040-14/844 на суму 28848,20 грн.

Не погодившись з судовими рішеннями, Фінінспекція звернулася з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просила їх скасувати та задовольнити позов у повному обсязі. При цьому, скаржник зазначив, що суди дійшли помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Законність судового рішення в частині зобов'язання відповідача виконати пункт 6 вимоги в апеляційному порядку не переглядалась, що унеможливлює, у відповідності до приписів статті 211 КАС України, її перегляд в касаційному порядку.

Що стосується вимог Фінінспекції про зобов'язання Коледжу виконати пункт 7 вимоги, то колегія суддів виходить з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за наслідками проведеної ревізії складено акт № 040-22/003 від 25.01.2013р. та 12.02.2013р. направлено в адресу Коледжу вимогу № 03-040-14/844, в пункті 7 якої позивачу запропоновано забезпечити виконання Коледжом зобов'язань за договорами, в частині працевлаштування за призначенням та відпрацювання протягом трьох років в установах державного сектору економіки 11 випускників коледжу, працевлаштованих у приватні структури, а також виконання 11 випускниками коледжу, які звільнилися за власним бажанням з місця працевлаштування, зобов'язань за договором, в частині відпрацювання протягом трьох років в установах державного сектору економіки за місцем направлення. В іншому випадку, запропоновано провести претензійно - позовну роботу щодо відшкодування ними зайво сплачених коштів.

Таким чином, позивачем зроблено висновок про наявність завданих збитків та визначено їх розмір.

Відповідно до статті 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

В своїй постанові від 25.11.2014 року у справі №21-442а14 Верховний Суд України зазначив наступне :

«Верховний Суд України вирішував питання про усунення розбіжностей наведених норм права та у рішенні від 15 квітня 2014 року (справа N 21-40а14) зазначив таке.

Згідно з Положенням Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів <…> (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Положенням також установлено, що у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів Держфінінспекція має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону N 2939-XII, згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про наявність в органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

У порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

У справі, яка розглядається, Інспекція пред'явила вимогу від 1 лютого 2012 року N 01-18/0178 про усунення порушень, виявлених під час ревізії Центру зайнятості.

При цьому оскаржувана вимога Інспекції вказує на виявлені збитки та їхній розмір.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною».

За таких обставин вимога Фінінспекції в частині, що стосується відшкодування завданих збитків, не є обов'язковою до виконання і вказані збитки можуть бути стягнуто виключно при розгляді відповідного позову підконтрольної організації чи Фінінспекції, що унеможливлює задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів вважає відсутніми підстави для скасування чи зміни судових рішень, яким відмовлено в задоволенні цієї частини адміністративного позову.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231, 254 КАС України, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 07.06.2013р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2013р. - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, передбаченому ст. 235-244 КАС України.

Судді А.О. Логвиненко

О.Є. Донець

В.Ф. Мороз