Справа № 826/15918/14
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

04 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кобаля М.І.,

суддів: Аліменка В.О., Карпушової О.В.

при секретарі: Тищенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державної фінансової інспекції в місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом Управління освіти Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до Державної фінансової інспекції в місті Києві про визнання незаконною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

Управління освіти Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (далі Позивач) звернулось до суду із адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції в місті Києві (далі Відповідач, Держфінінспекція) у якому просило визнати незаконним та скасувати п.п. 1.1 п. 1 вимог Державної фінансової інспекції в місті Києві від 29.04.2014 року № 26-031-14-14/5791.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 грудня 2014 року зазначений адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні зазначеного позову відмовити в повному обсязі (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до п. 1.2.1.1 плану контрольно-ревізійної роботи Держфінінспекції в м. Києві на IV квартал 2013 року та на підставі направлень посадовими особами відповідача проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності Управління освіти Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації за період з 01.02.2012 року по 01.12.2013 року, про що складено акт від 26.03.2014 року № 031-30/616 (далі по тексту акт).

На підставі висновків акту Держфінінспекцією в м. Києві направлено на адресу відповідача вимогу від 29.04.2013 року № 26-031-14-14/5791 щодо усунення порушень, виявлених ревізією.

За висновками відповідача, позивачем порушено вимоги ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 14, ст.ст. 629, Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV, ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України від 16.01.2003 № 436-IV, ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 10, ч. 1 ст. 13, чч. 1,2 ст. 21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-ХІІ та п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV, п.п. 2, 3 Рішення XVI сесії п'ятого скликання Деснянської районної у місті Києві ради від 24.06.2010 № 14 «Про затвердження орендних ставок за користування нерухомим майном комунальної власності територіальної громади Деснянського району міста Києва».

На думку Держфінінспекції, позивачем недоотримано доходи у вигляді орендної плати на суму 536 233,83 грн. (Договір від 01.01.2003 №746129 за період з 01.02.2012 по 01.12.2013 - на суму 31 433,51 грн.; Договір від 01.08.2006 № 422134 за період з 01.02.2012 по 01.12.2013 - на суму 184 460,09 грн. та Договір від 01.01.10 №794/34 за період з 01.02.2012 по 01.12.2013 - на суму 320 340,23 грн.), чим останньому завдано матеріальної шкоди (збитків) на відповідну суму.

Виявлення зазначених порушень стало підставою для пред'явлення Держфінінспекцією в м. Києві пп. 1.1 п. 1 вимоги, відповідно до якої вимагається відобразити за даними обліку Управління освіти Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації заборгованість на суму 536 233,83 грн. (договір від 01.01.2003 № 746129 на суму 31 433,51 грн.; договір від 01.08.2006 № 422134 на суму 184 460,09 грн. та договір від.01.01.10 № 794/34 на суму 320 340,23 грн.) та забезпечити її стягнення, в тому числі шляхом проведення претензійно - позовної роботи.

Не погоджуючись з пп. 1.1 п. 1 вимоги, яка заявлена відповідачем, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що пп. 1.1 п. 1 вимоги відповідача є безпідставним, оскільки змін до договорів згідно нових ставок орендної плати не було внесено, а дебіторська заборгованість по виконанню договорів відсутня.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі розпорядження Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 29.12.2002 року № 1467 додаток 3 пункт 129, між Управлінням освіти, в особі начальника ОСОБА_2 та Учбово-творчим культурологічним центром «Аратта», в особі директора ОСОБА_3, було укладено Договір оренди комунальної власності (будівель, споруд, приміщень) та надання комунальних послуг від 01.01.2003 року № 746129.

На підставі розпорядження Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 14.12.2006 року № 1719 між Управлінням освіти, в особі ОСОБА_2, та Приватним підприємством «Київська загальноосвітня гімназія «Грейс», в особі засновника ОСОБА_4, було укладено Договір оренди комунальної власності (будівель, споруд, приміщень) та надання комунальних послуг від 01.08.2006 року № 422134.

На підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.12.2009 року № 1229 додаток 14 пункт 34 між Управлінням освіти, в особі ОСОБА_2, та «Дошкільним навчальним закладом - загальноосвітнім навчальним закладом «Престиж» при ОСОБА_5 управління персоналом, в особі директора ОСОБА_6 було укладено Договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади Деснянського району м. Києва в оренду від 01.01.2010 року № 794/34 для розміщення навчального закладу.

Як зазначалось позивачем, та підтверджується матеріалами справи з моменту укладення вищезазначених договорів до позивача жодних розпоряджень щодо підвищення базавої орендної ставки орендарями не надходило, а тому зміни до зазначених договорів оренди у частині орендної ставки не проводились.

Відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08.10.1999 №237 дебіторська заборгованість - сума заборгованості дебіторів підприємству на певну дату.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що дебіторську заборгованість відповідно до пп.1.1.п.1 вимог ДФІ від 29.04.2014 №26-031-14-14/5791, позивач не може відобразити, оскільки заборгованість по виконанню договорів відсутня.

Крім того, вимога забезпечити стягнення заборгованості в розмірі 536 233,83 грн. є безпідставною, оскільки змін до відповідних договорів згідно нових ставок орендної плати не було внесено.

Зазначене підтверджується зверненням позивача до Господарського суду міста Києва з позовними заявами про стягнення нарахованої Держфінінспекцією в м. Києві дебіторської заборгованості до орендарів за вищезазначеними договорами.

Між тим, Господарським судом міста Києва було відмовлено у задоволенні зазначених позовів, у зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до пункту 7 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» орган державного фінансового контролю має право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно із п. 10 ст. 10 вищезазначеного Закону орган державного фінансового контролю має право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Пунктом 46 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року №550, зі змінами (далі по тексту Порядок) передбачено, що якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом служби у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Відповідно до ст. 49-50 Порядку, у разі коли діями чи бездіяльністю працівників об'єкта контролю державі або підконтрольній установі заподіяна матеріальна шкода, орган служби ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб. За результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи служби вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об'єктів контролю; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.

Згідно до ст. 15 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» законні вимоги службових осіб державної контрольно-ревізійної служби є обов'язковими для виконання службовими особам суб'єктів, що ревізуються чи перевіряються.

Відповідно до п. 1, п. 5 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Пунктом 7 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правовими положеннями ч. 5 ст. 180 Господарського кодексу України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Зі змісту статті 632 Цивільного кодексу України вбачається, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, тобто є вільною, за виключенням випадків визначених законом, у яких ціни (тарифи, ставки тощо) встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотною умовою договору оренди є, зокрема, орендна плата з урахуванням її індексації.

Орендна плата, як істотна умова договору оренди, за розміром, формою та порядком її сплати визначається статтями 19, 20 цього Закону.

Згідно із ч. 2 ст. 284 Господарського кодексу України умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 632 Цивільного кодексу України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

В силу приписів ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 651 Цивільного кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач не має дебіторської заборгованості в розмірі 536 233,83 грн., що підтверджується рішеннями Господарського суду міста Києва, а тому пп.1.1.п.1 вимог ДФІ від 29.04.2014 №26-031-14-14/5791 є незаконним та підлягає скасуванню.

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В звязку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову окружного суду без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції в місті Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 грудня 2014 року без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя М.І. Кобаль

судді: В.О. Аліменко

ОСОБА_7

.

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Карпушова О.В.

ОСОБА_8