Справа № 2а-0770/1218/11
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" лютого 2015 р. м. Київ К/800/52627/13

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_4

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2013 року

у справі № 2а-0770/1218/11

за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_4

до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції Закарпатської області Державної податкової служби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.06.2011 року у справі № 2а-0770/1218/11 позов задоволено. Скасовано податкові повідомлення-рішення Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції Закарпатської області Державної податкової служби від 31.03.2011 року № та № .

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2013 року постанову суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу відповідач з вимогами та доводами скаржника не погоджується, просить залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції.

У зв'язку із неприбуттям в судове засідання належним чином повідомлених осіб, які беруть участь у справі, ця справа розглядалася у порядку письмового провадження згідно із статтею 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами планової виїзної документальної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_4 за період з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року, відповідачем складено акт від 17.03.2010 року № 296/170-03/НОМЕР_3, яким встановлено порушення пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», ст. 13 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян».

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 31.03.2011 року № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість у загальному розмірі 45 491, 25 грн., № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи від підприємницької діяльності у загальному розмірі 22 470, 00 грн.

Актом перевірки встановлено, що при співставленні виручки, задекларованої фізичною особою-підприємцем в звітах суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку, з виручкою, розміри якої були визначені на підставі представлених до перевірки документів, а саме, банківських виписок, встановлено, що в період з серпня 2010 року по вересень 2010 року обсяг виручки фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 перевищив 500 000, 00 грн. та склав 1 118 830, 60 грн.

Сума перевищення обсягу виручки фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 за період з серпня по вересень 2010 року становить 618 830, 60 грн.

За таких обставин, податковий орган прийшов до висновку, що позивач повинен був перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду, а саме: з четвертого кварталу 2010 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку щодо протиправного прийняття податкових повідомлень-рішень, у зв'язку з неперевищеням позивачем обсягу виручки, яка встановлена Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» для суб'єктів малого підприємництва.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з правомірності визначення відповідачем податкових зобов'язань з податку на додану вартість та податку на доходи від підприємницької діяльності, оскільки позивач, починаючи з 01.10.2010 року не зареєструвався платником податку на додану вартість та не подавав відповідачу декларації з податку на додану вартість.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції враховуючи наступне.

Спрощену систему оподаткування, обліку та звітності для суб'єктів малого підприємництва запроваджено Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», пункт перший ст. 1 якого надає фізичним особам право перебувати на такій системі оподаткування за умови, якщо вони здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. грн.

Згідно із положенням п. 4 ст. 1 вказаного Указу як виручку розуміють суму, фактично отриману суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

У разі порушення вимог, установлених ст. 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності починаючи з наступного звітного періоду (кварталу) (ст. 5 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва»).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом договорів доручення укладених позивачем з ТОВ «Дісконт-Плюс» та ТОВ «Транзит-Імпекс» був обов'язок позивача забезпечити декларування товару на митниці при ввезенні на митну територію України.

Згідно умов вказаних договорів довіритель (замовник) зобов'язаний здійснити попереднє перерахування коштів на рахунок позивача для оплати митних платежів при розмитненні товару. Також договорами передбачено виплата позивачу як повіреному винагороди згідно з актами виконаних робіт.

Згідно додаткових угод до договорів доручення виконавець не набуває права власності на кошти замовника для митних платежів.

У власному обліку як виручку (дохід) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) позивач відображав лише фактично отриману від довірителів (замовників) за надання послуг по розмитненню імпортованого товару винагороду. Інші грошові суми, які отримувались від довірителів (замовників) на виконання умов договорів доручення, а саме: для оплати митних платежів при розмитненні товару, не обліковувались у книзі обліку доходів і витрат позивача, до складу винагороди за договорами доручення (комісії) не включались та у звітності не відображались, оскільки такі суми не є виручкою позивача від реалізації продукції у розумінні положень Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва».

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що операції з розмитнення товару, які передбачають отримання коштів від довірителів (замовників) для сплати митних платежів та їх перерахування до Державного бюджету України не є операціями з реалізації позивачем товару, внаслідок яких отримується виручка, а тому за період підприємницької діяльності позивачем не порушено вимоги, які встановлені ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», дотримання яких є передумовою для правомірного перебування платником податків на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності.

За таких обставин, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку, що кошти, отримані позивачем на виконання умов договорів доручення не є виручкою останнього від реалізації товару у розумінні положень Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва». Обсяг виручки фізичної особи-підприємця, що є платником єдиного податку і здійснює свою діяльність як виконавець за договором доручення, складається лише із сум винагороди, яка у періоді, що перевірявся, не перевищила визначеного Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» граничного розміру.

При цьому, з огляду на норми ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, судом касаційної інстанції враховується правова позиція Верховного Суду України, викладена у рішенні від 13.06.2013 року у справі № 21-17а13.

Таким чином, суд апеляційної інстанції прийшов до помилкового висновку щодо правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Отже, прийняте апеляційним судом нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову підлягає скасуванню, а постанова суду першої інстанції - залишенню в силі відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2013 року у справі № 2а-0770/1218/11 скасувати.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.06.2011 року у справі № 2а-0770/1218/11 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук