Справа № 826/16743/14
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 лютого 2015 року № 826/16743/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., суддів Погрібніченко І.М., Шулежко В.П., вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до 1. Міністерства внутрішніх справ України 2. Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області 3. Головного управління державної казначейської служби України у м. Києві 4. Управляння Державної казначейської служби у м. Києві
третя особа проГоловного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді стягнення заробітку,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до 1) Міністерства Внутрішніх Справ України та 2) Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області третя особа Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області та просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністра внутрішніх справ України № 1667 о/с від 26.08.2014 р. в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ за п. 66 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу);

- поновити позивача на посаді дільничного інспектора міліції відділення міліції Краснолиманського МВ ГУ МВС України у званні лейтенанта міліції, рішення про поновлення на роботі піддати негайному виконанню;

- стягнути з відповідача негайно на користь позивача виплату заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць;

- стягнути з відповідача-1 на користь позивача середній заробіток за час його роботи з 26.08.2014 р. по 01.10.2014 р.;

- стягнути з відповідача-1 на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.08.2014 р. по день поновлення на роботі;

- стягнути з відповідача-1 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.;

- зобов'язати відповідача-2 внести виправлення до трудової книжки позивача стосовно звільнення позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що вимог закону не порушував, вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу не вчиняв, тому його звільнення є протиправним.

Відповідач-1 у відзиві від 06.02.2015 р. № 12/6-435 проти позову заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи заперечення на позовні вимоги зазначив, що позивачем було допущено дисциплінарний проступок, отже звільнення здійснено у відповідності до вимог закону.

Відповідач-2 у запереченнях на позовну заяву від 17.11.2014 р. № 14492 в задоволенні позовних вимог просив суд відмовити. Обґрунтовуючи заперечення зазначив, що з 25.08.2014 р. по 29.08.2014 р. позивач перебував на лікарняному в Державному закладі «Відділкова лікарня станції Красний Лиман». Після одужання приступив до роботи. 01.10.2014 р. до канцелярії Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області, надійшов наказ МВС України в Донецькій області по особовому складу від 26.08.2014 р. № 1667, відповідно до якого лейтенант міліції ОСОБА_1 згідно з Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом внутрішніх справ, звільнений у запас (із поставленням на військовий облік) за п. 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу).

Копії матеріалів службового розслідування, згідно якого було складено наказ про звільнення позивача з органів внутрішніх справ, до Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області не надходило. 01.10.2014 р. до трудової книжки позивача було здійснено запис про його звільнення із служби в органах внутрішніх справ з 26.08.2014 р. згідно наказу від 26.08.2014 р. № 1667 о/с та видано позивачу трудову книжку та військовий квиток. Грошовий розрахунок з позивачем фінансовою частиною Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області було здійснено у повному обсязі на дату звільнення 26.08.2014 р. Отже, звільнення здійснено у відповідності до вимог закону. Справу просить розглядати за відсутності представника відповідача-2.

Відповідач-3 у відзиві на позов від 11.12.2014 р. № 05-12/3362-19061 проти позову заперечує, у задоволенні позовних вимог просить суд відмовити, мотивуючи тим, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог чинного законодавства, а позивачем не обгрунотовано позовні вимоги. Справу просить розглядати за відсутності представника відповідача-3.

Третя особа у відзиві на позов від 11.12.2014 р. № 4683 проти позову заперечує, у задоволенні позовних вимог просить суд відмовити, мотивуючи тим, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з тим, що відсутні перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, а також зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд в судовому засіданні 27.01.2015 року дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Позивач перебував на службі в органах внутрішніх справ України згідно наказу ГУ МВС України у Донецькій області № 521 о/с від 20.12.2010 р.

Відповідно до витягу з наказу Міністерства внутрішніх справ України №1667 о/с від 26.08.2014 року позивача було звільнено в запас Збройних сил за п.66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу). Підстави такого звільнення не зазначено.

Із вказаним наказом позивача ознайомлено 01.10.2014 р.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 р. № 565-ХІІ порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України (далі - особи рядового і начальницького складу) стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень, порядок проходження служби в органах внутрішніх справ визначаються Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію"; Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ" та Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України № 230 від 12 березня 2013 року.

Предметом судового розгляду в даній адміністративній справі, є, зокрема, правомірність наказу Міністерства внутрішніх справ України від 26.08.2014 р. № 1667 о/с в частині про звільнення ОСОБА_1.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України, за підписом Міністра внутрішніх справ України Авакова А.Б., від 26 серпня 2014 року № 1667 о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницький складом органів внутрішніх справ звільнено з органів внутрішніх справ у запас (із поставленням на військовий облік) за п. 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу), з посади лейтенанта міліції ОСОБА_1 (М-155888), дільничного інспектора міліції відділення міліції Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області.

Як свідчать матеріали справи, вищезазначений наказ було прийнято на підставі висновків службової перевірки за фактами порушення службової дисципліни окремими працівниками ГУ МВС України в Донецькій області від 11 серпня 2014 року, за результатами якої встановлено, що окремі працівники Краснолиманського міського відділу та позивач активно співпрацювали з ополченцями ДНР, надавали їм допомогу, в тому числі і службову інформацію, відомості щодо анкетних даних, як працівників міліції так і громадян, які мешкають в м. Красний Лиман та Краснолиманському районі.

Так, за результатами перевірки було зроблено висновок про допущення вказаними особами грубих порушень службової дисципліни в частині невиконання вимог статті 65 Конституції України, ч.3 ст. 3, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про міліцію», ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 р. № 3460-VІ та порушення присяги працівника органів внутрішніх справ України, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1991 р. № 382, щодо суворого дотримання суворого дотримання Конституції України, законодавства України та захисту державного устрою.

Згідно з п. 37 даного Висновку, за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, порушення статті 65 Конституції України, ч.3 ст. 3, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про міліцію» та Присяги працівника органів внутрішніх справ України, затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1991 р. № 382, керуючись ст. ст. 2, 5, 7, 12, 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, лейтенанта міліції ОСОБА_1, дільничного інспектора міліції відділення міліції Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, вважали б за доцільне звільнити з органів внутрішніх справ України за п. 66 (за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу) Положення про проходження служби рядовим і начальницький складом органів внутрішніх справ.

Порядок та підстави проходження і припинення служби в органах внутрішніх справ регулюються Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114. П. 66 Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому, звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Що стосується службової дисципліни, то її сутність, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України щодо її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень (в тому числі і звільнення), порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначаються Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ". Види дисциплінарних стягнень передбачені ст. 12 Статуту.

Отже, такий вид припинення служби в органах внутрішніх справ, як звільнення за п. 66 Положення, є самостійною підставою для звільнення осіб рядового і начальницького складу, а не звільненням за порушення дисципліни, проте факт скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, який став підставою для звільнення, повинен бути доведеним.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не місять матеріалів службового розслідування, яке б встановлювало випадки безвідповідального ставлення та порушення вимог діючого законодавства України та службової дисципліни безпосередньо ОСОБА_1.

Наявний в матеріалах справи висновок службової перевірки за фактами порушення службової дисципліни окремими працівниками ГУ МВС України в Донецькій області від 11 серпня 2014 року, не містить фактів та доказів того, що позивачем було порушено вимоги чинного законодавства, а саме, скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Суд звертає увагу, що процесуальні документи (постанова про порушення кримінального провадження, обвинувальний вирок суду в кримінальній справі, постанова про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, або постанова суду в адміністративній справі, якщо вони набрали законної сили), які доводять скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу відносно позивача, відсутні в матеріалах справи.

Отже, звільнення в даному випадку позивача на підставі пункту 66 Положення є не обґрунтованим.

За загальним правилом будь-яке звільнення особи (як у відносинах публічної служби, так і у звичайних трудових відносинах) має бути обґрунтованим, тобто, мати чітко вказану підставу для звільнення, передбачену або Кодексом законів про працю України, або Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ, в даному випадку.

Статтею 14 Дисциплінарного статуту визначено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Судом неодноразово було витребувано докази на підтвердження порушень позивачем вимог закону - матеріали службового розслідування, натомість доказів, що підтверджують скоєння позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, за вчинення якого позивача звільнено, відповідачами суду не надано та матеріалами справи не підтверджується. На думку суду висновки відповідача-1 про скоєння позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу є необґрунтованим та не доведеним.

Пояснення ОСОБА_4 від 06.08.2014 р. на які відповідач-1 посилається, як на доказ вини позивача, судом не приймається, з огляду на наступне.

Вказані пояснення надані ОСОБА_4 06.08.2014 р., в той час як перевірку за результатами якої було прийнято наказ про звільнення позивача, призначено наказом від 11.08.2014 р.

Тобто, пояснення ОСОБА_4 надані не під час перевірки призначеної 11.08.2014 р. щодо виявлення фактів порушення позивачем вимог закону, а раніше, таким чином, дані пояснення не можуть свідчити, що це є частина матеріалів перевірки відносно позивача, а тому і не є доказом порушення позивачем вимог закону.

Відповідач-1 зазначає, спірний наказ винесений на підставі наказу МВС України від 11 серпня 2014 року № 879, в якому були встановлені обставини безвідповідального ставлення працівників Краснолиманського міського відділу та позивача до службових обов'язків та активної співпраці з ополченцями ДНР, надання їм допомоги, в тому числі і службової інформації, відомості щодо анкетних даних, як працівників міліції так і громадян, які мешкають в м. Красний Лиман та Краснолиманському районі, тобто вказані особи свідомо зрадили інтереси служби, що виразилося у сприянні та співпраці з представниками незаконно створених воєнізованих формувань та злочинних угрупувань, найманцями інших держав, які посягають на цілісність України.

Водночас, наказ МВС України від 26 серпня 2014 року № 1667о/с не містить жодних посилань на підтвердження обставин, на які посилається відповідач, також, спірний наказ не визначає дату звільнення позивача з органів внутрішніх справ, що не узгоджується із приписами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ.

При цьому, судом встановлено, позивача - лейтенанта міліції ОСОБА_1, дільничного інспектора міліції відділення міліції Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області звільнено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26 серпня 2014 року № 1667 о/с, за підписом Міністра внутрішніх справ України Авакова А.Б.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30 червня 2011 року № 378 затверджено номенклатуру посад щодо призначення, переміщення, звільнення осіб рядового і начальницького складу та працівників органів внутрішніх справ.

Перелік № 2 Додатку до вищезазначеного наказу визначає, посади керівного складу Міністерства внутрішніх справ України, на які працівники призначаються і з яких звільняються наказами Міністра внутрішніх справ України, зокрема,

- керівники структурних підрозділів апарату Міністерства, їх перші заступники та заступники, працівники Служби Міністра;

- начальники головних управлінь, управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, на залізницях, їх перші заступники та заступники;

- ректори вищих навчальних закладів МВС, їх перші проректори та проректори

- начальники районних, районних у містах, міських управлінь (відділів), лінійних управлінь (відділів) головних управлінь, управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, на залізницях;

- керівники державних підприємств МВС боротьби з кіберзлочинністю;

- керівники науково-дослідних установ, медико-реабілітаційних центрів, будинку відпочинку "Пуща-Водиця", лікарні відновного лікування МВС.

Посада позивача дільничного інспектора міліції відділення міліції Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, ОСОБА_1 лейтенант міліції, з якої останнього звільнено спірним наказом, не віднесена до переліку № 2, відтак, Міністр внутрішніх справ України не наділений повноваженнями щодо звільнення осіб з посад, не віднесених до Переліку №2.

З урахуванням встановлених обставин, наказ Міністерства внутрішніх справ України від 26 серпня 2014 року № 1667 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 лейтенанта міліції, з органів внутрішніх справ на підставі пункту 66 Положення про проходження рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ є протиправним та підлягає скасуванню, в свою чергу, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді.

Оскільки визнано незаконним звільнення позивача, відповідно підлягає задоволенню позовна вимога про зобов'язання Краснолиманського МВГУМВС внести виправлення до трудової книжки позивача.

Щодо вимог позивача про виплату грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу та стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача заробітну плату за період з 26 серпня 2014 року по 01 жовтня 2014 року включно, в розмірі 2 703,68 грн. суд зазначає.

Як встановлено судом, спірний наказ не визначає дату, з якої позивача звільнено з органів внутрішніх справ, відповідно до запису №7 трудової книжки позивача, днем звільнення зазначено 26 серпня 2014 року.

Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896 визначає порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Пунктом 1.3. якої, встановлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначається залежно від посади, спеціального звання, наукового ступеня і вченого звання, тривалості та умов служби.

Підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру, наказ ректора вищого навчального закладу про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат тощо (пункт 1.5. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ).

Відповідно до пункту 1.18. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

Відповідно до пункту 2.2.5. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у разі звільнення зі служби виплата посадового окладу за займаною посадою припиняється з дня, наступного за днем виключення особи рядового чи начальницького складу зі списків особового складу органу, підрозділу, закладу чи установи органів внутрішніх справ.

Відповідно до листа начальника Краснолиманського міського відділу від 10.10.2014 р. № Д-4п/п грошове забезпечення позивачу нараховано та виплачене включно до 26 серпня 2014 року, при цьому, позивача звільнено 26 серпня 2014 року, наведене свідчать, що грошове забезпечення за період з 12 серпня 2014 року по 26 серпня 2014 року підлягає виплаті позивачу.

Відповідно до наказу Головного управління МВС України в Донецькій області Краснолиманського міського відділу від 17.06.2014 р. № 291 про посилення охорони громадського порядку в м. Красний Лиман та Краснолиманському районі позивача залучено для належного забезпечення охорони громадського порядку забезпечено виставлення кількості особового складу міськвідділу для патрулювання згідно списку від 29.06.2014р.

Після звільнення (26 серпня 2014 року) позивач продовжував працювати в Краснолиманському міському відділі (з обслуговування м. Красний Лиман та Краснолиманський район), що підтверджується складеними позивачем у м. Красний Лиман в цей період протоколом про адміністративне правопорушення № 199109 від 10.09.2014 р. та відповідними постановами у справі про адміністративне правопорушення від 11.09.2014 р. та постановою Краснолиманського міського суду Донецької області від 26.09.2014 р. у справі №236/1724/14-п (докази у справі).

Враховуючи встановлену в даному провадженні протиправність звільнення позивача із займаної посади, вимога про стягнення на її користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу по день поновлення на посаді підлягає задоволенню.

Щодо розміру грошового зобов'язання, що підлягає стягненню на користь позивача, суд, за принципом аналогії права, керується приписами постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (в редакції чинній на момент розгляду справи), відповідно до якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

В матеріалах справи містяться довідка про доходи позивача, видана Краснолиманським МВ ГУМВС в Донецькій області 17.11.2014 року №102, відповідно до якої грошове забезпечення за останні два місяці роботи складає 2 703,68 грн.

Щодо заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, останнім не обґрунтовано в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з прийняттям оскаржуваного розпорядження суб'єкта владних повноважень, не визначено, якими доказами це підтверджується. Будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обов'язків, що могло завдати шкоди, позивачем суду також не надано.

Згідно з частиною першою статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2); поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3).

Таким чином, постанова суду в частині поновлення позивача на посаді та виплати позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць підлягають негайному виконанню.

Згідно з частин 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем по справі не доведено правомірність оскаржуваного наказу.

Згідно із частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши оскаржуваний позивачем наказ про звільнення на дотримання вимог вищезазначених нормативних актів, суд вважає їх неправомірним, а адміністративний позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158 - 163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 26 серпня 2014 року № 1667о/с в частині звільнення ОСОБА_1, лейтенанта міліції, з органів внутрішніх справ на підставі пункту 66 Положення про проходження рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції відділення міліції Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області з 26 серпня 2014 року.

4. 3обов'язати Краснолиманський міський відділ ГУ МВС України у Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 11 серпня 2014 року по 25 серпня 2014 року.

5. Стягнути з Краснолиманського міського відділу ГУ МВС України у Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу (з 26 серпня 2014 року по 27 лютого 2015 року).

6. Зобов'язати Краснолиманський міський відділ ГУ МВС України в Донецькій області внести виправлення до трудової книжки ОСОБА_1 щодо його звільнення.

7. Допустити до негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції відділення міліції Краснолиманського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області з 26 серпня 2014 року та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць.

8. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.О. Іщук

Судді І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко