Справа № 2-а-820/15595/14
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2015-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2015 р. Справа № 2-а-820/15595/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старостіна В.В.

Суддів: Бегунца А.О. , Бартош Н.С.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Земськової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2014р. по справі № 2-а-820/15595/14

за позовом ОСОБА_3

до Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів

треті особи Інспекція з питань захисту прав споживачів у Харківській області , Голова Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів Соколова Ольга Петрівна

про скасування наказу та поновлення на роботі,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів, в якому просив суд:

- скасувати наказ Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів від 08.08.2014 року №224-к;

- поновити ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_2, виданий Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 12.03.1998 року, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на посаді начальника інспекції з питань захисту прав споживачів у Харківській області (61022, м. Харків, вул. Сумська, 45).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працював на посаді начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Харківській області з січня 2012 року до 08 серпня 2014 року. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я був вимушений звернутись до лікаря, після огляду 08.08.2014 року відкрито Комунальним закладом охорони здоров'я Харківською міською поліклінікою № 6 лікарняний, що підтверджується листком непрацездатності загального захворювання АГВ №541620 з амбулаторним режимом лікування з 08.08.2014 року по 13.08.2014 року. Також позивач звертався за консультацією до профільного медичного закладу, а саме: ДУ "Національного інституту серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМН України", про що мається консультативний висновок. Згодом позивач дізнався про те, що 08.08.2014 року його звільнено з посади начальника Держспоживінспекції у Харківській області наказом виконуючого обов'язків Голови Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів №224-к на підставі п. 3 ст. 40 Кодексу Законів про працю України, тобто зі ініціативою власника. Позивач зазначив, що його було звільнено з посади під час тимчасової непрацездатності. При цьому відповідно до ст. 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Отже, позивач вважає, що наказ Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів від 08.08.2014 року №224-к є неправомірним, через що підлягає скасуванню, а позивач має бути поновлений на посаді.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 01.10.2014 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Інспекцію з питань захисту прав споживачів, голову Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів Соколову Ольгу Петрівну.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.14 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів, треті особи, які не заявляють самостійних позовних вимог на предмет спору - Інспекція з питань захисту прав споживачів у Харківській області, голова Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів Соколова Ольга Петрівна про скасування наказу та поновлення на посаді відмовлено.

Позивач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідача, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що, відповідно до наказу Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів від 12.03.2012 року № 83-К за підписом голови Держінспекції Орєхова С.М., позивача, ОСОБА_3, призначено на посаду начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Харківській області (а.с. 14).

З наказу Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів від 08.08.2014 року № 224-к за підписом в.о. голови Соколової О.П. (а.с. 6) встановлено, що позивача ОСОБА_3 звільнено 08.08.2014 року за систематичне невиконання трудових обов'язків, у відповідності до п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було дотримано усіх передбачених законодавством вимог щодо звільнення позивача з займаної посади.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з публічної служби за загальними правилами, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю і угодою сторін. Трудовій договір породжує тривалі правовідносини між роботодавцем і працівником.

Водночас закон визнає за його сторонами, у тому числі і за роботодавцем, право одностороннього розірвання трудового договору і припинення існуючих між сторонами трудових відносин відповідно до правил, встановлених законодавством про працю.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

За передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Таким чином, звільнення за ч. 3 ст. 40 КЗпП України допускається при умові наявності системи порушень трудової дисципліни, за кожне з яких до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного або громадського стягнення, і ці заходи не надали позитивних результатів. Під систематичним невиконанням трудових обов'язків розуміють здійснення працівником не менше двох дисциплінарних проступків, за перший з яких він раніше піддавався дисциплінарному або громадському стягненню, які були застосовані за останній рік його роботи перед звільненням, що відповідає положенням ст. 151 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, до позивача як начальника Держспоживінспекції у Харківській області ОСОБА_3 було застосовано стягнення у вигляді догани, що підтверджується наказом Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів від 16.08.2013 року №253-к. Відповідно до цього наказу до ОСОБА_3 застосовано догану за неналежне виконання завдань щодо подання звітності про результати здійснення контролю у сфері захисту прав споживачів та реклами, за неналежне здійснення державного ринкового нагляду (а.с.38).

Як встановлено з матеріалів справи, з зазначеним наказом позивач був ознайомлений 21.08.2013 року (а.с.161).

З пояснень позивача, наданих в судовому засіданні, він не оскаржував наказ про оголошення догани від 16.08.2013 року №253-к.

Колегія суддів зазначає, що підставами для звільнення позивача, відповідно до наказу від 08.08.2014 року №224-к стали, зокрема, перевірка Головного управління державної служби Головдержслужби України в Харківській області, за результатами якої складено довідку щодо додержання вимог законодавства України про державну службу в Інспекції (а.с.113-135). Згідно висновків зазначеної довідки встановлені порушення, а саме:

- ведення діловодства, організація контролю за проходженням документів особового складу у Держспоживінспекції не відповідає вимогам Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, наказу Державного комітету архівів України від 16.03.2001 року № 16. Питання кадрової роботи потребує системного контролю керівника організації;

- організація роботи кадрової служби в Держспоживінспекції проводиться на неналежному рівні та без достатньої уваги з боку керівника установи;

- ведення особових справ державних службовців та трудових книжок відбувається з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, Інструкції по заповненню особових карток (форма П-2 ДС);

- керівництво Держспоживінспекції не приділяє належної уваги навчанню та проходженню курсів підвищення кваліфікації працівників службовців;

- організація роботи з питань протидії та запобігання корупції в Держспоживінспекції незадовільна;

- проведення службових розслідувань здійснювалися без дотримання вимог Порядку проведення службового розслідування, затвердженого ПКМУ від 19.06.2000 № 950, їх висновки не можуть вважатися легітимними.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем щодо виявлених порушень листом від 13.05.2014 року №1927/01/08 були надані письмові пояснення начальнику ГУ державної служби Головдержслужби України в Харківській області Коновалову Л.С. (а.с.136-138).

Також під час перебування позивача на посаді начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів в Харківській області здійснювалась перевірка Генеральною прокуратурою України щодо додержання конституційних засад підприємницької діяльності при здійсненні контрольних повноважень службовими особами Держспоживінспекції України та її територіальними органами, за результатами якої першим заступником Генерального прокуратура України складено подання про усунення порушень при здійсненні контрольних повноважень від 28.03.2014 року №07/1/3-32 (а.с.162-167).

Листом за підписом першого заступника голови Держспоживінспекції України Вільчинського В.А. від 08.04.2014 року №2107-2-7/8 зобов'язано позивача надати пояснення з питань, викладених у поданні(а.с.168).

23.04.2014 року складено акт заступником начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів в Харківській області Голєніщевим К.Ю., головними спеціалістами Кочан Л.М., Деревянко В.С. про відмову від підпису позивачем листа Держспоживінспекції України щодо надання особистих пояснень з питань викладених у поданні Генпрокуратури України від 08.04.2014 року №2107- 7/8 (а.с.153).

Також Держспоживінспекцією України здійснювалась перевірка Держспоживінспекції у Харківській області, за результатами якої складено акт від 01.04.2014 року, у якому встановлено систематичні порушення законодавства з питань державної служби в частині порядку призначення працівників, порушення Закону України "Про звернення громадян" в частині порушення термінів розгляду заперечень; системні грубі порушення законодавства про захист прав споживачів в частині незастосування штрафних санкцій; про рекламу в частині оформлення справ, нарахування штрафних санкцій та неправильної кваліфікації порушень (а.с.15-26).

Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При цьому, як встановлено в ході судового засідання з пояснень позивача, та підтверджено витягом з журналу реєстрації вихідної кореспонденції Інспекції з питань захисту прав споживачів у Харківській області від 07.08.2014 року (а.с.149-152) позивачем було подано письмові пояснення до Держспоживінспекції України за №3101/01/01 (а.с.27- 30).

Після отримання від позивача особистих пояснень, наказом Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів від 08.08.2014 року № 224-к за підписом в.о. голови Соколової О.П. позивача ОСОБА_3 звільнено 08.08.2014 року за систематичне невиконання трудових обов'язків, у відповідності до п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Однак колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції помилково не враховано, що на момент звільнення він перебував на лікарняному.

Суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача щодо порушення приписів ст. 40 КЗпП України при його звільненні з посади, зазначаючи, що при розгляді справи про поновлення на публічній службі у зв'язку із звільненням у період тимчасової непрацездатності слід з'ясовувати, чи було відомо суб'єкту владних повноважень на час видання наказу про звільнення передбачених законом підстав про непрацездатність публічного службовця і чи мав останній можливість повідомити про це.

Колегія суддів не погоджується з вказаним твердженням суду першої інстанції, оскільки ні нормами чинного законодавства, ні постановами Пленумів ВАСУ, постановами ВСУ, не передбачено обов'язку встановлювати факту обізнаності чи необізнаності суб'єкта владних повноважень про факт знаходження держслужбовця на лікарняному під час звільнення, більш того, норми чинного законодавства містять пряму безумовну заборону про звільнення під час знаходження особи на лікарняному, викладену у ст. 40 Кодексу законів про працю України, а саме: не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

Аналогічне положення містить постанова Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», пунктом 17 якої, чітко визначено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Крім того, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначено, що позивачем не було надано суду будь-яких доказів повідомлення відповідача про його знаходження на лікарняному на дату звільнення. Такими доводами суд першої інстанції, в порушення ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, фактично поклав обов'язок з доказування неправомірності дій суб'єкта владних повноважень, який заперечує проти позову, на позивача по справі.

Також не було враховано надану до суду першої інстанції на виконання вимог ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 10.12.14 р. (а.с.176-177) інформацію: щодо підтвердження видачі листка непрацездатності від 08.08.2014 року серії АГВ №541620 ОСОБА_3; щодо підстави для відкриття Комунальним закладом охорони здоров'я Харківської міської поліклініки №6 листка непрацездатності від 08.08.2014 року серії АГВ №541620 ОСОБА_3; підтверджуючу факт звернення у серпні 2014 року до Комунального закладу охорони здоров'я Харківської міської поліклініки №6 ОСОБА_3 та з якими скаргами щодо стану здоров'я; щодо дати та часу звернення ОСОБА_3 за медичною допомогою до Комунального закладу охорони здоров'я Харківської міської поліклініки №6, за результатами якого було видано листок непрацездатності від 08.08.2014 року серії АГВ №541620; докази звернення до Комунального закладу охорони здоров'я Харківської міської поліклініки №6 ОСОБА_3 за медичною допомогою, за результатами якого було видано листок непрацездатності від 08.08.2014 року серії АГВ №541620; щодо здійснення прийому пацієнтів лікарем - терапевтом Комунального закладу охорони здоров'я Харківської міської поліклініки №6 ОСОБА_11 07.08.2014 року та 08.08.2014 року, з зазначенням фактичного часу приймання; яка була викладена у відповіді КЗОЗ "Харківська міська поліклініка № 6" та у копіях медичної карти амбулаторного хворого № 31582 ОСОБА_3. (а.с.185-191).

Крім того суд першої інстанції зазначає, що позивач звернувся до лікаря після закінчення свого робочого дня, а саме після 18-00 07.08.2014 року.

Відповідно до п.п. 2.5, 2.6. Інструкції про порядок видачі документів, що посвідчують тимчасову непрацездатність громадян у разі захворювання чи травми, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я від 13.11.2001 року № 455 про те, що особам, які звернулися за медичною допомогою по завершенні робочого дня, листок непрацездатності може видаватися за їх згодою з наступного календарного дня.

Крім того, суд першої інстанції зазначає, що офіційний час роботи лікаря ОСОБА_11 07.08.2014 року становив період з 08-00 до 14-42, що підтверджується відповіддю КЗОЗ "Харківська міська поліклініка № 6" № 4558 від 22.12.14 р. (а.с.185)

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку особи, що звертається за медичною допомогою перевіряти та досліджувати документально офіційний графік роботи лікаря, що надає медичну допомогу хворому. А отже, в даному випадку, якщо лікар ОСОБА_11 знаходилася на своєму робочому місці та проводила прийом громадян після 18-00 07.08.2014 року, то у позивача не було жодних підстав сумніватися у правомірності її професійної діяльності та перевіряти її офіційний графік роботи.

Крім того, виданий позивачу листок непрацездатності не скасований, не визнаний судом недійсним, не є підробленим, не є таким, що отриманий з порушенням закону, щодо факту його видачу не порушено жодних кримінальних проваджень, крім того, факт його видачі офіційно підтверджено листом КЗОЗ «Харківською міською поліклінікою № 6» від 22.12.2014 року за вих. № 4558.

Таким чином, суд першої інстанції неправомірно, в порушення вимог ч.ч. 1, 3 ст. 70 КАС України, визнав листок непрацездатності серії АГ № 541620 неналежним доказом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішення у якості обґрунтування неналежності доказу - листа непрацездатності, виданого позивачу та необізнаності відповідача про факт знаходження позивача на лікарняному на час винесення наказу про звільнення, було зазначено, що оригінал листка непрацездатності станом на дату розгляду справи знаходиться у позивача та відповідачу не здавався.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що листок непрацездатності надається роботодавцю з метою підтвердження поважності відсутності працівника на робочому місці та здійснення соціальної виплати органами соціального страхування на випадок тимчасової непрацездатності.

Враховуючи той факт, що з 08.08.2014 року ОСОБА_3 був звільнений з займаної посади, а листок непрацездатності, відповідно до Інструкції про порядок видачі документів, що посвідчують тимчасову непрацездатність громадян у разі захворювання чи трави, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я від 13.11.2001 року № 455, видається особі після його закриття, тобто 13.08.2014 року, вже після його звільнення, то й фактично надавати такий листок непрацездатності позивачем фактично було нікому, оскільки трудові правовідносини з відповідачем були припинені.

За таких обставин, колегія суддів вважає доведеним належними та допустимими доказами той факт, що при оскаржуваний наказ видано суб'єктом владних повноважень всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з'ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішення про звільнення позивача з посади, чим порушено права та законні інтереси ОСОБА_3.

Через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям постанови про задоволення позову.

Відповідно до ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Постанова суду першої інстанції від 22.12.14 року не відповідає вимогам ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підлягає скасуванню з підстав, визначених п.1, п.2, п.3, ч.1 ст.202 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.2 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, дана постанова підлягає негайному виконанню в частині поновлення позивача на посаді.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2014р. по справі № 2-а-820/15595/14 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_3 до Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів, треті особи, які не заявляють самостійних позовних вимог на предмет спору - Інспекція з питань захисту прав споживачів у Харківській області, голова Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів Соколова Ольга Петрівна про скасування наказу та поновлення на роботі задовольнити.

Скасувати наказ Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів від 08.08.2014 року №224-к.

Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Харківській області.

Постанова підлягає негайному виконанню в частині поновлення позивача на посаді.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Старостін В.В.
Судді(підпис) (підпис) Бегунц А.О. Бартош Н.С.

Повний текст постанови виготовлений 27.02.2015 р.