Справа № 21-25а15
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоКривенка В.В.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Коротких О.А., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., Терлецького О.О., -

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - управління соцзахисту), третя особа - Головне управління Національної гвардії України, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління соцзахисту про визнання протиправною відмови у видачі посвідчення інваліда війни та зобов'язання видати таке посвідчення.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що він відповідно до статті 7 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 3551-ХІІ), будучи учасником бойових дій та маючи висновок медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК), згідно з яким йому встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби під час перебування в країнах, де велися бойові дії, має право на встановлення статусу інваліда війни. Проте управління соцзахисту йому протиправно відмовило у встановленні цього статусу та видачі посвідчення.

Суди встановили, що 24 березня 2002 року під час проходження служби в Головному управлінні Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_1 перебував у закордонному відрядженні у Косово (колишня Югославія).

8 травня 2002 року позивач отримав посвідчення, згідно з яким він має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Згідно з довідкою МСЕК від 3 лютого 2014 року ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності (захворювання, пов'язане з виконанням обов'язків військової служби під час перебування в країнах, де велися бойові дії).

Звернувшись до управління соцзахисту із заявою про видачу посвідчення інваліда війни, позивач отримав відмову, мотивовану тим, що Косово не відноситься до переліку місць, де велися бойові дії у 2002 році.

Оболонський районний суд міста Києва постановою від 24 червня 2014 року, яку залишив без змін ухвалою від 22 жовтня 2014 року Київський апеляційний адміністративний суд, позов задовольнив.

Вищий адміністративний суд України постановою від 2 грудня 2014 року рішення судів попередніх інстанцій скасував та ухвалив нове - про відмову у задоволенні позову.

У заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), представник позивача ОСОБА_2 зазначає, що в доданих до заяви ухвалах суду касаційної інстанції від 20 лютого 2013 року та 25 вересня 2014 року (справи №№ К/9991/51630/11, К/800/8776/13 відповідно) по-іншому, ніж в оскаржуваній постанові, застосовано положення Закону № 3551-ХІІ. Просить постанову Вищого адміністративного суду України від 2 грудня 2014 року скасувати та прийняти нове рішення - про задоволення позову.

Перевіривши наведені у заяві представника позивача доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 237 КАС судові рішення в адміністративних справах можуть бути переглянуті Верховним Судом України з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вищий адміністративний суд України, допускаючи цю справу до провадження Верховного Суду України, виходив із того, що в доданих до заяви рішеннях суду касаційної інстанції по-іншому, ніж у справі, що розглядається, застосовано положення Закону № 3551-ХІІ.

Проте аналіз рішення суду касаційної інстанції у справі, що розглядається, та його рішень, копії яких надано для порівняння, не дає підстав вважати, що цей суд неоднаково застосував зазначені норми права.

Так, у справі, що розглядається, суд касаційної інстанції вирішував питання, чи належить позивач до інвалідів війни відповідно до вимог пункту 7 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, згідно з яким до інвалідів війни належать інваліди з числа учасників бойових дій на території інших держав, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаних з перебуванням у цих державах.

Водночас у справах, ухвали суду касаційної інстанції в яких надано для порівняння, йшлося про осіб, які стали інвалідами внаслідок каліцтва, одержаного під час виконання службових обов'язків, і які належать до інвалідів війни згідно з пунктом 2 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ.

Колегія суддів дійшла висновку, що обставини, встановлені у справі, що розглядається, не є подібними до обставин, встановлених у справах, копії рішень суду касаційної інстанції в яких додано до заяви.

Крім того, в оскаржуваній постанові суду касаційної інстанції не наведено іншого, ніж у наданих для порівняння судових рішеннях цього суду, тлумачення норм матеріального права, про які йдеться у заяві представника позивача.

Зазначене не дає можливості дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Враховуючи те, що обставини, які стали підставою для перегляду справи Верховним Судом України, не підтвердилися, у задоволенні заяви представника позивача слід відмовити.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

постановила:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кривенко
Судді: О.Ф. Волков М.І. Гриців
О.А. Коротких О.В. Кривенда
В.Л. Маринченко О.Б. Прокопенко
І.Л. Самсін О.О. Терлецький