Справа № 826/516/15
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 березня 2015 року № 826/516/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів: Гарника К.Ю., Добрівської Н.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомгромадянина Російської Федерації ОСОБА_2
до Державної міграційної служби України
провизнання неправомірним та скасування рішення № 752-14 від 19.12.2014 та зобов'язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_2.) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України) про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014 року №752-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позов обґрунтовано неправомірністю оскаржуваного рішення про відмову в наданні статусу біженця, так як такий висновок відповідача є безпідставним, прийнятим без урахування обставин, які підтверджують наявність у ОСОБА_2 умов для набуття статусу біженця, а також наявність у останнього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з політичних мотивів, оскільки його батько брав участь у передвиборчій кампанії ОСОБА_3 у 1997 році, прихильники та прибічники якого стали жертвами переслідувань у країні походження позивача.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 січня 2015 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні 23 лютого 2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні 23 лютого 2015 року проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, зазначаючи, що під час проведених УДМСУ в Черкаській області співбесід та за результатами проведеного відповідачем вивчення ситуації в країні походження факти утисків позивача з політичних мотивів не підтвердились, більше того, встановленими були суттєві розбіжності стосовно повідомлених під час співбесід позивачем обставин, які стали причиною залишення ним Російської Федерації. Також представник відповідача зазначає про не встановлення під час розгляду звернення позивача існування об'єктивних обставин, які б свідчили про завдання останньому при поверненні на територію країни походження будь-яких шкоди або страждань. З огляду на наведене, під час розгляду заяви позивача відповідач прийшов до висновку, що умови, визначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні, а тому позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представники сторін у судовому засіданні 23 лютого 2015 року не заперечували проти продовження розгляду справи у письмовому провадженні, з огляду на що та відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив про продовження розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.

06 серпня 2014 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 звернувся до УДМСУ в Черкаській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому як підставу для звернення за захистом вказано побоювання за власне життя у зв'язку із загрозою переслідувань та арешту через політичну діяльність його батька, ОСОБА_4, що брав участь у передвиборчій кампанії ОСОБА_3 (президент Чеченської республіки Ічкерії у 1997-2005 роках), котрий являвся політичним опонентом ОСОБА_5, що на даний час є президентом Чеченської Республіки Російської Федерації. Саме вказана обставина стала причиною виїзду позивача з країни громадянства до України. На підтвердження дійсності власних побоювань позивачем наведено інформацію «Всесвітньої доповіді 2014: Росія» правозахисної організації Human Rights Watch та дані статті Amnesty International «Нове дослідженя показало, що близько половини росіян бояться тортур в разі арешту» від 12 грудня 2014 року.

Державною міграційною службою України 19 грудня 2014 року стосовно позивача прийнято рішення №752-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини 1 статті 6 Закону №3671-VI, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Водночас позивачем від УДМСУ у Черкаській області отримано повідомлення від 30.12.2014 року №8 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача та вважаючи його таким, що прийняте без повного з'ясування обставин, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Урус-Мартан, Чеченська Республіка Російської Федерації, сповідує іслам, не одружений, освіта базова загальна середня, є студентом 1 курсу філіалу Ісламського університету при Духовному управлінні мусульман України у м. Полтава.

Позивач зазначав, що у 1997 році його батько, ОСОБА_4, брав участь в якості агітатора у передвиборчій кампанії ОСОБА_3, політику якого підтримував. Водночас у 1999 році у зв'язку з початком Другої чеченської війни та приходом до влади ОСОБА_5, батько позивача разом із членами сім'ї (окрім самого позивача) у 2004 році залишив країну походження та прибув до України, при цьому ОСОБА_2 залишився проживати з бабусею до 11-річного віку. 25 жовтня 2009 року позивач легально потягом прибув до України, де на даний момент фактично проживає разом із сім'єю.

Наказом від 26 серпня 2014 року №58 УДМСУ в Черкаській області прийнято рішення про оформлення документів громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у зв'язку з ненадходженням відповіді на запит зі Служби безпеки України в Черкаській області наказом від 27 жовтня 2014 року №80 продовжено строк розгляду заяви позивача до 27 листопада 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, під час вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з позивачем УДМСУ в Черкаській області було проведено декілька співбесід, під час яких з'ясуванню підлягали детальні обставини та причини втечі позивача з країни громадянства.

Так, під час співбесіди 26 серпня 2014 року позивач підтвердив обставини, викладені ним у заяві, водночас зазначивши, що державний кордон України перетнув разом зі своєю матір'ю ОСОБА_7 та зі своїми сестрами.

Однак на співбесідах 07 листопада 2014 року та 20 листопада 2014 року позивач зазначав про перетин державного кордону України в супроводі знайомого чоловіка його батьків, котрий і передав його батькові в Черкасах.

Також, як встановлено судом, з матеріалів протоколів даних співбесід вбачається, що основною причиною, яка змусила позивача покинути країну громадянської належності, є насамперед складні відносини з учнями у школі, котрі зневажали позивача за те, що він носив прізвище матері - Сулейманов. Однак після зміни прізвища на Ібрагімов, як зазначив позивач під час співбесіди від 07 листопада 2014 року, ситуація у школі покращилась.

Варто відмітити, що в пункті 4.2 анкетних даних до заяви позивачем зазначено, що він у членстві політичних організацій в крані громадянства не перебував, при цьому інших обставин щодо існування в країні громадянства будь-яких порушень прав у зв'язку з політичними переконаннями позивачем під час звернення до міграційного органу зазначено не було та під час судового засідання не зазначалось.

Як зазначено у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту від 26 листопада 2014 у справі №2014 СК 0004, що в свою чергу підтверджується матеріалами справи та не було спростовано позивачем, роки проживання з бабусею на території Російської Федерації після втечі батьків були для позивача звичайними, зокрема, він мав змогу навчатися, був забезпеченим їжею та одягом, утисків з будь-яких політичних мотивів не зазнавав. Окрім цього, з аналізу протоколів співбесід явним є посилання ОСОБА_2 на непідтверджені обставини ймовірних утисків в разі повернення до країни громадянської належності, що, як встановлено судом під час розгляду даної справи, носять суб'єктивний характер та базуються лише на невмотивованих припущеннях позивача.

Важливим в ракурсі розгляду питання правомірності відмови позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, є рішення судів у справі №826/9842/14 за позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 (батька ОСОБА_2) до Державної міграційної служби України, Управління ДМС України у Черкаській області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2014 року, у задоволенні адміністративного позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 відмовлено.

Під час розгляду справи №826/9842/14 судами встановлено, що ОСОБА_4 у своїй країні громадянської незалежності не входив до складу якоїсь політичної організації та не займався політикою після проведення виборів в Чечні. Він лише проявляв активність під час президентських виборів в Чечні як довірена особа одного з кандидатів виключно мирним способом - розповсюдження листівок, організація передвиборчих зборів, роз'яснення передвиборчої програми ОСОБА_3. Також під час співбесіди ОСОБА_4 повідомив, що останнім часом погроз в свою адресу не отримував. Окрім цього, судом зауважено, що велика територія, яку залишив позивач, була в невоєнному стані, регіон проживання, позивач міг вибрати сам. У зв'язку із вказаними обставинами, на переконання суду у справі №826/9842/14, ОСОБА_4 правомірно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні.

Отже, беручи до уваги постанову Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/9842/14, яка згідно статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набрала законної сили та в силу вимог статті 255 цього кодексу є обов'язковою для виконання, а також зважаючи, що основним мотивом звернення ОСОБА_2 з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є саме політична діяльність його батька, ОСОБА_4, суд приходить до висновку про необгрунтованість та безпідставність доводів, наведених позивачем.

Додатково суд звертає увагу, в усіх публікаціях, наданих позивачем на обґрунтування заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мова іде про переслідування осіб, які є або були членами воєнізованих формувань та членів їх сімей. Тим часом, у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2014 року у справі №826/9842/14 встановлено, що батько позивача членом таких формувань не був.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами проведених співбесід УДМСУ в Черкаській області 26 листопада 2014 року прийнято висновок про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно зазначеного висновку відповідно до статті 6 Закону №3671-VI міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з чим відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 цього ж Закону з підстав недоведеності обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, що відповідно стало підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 19 грудня 2014 року №752-14.

Зокрема, зі змісту вказаного рішення вбачається, що підставою відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є відсутність умов, визначених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

При цьому згідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Відтак, обов'язок доказування в даній ситуації, як вбачається, покладається саме на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Однак, як встановлено судом, заява позивача зазначеним критеріям не відповідає, що відповідно і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, суд погоджується з висновком УДМСУ в Черкаській області про те, що позивач не надав достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не навів фактів, які б свідчили про переслідування або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача від 19 грудня 2014 року №752-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19 грудня 2014 року №752-14, з огляду на що позовні вимоги громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Судові витрати відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України присудженню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді К.Ю. Гарник

Н.А. Добрівська