Справа № 2а-20/12
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року Справа № 2963/13/876

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Шумського районного суду Тернопільської області від 27 грудня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Шумської міської ради Шумського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3, про визнання нечинними та скасування рішень міської ради,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2012 року ОСОБА_1., а у грудні цього ж року ОСОБА_2, звернулися до суду з позовом до Шумської міської ради Шумського району Тернопільської області (далі - Міська рада) в яких просили визнати нечинним та скасувати рішення відповідача від 21.05.2010 №832 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3» (далі - Рішення №832). Додатково, ОСОБА_2 просив також визнати нечинним та скасувати рішення Міської ради від 24.07.2009 №646 «Про затвердження матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» (далі - Рішення №646). Позовні вимоги мотивовані тим, що спірна земельна ділянка (0,0404га) на АДРЕСА_1 в м.Шумськ, яка є частиною земельної ділянки площею 0,16га на АДРЕСА_2 в цьому ж місті на якій знаходиться належний їм, успадкований по ? частині житловий будинок, перебувала в користуванні ОСОБА_4, спадкоємцями якої вони є. Зазначають, що з прийняттям вказаних рішень були грубо порушені їх права як землекористувачів на спірну земельну ділянку, обмежено проїзд (прохід) до їх житлового будинку з АДРЕСА_1 в м.Шумськ.

Постановою Шумського районного суду Тернопільської області від 27 грудня 2012 року в справі №2а-20/2012 в задоволенні позовів відмовлено.

Постанову оскаржили позивачі, які в апеляційній скарзі просять її скасувати та прийняти нову, якою задовольнити їх позовні вимоги. В апеляційній скарзі покликаються на обставини викладені в позовних заявах, яким суд не дав належної правової оцінки.

Відповідач у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу позивачів залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що незважаючи на наявність рішення Міської ради від 30.03.2004 №3 «Про приватизацію земельних ділянок в місті Шумськ» (далі - Рішення №3), яким відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», ст.118 ЗК України, передано ОСОБА_4 безкоштовно у власність земельні ділянки площами 0,10га та 0,06га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства відповідно на АДРЕСА_2, останньою не було виготовлено проекту землеустрою, державного акту на право приватної власності на земельні ділянки та не зареєстровано такі, а тому ці земельні ділянки надалі перебували в комунальній власності Міської ради. До прийняття спірних рішень, позивачі не зверталися до відповідача про визнання їх землекористувачами земельної ділянки.

Погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У п.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2012 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» цей суд роз'яснив, що за змістом ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог ст.70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Цим вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із ч.4 ст.13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст.41).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Апеляційним судом встановлено, що Міська рада Рішенням №3 передала ОСОБА_4, як землекористувачу, безкоштовно у власність земельні ділянки площами 0,10га та 0,06га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства відповідно по АДРЕСА_2 в м.Шумськ. Зобов'язано виготовити державний акт на право власності на землю відповідно до ст.118 ЗК України (а.с.106).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, відповідних державних актів не виготовивши (а.с.142 зворот).

Рішеннями Шумського районного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2007 року в справах №№2-451/2007, 2-512/2007 відповідно визнано за позивачами право власності на спадкове майно по смерті ОСОБА_4, по ? частині на житловий будинок із приналежними до нього будівлями та спорудами за вказаною адресою (а.с.6, 8, 141-142, 150-155).

У відповідності до договору купівлі-продажу від 02.12.2008 ОСОБА_3 став власником ? жилого будинку, хліву літ. «Б» та огорожі по АДРЕСА_1 в м.Шумськ, а на підставі іншого договору від цієї ж дати - власником земельної ділянки площею 0,0756га переданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за цією ж адресою. Така земельна ділянка належала колишнім власникам ОСОБА_6 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 21.08.2008 серії ЯЕ №302468, та ще попередньо ОСОБА_7 відповідно до держаного акту на право приватної власності на землю від 02.10.1997 серії ТР №0025 (а.с.26, 30).

Рішенням №646 затверджено ОСОБА_3 матеріали вибору місця розташування земельної ділянки та надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0404га за рахунок земель не наданих у власність та постійне користування по АДРЕСА_1 в м.Шумськ з метою передачі у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд (а.с.100).

В подальшому, Рішенням №832 затверджено проект землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки та передано її у власність ОСОБА_3 (а.с.9).

На підставі цього рішення останній отримав державний акт на право власності на земельну ділянку від 21.12.2010 серії ЯЛ №252758 (а.с.7).

За заявою ОСОБА_1 Міська рада рішенням від 24.04.2012 №567 «Про розгляд заяви ОСОБА_1» відмовила такій у закріпленні та визнанні її землекористувачем земельної ділянки площею 0,11га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вказаною адресою (а.с.73).

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 цього ж Кодексу).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Статтею 80 ЗК України установлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

За змістом статей 2 та 5 цього ж Кодексу Міська рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права власності на земельну ділянку в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій.

Ураховуючи наведене, цей суд дійшов помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами КАС України.

Конституційний Суд України в п.5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2014 року №21-493а14.

Додатково необхідно вказати на таке.

Прийняте Міською радою рішення про передачу ОСОБА_3 у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для власника (ОСОБА_3.) земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Відтак, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника, оскільки у таких осіб виникло право власності і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Таким чином, у разі прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Розгляд даного позову не впливає на законність правовстановлюючих документів щодо права власності земельною ділянкою до розгляду спору про їх оскарження (не породжує юридичних наслідків).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2014 року №21-405а14.

Стаття 15 ЦПК України визначає компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ, п.1 ч.1 якої вказує, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі покликалися на порушення їх саме спадкових прав (похідних прав) на спірну земельну ділянку, яка перебувала в правомірному користуванні (власності) ОСОБА_4

Відтак, суд загальної юрисдикції вирішуючи цивільний спір про відновлення спадкових прав позивачів (про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку від 21.12.2010 серії ЯЛ №252758), може (зобов'язаний) дати оцінку законності Рішень №№646, 832, якщо їх прийняття сприяло порушенню їх прав.

Такий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 21 лютого 2011 року №21-3а11.

Апелянт в апеляційній скарзі на вказані обставини не посилається, однак відповідно до ч.1 ст.195 КАС України, суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При цьому ч.1 ст.203 цього ж Кодексу визначає, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та постановлення ухвали про закриття провадження у цій справі.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Шумського районного суду Тернопільської області від 27 грудня 2012 року скасувати та закрити провадження у цій справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя А.Р. Курилець

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 06 березня 2015 року.