Справа № 815/68/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/68/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко O.A.,

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

за участю:

позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3. (за ордером),

представника відповідача - Білоконь Н.О.

перекладача - ОСОБА_4.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області про визнання неправомірним і скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_1, ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказів від 16.12.2014 року № 235 про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в 2014 році позивачі, чоловік та дружина, звернулись до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України з заявами про надання захисту в Україні. Однак, відповідачем оскаржуваними рішеннями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають такі рішення неправомірними та необґрунтованими з наступних причин. Позивачі є громадянами Сомалі, але не можуть та не бажають користуватися захистом своєї країни. Вимушені були покинути країну походження внаслідок того, що політична ситуація в Сомалі є неспокійною, оскільки й досі кваліфікується як військовий конфлікт не міжнародного характеру, що є одним із критеріїв для визнання особи такими, що потребують додаткового захисту.

Від відповідача до суду надійшли письмові заперечення на адміністративний позов (а.с. 31-35, 164-168), в яких відповідач просив відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 з огляду на те, що у позивачів відсутні обґрунтовані побоюванння стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Також, відповідач зазначає, що підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В запереченнях до адміністративного позову зазначено, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем - ОСОБА_1 інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи причиною виїзду з країни громадянського походження є нестабільна та загрозлива ситуація для життя цивільного населення.

Так, в запереченнях до адміністративного позову (а.с.32) зазначено, що причиною виїзду з країни громадянського походження ОСОБА_1 вказано пошук роботи та побоювання зазнати переслідувань з боку влади. Під час проведення співбесіди від 16.12.2014 року позивач стверджував, що в період з 2008 по 2011 роки працював репортером в газеті «Свобода» та писав статті про військовий стан у країні та про права громадян. Після чого до нього прийшли співробітники міліції та заборонили писати статті на тему війни. Позивач злякався візиту поліції і вирішив виїхати до Ефіопії на заробітки.

При цьому, в запереченнях до позову зазначено, що позивач не надав жодного документу підтверджуючого роботу в газеті «Свобода», не зміг надати статті, які писав та сумнівним є факт візиту співробітників міліції, які заборонили писати дані статті.

Аналізуючи особову справу ОСОБА_1, відповідач дійшов висновку, що позивач залишив країну свого громадянського походження через те, що його не влаштовувало економічне становище в Сомалі та він хоче жити в більш розвинутій країні.

Згідно заперечень до адміністративного позову ОСОБА_2, зазначено причину виїзду з країни походження - не можливість знайти роботу для забезпечення потреб дітей.

Відповідач вказує, що в наданій міграційній службі інформації містяться численні розбіжності, що ставить під сумнів обґрунтованість заяви про надання захисту.

В судовому засіданні позивачі та представник позивачів підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала позицію, викладену в письмових запереченнях та просила в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, зокрема, проаналізувавши особові справи ОСОБА_1 № 2014OD0308 (а.с.38-78) та ОСОБА_2 № 2014OD0307 (а.с. 112-163), суд встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1., є громадянином Сомалі, за національністю - сомалієць, за віросповіданням - мусульманин-суніт (а.с.44).

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2., є громадянкою Сомалі, за національністю - сомалієць, за віросповіданням - мусульманин-суніт (а.с. 117).

Країну походження ОСОБА_1 залишив у 2011 році з м. Ав Дхігл (Сомалі) на автомобілі до м. Адес Абебба (Ефіопія), де знаходився один рік. Проживав на квартирі, працював перекладачем з мови сомалі на мову амгаріс. У 2012 році вибув літаком з м. Адес Абебба - м. Москва Російської Федерації - м. Одеса (Україна). До Одеси прибув 06.11.2014 року через посередника, який забрав у позивача паспорт (а.с. 46).

ОСОБА_2 покинула країну постійного проживання в 2011 році: з м. Ав Дхігл (Сомалі) на автомобілі до м. Адес Абебба (Ефіопія), де знаходилась один рік. Проживала в квартирі, яку найняла та працювала прибиральницею у заможних будинках. Пізніше познайомилась з Махмудом. В 2014 році разом з чоловіком відбула літаком з м. Адес Абебба до м. Москви. У Російській Федерації посередник забрав паспорт і гроші та привіз їх 26.11.2014 року на автомобілі до м. Одеси (а.с. 119).

Судом встановлено, що 04.12.2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Управління у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області із заявами про надання їм статусу біженця або визнання особами, які потребують додаткового захисту (а.с.39-41, 113-114).

За результатами розгляду документів, Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області були прийняті висновки від 16.12.2014 року про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.148-152, 70-74).

Наказами Управління у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області № 235 від 19.12.2014 року відмовлено позивачам у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 75, 153).

Законом, що визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України від 08.07.2011р. № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон № 3671).

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч. 12 ст. 7 Закону № 3671, орган міграційної служби: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно із ч. ч. 4, 6, 7 ст. 8 Закону № 3671 рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Наказом МВС України від 07.09.2011р. № 649 затвердженні Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі Правила).

Згідно із п. 1.1 розділу І Правил ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У п. 4.1 розділу IV Правил наведено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди із особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником;

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 14).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно із пп. б п.4.3 розділу IV Правил на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби (п.4.4 розділу IV Правил).

Відповідно до п. 4.6 розділу IV Правил у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття орган міграційної служби надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 16), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

Згідно із ст. 1 Закону № 3671 особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно із п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

В адміністративних позовах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказано, що вимушені були покинути країну походження внаслідок того, що політична ситуація в Сомалі є неспокійною, оскільки й досі кваліфікується як військовий конфлікт не міжнародного характеру , що є одним із критеріїв для визнання особи такими, що потребують додаткового захисту.

При цьому, як вже зазначено судом, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 зазначила причиною виїзду з останньої країни постійного проживання те, що в Сомалі вона жила в бідній родині, роботи та грошей не було, дуже бідна країна, хотіла поїхати до більш розвиненої країни (а.с. 120).

ОСОБА_1 вказав причиною виїзду з останньої країни постійного проживання війну в Сомалі, яка є дуже бідною країною, та відсутність грошей, роботи.

Відтак, з наданої позивачами інформації не вбачається підстав щодо загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відтак обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для визнання його особа, яка потребує додаткового захисту, відсутні.

Крім того, в судових засіданнях ОСОБА_1 особисто зазначено, що офіційною журналістикою він не займався, провокаційні статті воєнного характеру в жодних джерелах не публікував, що ставить під сумнів його побоювання стати жертвою переслідування зі сторони будь-яких органів влади в країні походження через свої політичні погляди.

Відтак, оскільки позивачі обґрунтовують свої заяви про надання захисту в Україні лише загальними економічними та політичними проблемами в країні походження, при цьому про жодні утиски чи переслідування особисто їх не зазначають, суд вважає, що їх заяви про надання захисту в країні є необґрунтованими, а вказані особи не можуть вважатись особами, які потребують додаткового захисту, про що ними зазначено в позовній заяві.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказів від 16.12.2014 року № 235 та №235 від 16.12.2014 року про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 06.03.2015 року.

Суддя Вовченко O.A.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказів від 16.12.2014 року № 235 та №235 від 16.12.2014 року про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

06 березня 2015 року.