Справа № 809/3896/13-а
Суддя: Гундяк В.Д.
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2015 р. № 809/3896/13-a

14 год. 20 хв. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - Гундяка В.Д.

при секретарі Мулі Х.О.

за участю: представника позивача Савчука В.Р.,

представника відповідача Ляховича Д.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом приватного підприємства "Транскомавто" до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області про скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

10.12.2013 року приватне підприємство "Транскомавто" (далі- позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м.Івано-Франківську (далі - відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що податкове повідомлення-рішення за № від 19.09.2013 року винесене Державною податковою інспекцією у м.Івано-Франківську неправомірно, а відтак на думку позивача підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 20.01.2014 року провадження у даній справі було зупинено до набрання законної сили рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду по справі № 809/1891/13-а за позовом Державного комунального підприємства "Реконструктор" до Державної податкової інспекції у м.Івано-Франківську про скасування податкового повідомлення-рішення.

Ухвалою суду від 01.12.2015 року провадження у справі поновлено в зв'язку з тим, що справа № 809/1891/13-а вирішена по суті згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2014 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві та письмових додаткових поясненнях. Суду пояснив, що на підставі акту перевірки від 02.08.2013 року за № 83/1503/36732883 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення за № від 19.09.2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок за землю в розмірі 120 639, 47 грн. та застосовано штрафні санкції в сумі 25 877 грн. Вказав, що приймаючи вищезазначене податкове повідомлення-рішення податковий орган виходив з того, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14.02.2011 року приватне підприємство "Транскомавто" придбало у ДКП "Реконструктор" нежитлові приміщення, які розміщені на земельні ділянці загальної площею 1,5295 га., яка знаходиться у м. Івано-Франківську по вул.Василишина, 20, а тому відповідно до ст.120 Земельного кодексу України та ст.287 Податкового кодексу України позивач є платником земельного податку з юридичних осіб за період з 14.02.2011 року. Однак позивач вважає дані твердження помилковими, оскільки договору оренди вищевказаної ділянки, на якій розміщенні придбані у ДКП "Реконструктор" нежитлові приміщення, приватне підприємство "Транскомавто" не укладало. Вказав, що на даний час позивач може використовувати виключно земельну ділянку площею 0,1441 га, яка знаходиться під придбаними нежитловими приміщеннями. Відтак вважає, що у Товариства немає передбаченого законом обов'язку сплачувати земельний податок за всю земельну ділянку, оскільки у державному земельному кадастрі відсутні дані про державну реєстрацію права власності або права постійного користування, позивач не має державних актів на право власності або постійного користування, цивільно-правових угод щодо придбання вищевказаної земельної ділянки, чи передачу її в оренду підприємство не укладало, і тому не маючи відповідного статусу не може набути прав постійного користувача. Таким чином, на думку позивача, донарахування податковим органом земельного податку та штрафних санкцій є незаконним, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення підлягає до скасування. Позов просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав з підстав, наведених у письмових запереченнях. Суду пояснив, що відповідно до висновків акту, складеного за результатами документальної невиїзної перевірки платника земельного податку, посадовими особами відповідача встановлено, що приватним підприємством "Транскомавто" неподана податкова звітність по платі за землю за 2011, 2012, 2013 роки, внаслідок чого занижено податкові зобов'язання з земельного податку до міського бюджету територіальної громади м.Івано-Франківська за 2011 рік. Вказав, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2011 року придбав у ДКП "Реконструтор" нежитлові приміщення, які розмішені на земельні ділянці загальної площею 1,5295 га., що знаходиться у м.Івано-Франківську по вул.Василишина, 20. Зазначив, що згідно ч.6 ст.120 Земельного Кодексу України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти, а тому при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна у разі передання прав на земельну ділянку зазначений кадастровий номер земельної ділянки є обов'язковою умовою. Зазначив, що відповідно до п.3.4 постанови від 17.05.2011 р. № 6 Пленуму Вищого господарського суду України за змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме манно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відтак, законодавство передбачає, що новий власник нерухомого майна набуває права на земельну ділянку та відповідно, така особа повинна нести всі обов'язки власника земельної ділянки, в тому числі сплачувати земельний податок згідно з положеннями Податкового кодексу України. Таким чином вважає, що податкове повідомлення-рішення № від 19.09.2013 року є законним та обгрунтованим, так як на час його винесення позивач був фактичним землекористувачем земельної ділянки, на якій розташовані об'єкти нерухомості, що є його власністю. В задоволені позову просив відмовити.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що в період з 22.07.2013 року по 26.07.2013 року Державною податковою інспекцією у м.Івано-Франківську проведено документальну невиїзну перевірку приватного підприємства "Транскомавто".

За результатами перевірки складено акт від 02.08.2013 року за № 83/1503/36732883, відповідно до якого податковим органом встановлено порушення позивачем вимог п.п.271.1.1 ст.271, п.п.286.2 ст.286, п.287.1 ст.287, п.63.3 ст.63; п.49.1, п.49.2 ст.49 Податкового кодексу України, зокрема неподання податкової звітності по платі за землю за 2011, 2012, 2013 роки та внаслідок чого занижено податкові зобов'язання зі сплати земельного податку до міського бюджету територіальної громади м.Івано-Франківська за 2011 рік (починаючи з 14.02.2011 р.) у сумі 44 541,48 грн., за 2012 рік - 50 731,99 грн., за 2013 (по термінах сплати 6 місяців 2013 ) - 25 366 грн., всього -120 639,47 грн.

Відповідно до Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, який затверджений наказом Державної податкової адміністрації України за № 984 від 22.12.2010 та зареєстрований в МЮУ 12.01.2011 за №34/18772 даний акт як службовий документ, що стверджує факт проведення невиїзної документальної або виїзної планової чи позапланової перевірки фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання, є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання.

На підставі вищевказаного акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення за № від 19.09.2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок за землю в розмірі 120 639, 47 грн. та застосовані штрафні санкції в сумі 25 877 грн.

Згідно вимог п.3 ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За наслідками судового розгляду суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення і розміром визначеного податкового зобов'язання з огляду на нижчевикладене.

Судом встановлено, що приватне підприємство "Транскомавто" на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2011 року придбало у ДКП "Реконструтор" нежитлові приміщення, які розмішені на земельні ділянці загальної площею 1,5295 га., що знаходиться у м.Івано-Франківську по вул.Василишина, 20. Однак право власності чи право користування земельною ділянкою, на яких розміщені ці приміщення, на час виникнення спірних відносин оформлено не було.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються в першу чергу Податковим кодексом України, Земельним кодексом України а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на виконання цих Кодексів в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 206 ЗКУ використання землі в Україні є платним.

Відповідно до ст.ст. 269, 270 ПКУ платниками земельного податку (далі - податок) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, а об'єктом оподаткування - земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (п. 286.1 ст. 286 ПКУ).

Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за встановленою формою (п. 286.2 ст. 286 ПКУ).

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (п. 287.1 ст. 287 ПКУ).

Відповідно до ст. 125 ЗКУ право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Водночас, для окремих категорій землекористувачів нормами ПКУ передбачені особливі умови, за яких вони можуть бути платниками плати за землю.

Так, відповідно до п. 287.6 ст. 287 ПКУ при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (до 01 січня 2015 року - з дати реєстрації права власності на нерухоме майно).

У відповідності до статті 125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється статтями 120 Земельного Кодексу та 377 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.6 ст.120 Земельного Кодексу України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

У вищезгаданому договорі купівлі-продажу нежитлових приміщень, окрім об'єктів продажу, зазначено також кадастровий номер земельної ділянки на якій вони розташовані.

Відповідно до рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2013 у справі № 809/1891/13-а судом встановлено, що в попереднього власника нерухомого майна - "Реконструктор" в користуванні знаходилась земельна ділянка, яка розташована в м.Івано-Франківську, вул.Василишина, 20, загальною площею 15295 кв.м..

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Виходячи з зазначеного, суд приходить до висновку, що всі права на земельну ділянку за кадастровим номером 210060333 перейшли від попереднього власника нерухомості - ДКП "Реконструктор" до ПП "Транскомавто" за договором купівлі-продажу.

Окрім того згідно Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 12 квітня 2013 р. № б/н виданої відділом Держземагенства у м.Івано-Франківську Івано-Франківської області власник (землекористувач) земельної ділянки по вул.Василишина, 20 ПП "Транскомавто", відповідно оцінка земельної площі 15295 кв.м. за 2011, 2012, 2013 роки складає 331,69 грн. за 1 м.кв.

За таких обставин суд не погоджується з посиланнями представника позивача, на те, що право власності чи право користування земельною ділянкою виникає лише після державної реєстрації документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, а також державної реєстрації договору оренди.

На переконання суду - це твердження є наслідком порушення правил застосування норм права до спірних правовідносин. Відповідно до ч.2 ст. 161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

За висновками Верховного Суду України викладеними в постанові від 24.12.2010 року у справі за № 21-59а10 та постанові від 24.12.2010 року у справі за № 21-54а10 питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється статтями 120 ЗК та 377 Цивільного кодексу України. Нинішня редакція цих норм чітко встановлює, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені. Водночас стаття 120 ЗК і в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, не давала підстав для іншого розуміння її змісту.

З урахуванням наведеного в даному випадку перевагу мають не положення ЗК України (статті 125, 126), які регулюють випадки набуття права власності чи права користування на земельну ділянку, як окремий об'єкт та які щодо спірних відносин є загальними. У той же час при конкуренції норм перевагу мають спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці, за наведених обставин, - стаття 120 ЗК України та стаття 377 Цивільного кодексу України.

Крім того відповідно до п.269.1 ст.269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Згідно положень пп.271.1.1 п.271.1 ст.271 ПК України нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Отже, на підставі вищенаведеного, оскільки приватне підприємство "Транскомавто" було фактичним землекористувачем вказаної земельної ділянки, останнім було порушено вимоги законодавства та внаслідок несплати занижено податкове зобов'язання із земельного податку. Таким чином податкове повідомлення-рішення про донарахування земельного податку податковим органом було прийнято правомірно.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В свою чергу на вимогу суду відповідач надав належні докази на спростування доводів позивача та підтвердження наведених в запереченні на позов фактів, які мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Перевіривши порядок надсилання податкового повідомлення-рішення, у разі застосування до платника податків відповідних санкцій передбачених ПК України, за порушення податкового законодавства, який регулюється зокрема статтею 58 ПК України, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до п.58.1 ст.58 ПК України у разі коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення.

Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов'язання та/або зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов'язань платника податків; суму грошового зобов'язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного (збільшеного) бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення результатів господарської діяльності або від'ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов'язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про наслідки несплати грошового зобов'язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.

До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій.

Згідно п.58.2 ст.58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до п.58.3 ст.58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Згідно матеріалів справи податкове повідомлення-рішення № від 19.09.2013 року відповідачем надсилалось на адресу ПП "Транскомавто" 20.09.2013 р.. Як вбачається з копії рекомендованого повідомлення про поштове відправлення № 728 - повернулось відправнику та відповідно до Закону вважається врученим.

Однак податкових зобов'язань позивач не виконав.

Згідно ч.1 ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Так відповідно до постанови Верховного Суду України від 9 квітня 2013 року у справі № 21-42а12 зазначено, що нормативна грошова оцінка як економічна та правова категорія є динамічною, залежить від ряду факторів суб'єктивного та об'єктивного характеру і може змінюватися протягом бюджетного періоду. При цьому податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги протягом бюджетного року змінюватися не можуть.

Таким чином за висновками Верховного Суду України спростовуються твердження позивача про те, що оскільки пункт 2 рішення ХХІХ сесії 5 скликання Івано-Франківської міської ради від 10 липня 2008 року "Про затвердження матеріалів нормативної грошової оцінки земель міста Івано-Франківська" визнано незаконним, а відповідно і не створює правових наслідків і не може братися для розрахунку сум податку на землю.

Крім того суд враховує, що відповідно до п.5 ст.59 ЗУ Про місцеве самоврядування акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Судом встановлено, що рішення ХХІХ сесії 5 скликання Івано-Франківської міської ради від 10 липня 2008 року "Про затвердження матеріалів нормативної грошової оцінки земель міста Івано-Франківська" оприлюднено в газеті "Західний кур'єр" від 13-19 січня 2011 року № 2 (1263).

Отже, ПП "Транскомавто" зобов'язувалось провести розрахунок грошового зобов'язання за платежем - земельний податок з юридичних осіб з моменту купівлі приміщень, застосувавши при цьому грошову оцінку земель згідно п.1 рішення ХХІХ сесії 5 скликання Івано-Франківської міської ради від 10 липня 2008 року "Про затвердження матеріалів нормативної грошової оцінки земель міста Івано-Франківська".

Підсумовуючи все вищевикладене, суд констатує, що відповідачем в повній мірі доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення, а відтак податкове повідомлення-рішення за № від 19.09.2013 року не підлягає до скасування.

Враховуючи вищевикладене суд також погоджується з діями та висновками податкового органу, на підставі яких було прийнято оскаржуване рішення.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити повністю.

На підставі ст.124 Конституції України, керуючись ст.120 Земельного Кодексу України, ст.377 Цивільного Кодексу України, ст.ст.158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Згідно ст.254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення встановлених строків подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова складена в повному обсязі 06.03.2015 року.

Суддя Гундяк В.Д.