Справа № 826/16905/14
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2015 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменко В. В.,

суддів Василенка Я. М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Рипік О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної реєстраційної служби України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, за апеляційною скаргою Державної реєстраційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.12.2014 року ,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Державної реєстраційної служби України про визнання незаконними та скасування наказу від 29.09.2014 року №1026/к в частині звільнення ОСОБА_2 зі структури Державної реєстраційної служби України; поновлення на посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.12.2014 року позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Державної реєстраційної служби України від 29.09.2014 року№1026/к в частині звільнення ОСОБА_2; поновлено ОСОБА_2 на роботі в Державній реєстраційній службі України; стягнено з Державної реєстраційної служби України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В засідання з'явились учасники процесу. Представник апелянта наполягав на задоволенні апеляційної скарги. Позивач просила залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заявлених вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_2 працювала на посаді головного спеціаліста відділу контролю за дотриманням законодавства у сфері державної реєстрації речових прав Департаменту державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Наказом від 29.09.2014 року № 1026/к ОСОБА_2 звільнено із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці Державної реєстраційної служби України відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, а колегія суддів погоджується з таким висновком, суд першої інстанції виходив з наступного.

Загальний перелік підстав для розірвання трудового договору та звільнення службовця з роботи, передбачений статтею 40 Кодексу законів про працю України.

Пунктом 1 статті 40 Кодексу визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (далі-зміни в організації виробництва і праці). Можливість для звільнення працівників у разі реорганізації підприємства, допускається тільки за умови скорочення штату або чисельності працівників.

Огляд практики розгляду трудових спорів, пов'язаних зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу, детально викладено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 (далі - постанова Пленуму) та зазначено, що «розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування). В усіх випадках звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.»

З матеріалів справи вбачається, що наказом Державної реєстраційної служби України від 11.07.2014 року №351 «Про затвердження структури та штатної чисельності державної реєстраційної служби України» затверджено структуру Укрдержреєстру, яка не передбачає наявність Департаменту державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та, як наслідок посади, яку обіймала позивачка.

Суд першої інстанції вірно встановив, що відповідно до структури апарату Державної реєстраційної служби України, затвердженої наказом від 28.04.2014 року № 206, гранична чисельність працівників становить 213 одиниць.

Відповідно до наказу Державної реєстраційної служби України від 11.07.2014 року №351 гранична чисельність працівників становить також 213 одиниць.

З огляду на викладене, у відповідача хоча й відбулись штатні зміни, проте такі зміни не мали наслідком скорочення чисельності штатних одиниць, отже твердження позивача про проведення скорочення спростовується матеріалами справи.

Також слід зазначити, що розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу, передбачає дотримання певних гарантій для працівника.

Так, за загальним правилом встановленим частиною першою статті 49-2 Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.07.2014 року позивачку відповідно до статті 49-2 Кодексу попереджено про майбутнє вивільнення 28.09.2014 року, отже відповідачем дотримано норми ст. 49-2 Кодексу законів про працю України.

Власник або уповноважений ним орган при вивільнені працівників у випадках змін в організації виробництва і праці повинен дотримуватися вимог статті 42 Кодексу, якою встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Статтею 184 Кодексу законів про працю України визначено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Пунктом 9 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 визначено, що це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка має дитину 2008 року народження, що підтверджується копією свідоцтва про народження, яка долучена до матеріалів справи.

Також, судом першої інстанції встановлено, що позивачка у шлюбі не перебуває, що підтверджується копією паспорту, яка долучена до матеріалів справи.

Оскільки, позивачка має дитину до чотирнадцяти років та не перебуває у шлюбі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачка є одинокою матір'ю в розумінні ст. 184 Кодексу законів про працю України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно не прийняті твердження відповідача про необізнаність у тому, що позивачка є одинокою матір'ю, яка має дитину до 14 років та посилання на те, що позивачці не надавались додаткові відпустки, як одинокій матері, оскільки, дійсно, відомості про наявність дитини та не перебування у шлюбі містяться в особові картці останньої, а недотримання відповідачем вимог законодавства про відпустки не свідчить про те, що позивачка не є одинокою матір'ю.

Таким чином, з системного аналізу викладеного вбачається, що у зв'язку із прийняття наказу від 11.07.2014 року № 351 «Про затвердження структури та штатної чисельності державної реєстраційної служби України» не відбулось скорочення штатних одиниць, оскільки позивача є одинокою матір'ю, яка має дитину до 14 років, враховуючи, що ст. 184 кодексу законів про працю України встановлено заборону на звільнення вказаної категорії працівників, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що наказ від 29.09.2014 року №1026/к в частині звільнення ОСОБА_2 зі структури Державної реєстраційної служби України є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім цього, відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 19 постанови Пленуму при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Як зазначено вище, позивачку незаконно звільнено, отже судом першої інстанції вірно прийнято рішення про поновлення ОСОБА_2 на роботі в Державній реєстраційній службі України та стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання щодо визначення суми належної позивачки до виплати за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не виконано вимоги ухвали суду від 04.11.2014 року та не надано довідку про середній заробіток позивачки.

Слід зауважити, що відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії чи прийнятті рішення.

Тому колегія суддів не приймає до уваги твердження відповідача про те, що суд першої інстанції не перевірив та не з'ясував чи отримував позивач допомогу по тимчасовій непрацездатності, вихідну допомогу, допомогу по безробіттю тощо.

Разом з цим, судом першої інстанції вірно зазначено, що питання щодо належної до виплати позивачці суми за час вимушеного прогулу можу бути вирішено в ході виконання судового рішення, зокрема, в порядку визначеному ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України як встановлення порядку і способу виконання судового рішення.

В частині позовних вимог про стягнення на користь позивачки моральної шкоди в розмірі, суд першої інстанції вірно відмовив, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.95 року (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 року (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проте позивачкою не зазначено у чому полягає моральна шкода позивача та чим саме відповідачами вчинено їй моральну шкоду, отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

З урахуванням вищевикладеного та приписів ст. 159 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення заявлених вимог, через що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 8, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7 колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Державної реєстраційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.12.2014 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної реєстраційної служби України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.12.2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я.М. Василенко

А.Г. Степанюк

Повний текст ухвали виготовлено 10.03.2015 року.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.