Справа № 819/250/15-а
Суддя: Чепенюк О.В.
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/250/15-a

04 березня 2015 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Чепенюк О.В.,

при секретарі судового засідання Калиняк О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Слідзявської Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області про скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області (далі - Бучацька районна державна адміністрація, відповідач), у якому просить:

- скасувати розпорядження голови Бучацької районної державної адміністрації № 205-к від 29.12.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з ліквідованої посади начальника управління економічного розвитку районної державної адміністрації на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України як незаконне та протиправне;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника управління економічного розвитку Бучацької районної державної адміністрації з 29.12.2014 року;

- стягнути з Бучацької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги, з урахуванням їх доповнень від 09.02.2015 року (а. с. 49), обґрунтовані тим, що позивач з 06.02.2013 року працював на посаді начальника управління економіки та інфраструктури, а з 11.04.2013 року його переведено на посаду начальника управління економічного розвитку районної державної адміністрації. 29.12.2014 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) згідно з розпорядженням голови Бучацької районної державної адміністрації № 205-к від 29.12.2014 року. Позивач вважає звільнення з посади незаконним, оскільки відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України не дотримано визначеного законом порядку вивільнення працівників при скороченні штату з вчиненням відповідних дій, зокрема, не ознайомлено з наказами про реорганізацію структурного підрозділу та скороченням штату, не попереджено про наступне вивільнення, не запропоновано інших вакантних посад. Звільнення проведено у період тимчасової непрацездатності позивача. Крім того, оскаржуване розпорядження про звільнення позивача з посади видане головою Бучацької районної державної адміністрації ОСОБА_4 29.12.2014 року, в той час як розпорядженням Президента України ще від 23.12.2014 року ОСОБА_4 звільнено з посади голови Бучацької районної державної адміністрації, тобто оскаржуване розпорядження видане головою адміністрації після припинення його повноважень. Позивач вважає, що відповідачем порушено порядок його звільнення, а тому звернувся до суду.

В судовому засіданні позивач та його представник адміністративний позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили його задовольнити. Додатково зазначили про порушення Бучацькою районною державною адміністрацією порядку отримання згоди від профспілкового комітету на звільнення позивача, дане питання розглядалось без повідомлення та участі ОСОБА_1

Представник відповідача в судовому засіданні адміністративний позов не визнала з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову від 18.02.2015 року (а. с. 55-58), та пояснила суду таке.

На підставі розпорядження голови обласної державної адміністрації від 15.04.2014 року за № 123-од «Про встановлення граничної чисельності працівників обласної державної адміністрації та райдержадміністрацій» Бучацька районна державна адміністрація розпорядженням №108-од від 30.04.2014 року затвердила граничну чисельність працівників апарату та структурних підрозділів райдержадміністрації. Дане розпорядження доведено до відома під розписку державним службовцям, які одночасно попереджались про зміну істотних умов праці та можливе вивільнення.

В подальшому розпорядженням Бучацької районної державної адміністрації № 170-од від 27.06.2014 року «Про упорядкування структури районної державної адміністрації», управління економічного розвитку райдержадміністрації (посаду начальника в якому займав позивач) чисельністю 7 штатних одиниць реорганізовано у відділ економічного розвитку районної державної адміністрації із граничною чисельністю - 5 осіб. Посада начальника управління економічного розвитку підлягала скороченню, у зв'язку з чим 17.07.2014 року ОСОБА_1 запропоновано зайняти посаду головного спеціаліста відділу економічного розвитку райдержадміністрації, від запропонованої вакантної посади останній відмовився. Інші вакантні посади не пропонувалися.

У період з 17.07.2014 року по 29.12.2014 року (включно) позивач не знаходився на робочому місці у зв'язку з перебуванням у щорічній відпустці, відпустці без збереження заробітної плати та тимчасовою втратою працездатності.

29.12.2014 року розпорядженням голови Бучацької районної державної адміністрації № 205-к від 29.12.2014 року начальника управління економічного розвитку районної державної адміністрації ОСОБА_1 звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, в якому зазначено, що днем звільнення вважати перший день виходу на роботу.

30.12.2014 року ОСОБА_1 мав приступити до роботи, проте на робочому місці не з'явився, телефонним зв'язком повідомив про тимчасову втрату працездатності. Оскільки відповідні листки непрацездатності не були представлені, тому відповідачем 06.01.2015 року направлялись запити до закладів охорони здоров'я для з'ясування таких обставин. ОСОБА_1 хворів з 29.12.2014 року по 31.12.2014 року. Враховуючи перенесення робочих днів у січні 2015 року першим робочим днем позивача було 05.01.2015 року, яке є днем звільнення ОСОБА_1 з посади. Про звільнення позивача з посади 05.01.2015 року внесено відповідний запис до трудової книжки позивача.

Представник відповідача вважає, що всі дії щодо вивільнення працівника у зв'язку з реорганізацією структурного підрозділу та скороченням штату працівників, які передбачені КЗпП України, Бучацькою районною державною адміністрацією дотримані. Також 30.12.2014 року надана згода первинної профспілкової організації працівників Бучацької районної державної адміністрації на звільнення з посади позивача, 29.12.2014 року отримано погодження з обласної державної адміністрації щодо звільнення ОСОБА_1 з ліквідованої посади начальника управління економічного розвитку райдержадміністрації.

Представник відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, допитавши свідка, суд приходить до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 06.02.2013 року був призначений на посаду начальника управління економіки та інфраструктури, яке в подальшому перейменоване в управління економічного розвитку, 11.04.2013 року позивач переведений на посаду начальника управління економічного розвитку районної державної адміністрації, що підтверджується записами трудової книжки (а. с. 11-12).

29.12.2014 року головою Бучацької районної державної адміністрації прийняте розпорядження № 205-к про звільнення ОСОБА_1 з ліквідованої посади начальника управління економічного розвитку районної державної адміністрації на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, в якому зазначено днем звільнення вважати перший день виходу на роботу (а. с. 83). Відповідно до записів трудової книжки позивача днем звільнення є 05.01.2015 року, перший робочий день після закінчення терміну тимчасової непрацездатності (а. с. 100). Відповідне повідомлення про звільнення ОСОБА_1 з посади відповідно до наведеного розпорядження направлене позивачу поштовим зв'язком 30.12.2014 року, яке він отримав 12.01.2015 року, одночасно запропоновано звернутись у сектор кадрової роботи апарату районної державної адміністрації для отримання трудової книжки (а. с. 84-85). На час розгляду справи у суді ОСОБА_1 за трудовою книжкою до відповідача не звертався. Позивач не працевлаштовувався на інше місце роботи, не реєструвався у службі зайнятості як безробітний.

Судом також встановлено, що згідно з штатним розписом на 2014 рік, затвердженим першим заступником голови районної державної адміністрації 22.01.2014 року, чисельність працівників управління економічного розвитку Бучацької районної державної адміністрації складала 7 штатних одиниць, до структури управління входили два відділи, в кожному з яких передбачені посади начальника відділу та двох головних спеціалістів, управління очолював начальник (а. с. 13).

На виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання діяльності місцевих державних адміністрацій» від 25.03.2014 року № 91, розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 15.04.2014 року № 123-од «Про встановлення граничної чисельності працівників обласної державної адміністрації та райдержадміністрацій» встановлено нову граничну чисельність працівників районних державних адміністрацій, зокрема, Бучацької районної державної адміністрації - 122 одиниці, у тому числі 28 - у апараті (а. с. 62-63). На підставі такого розпорядження Бучацькою районною державною адміністрацією прийняте розпорядженням № 108-од від 30.04.2014 року «Про встановлення граничної чисельності працівників Бучацької районної державної адміністрації», яким в межах встановленої обласною державною адміністрацією граничної чисельності працівників затверджено нову граничну чисельність працівників апарату та структурних підрозділів районної державної адміністрації згідно з додатком № 1 (а. с. 64-65). У новій структурі адміністрації передбачався відділ економічного розвитку з штатною кількість 6 одиниць (замість управління з штатною кількістю 7 одиниць, що зазначено вище). Даним розпорядженням було вказано керівникам структурних підрозділів райдержадміністрації попередити про можливе вивільнення працівників структурних підрозділів райдержадміністрації, до граничної чисельності яких внесено зміни.

Як вбачається з пояснень представника відповідача дане розпорядження доведено до відома окремим працівникам, в тому числі позивачу, про що свідчить його підпис 13.05.2014 року у списку державних службовців - керівників структурних підрозділів, їх заступників та працівників малочисельних структурних підрозділів райдержадміністрації, які попереджені про зміну істотних умов праці та можливе вивільнення (а. с. 68).

В подальшому розпорядженнями Бучацької районної державної адміністрації від 27.06.2014 року № 165-од «Про внесення змін до розпорядження від 30.04.2014 року № 108-од» та № 170-од «Про упорядкування структури районної державної адміністрації», затверджено нову структуру Бучацької районної державної адміністрації, у якій передбачена гранична чисельність працівників відділу економічного розвитку районної державної у кількості 5 осіб, визнано таким, що втратив чинність додаток № 1 до розпорядженням № 108-од від 30.04.2014 року; а також зазначено про реорганізацію управління економічного розвитку районної державної адміністрації шляхом перетворення у відділ економічного розвитку районної державної адміністрації, який є правонаступником зобов'язань, прав та обов'язків управління; сектор кадрової роботи апарату районної державної адміністрації, керівників структурних підрозділів, що реорганізуються, зобов'язано здійснити заходи щодо попередження про зміну істотних умов праці та про можливі вивільнення відповідних працівників, надання їм гарантій, пільг та компенсацій (а. с. 67-69).

Штатний розпис на 2014 рік відділу економічного розвитку Бучацької районної державної адміністрації затверджено 30.12.2014 року виконуючим обов'язки голови районної державної адміністрації, відповідно до якого структурний підрозділ складався з двох секторів, в кожному з яких передбачені посади завідувача сектора та головного спеціаліста, відділ очолював начальник, загальна кількість штатних посад - 5 одиниць (а. с. 70).

З пояснень представника відповідача вбачається, що у зв'язку з реорганізацією управління економічного розвитку шляхом перетворення у відділ економічного розвитку та скороченням штату працівників вжито такі заходи щодо наступного вивільнення позивача: 14.05.2014 року під розписку ОСОБА_1 ознайомлено з розпорядженням Бучацької районної державної адміністрації № 108-од від 30.04.2014 року «Про встановлення граничної чисельності працівників Бучацької районної державної адміністрації» (а. с. 66); 17.07.2014 року запропоновано посаду головного спеціаліста відділу економічного розвитку районної державної адміністрації (на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника), від якої позивач відмовився (а. с. 71-72), 29.12.2014 року отримано погодження з обласної державної адміністрації щодо звільнення ОСОБА_1 з ліквідованої посади начальника управління економічного розвитку райдержадміністрації (а. с. 82), 31.12.2014 року надійшла надана 30.12.2014 року згода первинної профспілкової організації працівників Бучацької районної державної адміністрації на звільнення з посади ОСОБА_1 (а. с. 77-81).

Вважаючи розпорядження про звільнення протиправним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

При вирішенні публічно-правового спору судом враховано наступне.

Згідно із частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюються на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, обов'язок доказування того, що позивача правомірно було звільнено з посади покладається на відповідача - суб'єкта владних повноважень.

За правилами частини першої статті 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

На думку суду, відповідач у даній справі не довів правомірність звільнення позивача з займаної посади, з огляду на таке.

Організацію, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій визначено Законом України «Про місцеві державні адміністрації» від 09.04.1999 року № 586-XIV. Відповідно до статті 5 даного Закону склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій. У межах бюджетних асигнувань, виділених на утримання відповідних місцевих державних адміністрацій, а також з урахуванням вимог статті 18 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», їх голови визначають структуру місцевих державних адміністрацій.

Таким чином, головою Бучацької районної державної адміністрації в межах своїх повноважень, враховуючи доведену граничну чисельність працівників районних державних адміністрацій, приймались відповідні розпорядження щодо затвердження структури районної державної адміністрації.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи управління економічного розвитку районної державної адміністрації було реорганізовано шляхом перетворення у відділ економічного розвитку районної державної адміністрації, при цьому мало місце скорочення штату працівників з 7 штатних одиниць до 5, скорочено 2 посади головних спеціалістів у кожному з двох відділів управління. Так, штатним розписом, діючим з 22.01.2014 року (а. с. 13), передбачалась така структура управління економічного розвитку:

- начальник управління економічного розвитку (1 штатна посада),

1) відділ економічного аналізу та інвестицій:

- заступник начальника управління економічного розвитку - начальник відділу економічного аналізу та інвестицій (1 посада),

- головний спеціаліст відділу економічного аналізу та інвестицій (2 посади);

2) відділ розвитку підприємництва, торгівлі та послуг:

- начальник відділу розвитку підприємництва, торгівлі та послуг (1 посада),

- головний спеціаліст відділу розвитку підприємництва, торгівлі та послуг (2 посади).

Штатним розписом, затвердженим 30.12.2014 року (після реорганізації), визначена наступна структура відділу економічного розвитку (а. с. 70):

- начальник відділу економічного розвитку (1 штатна посада),

1) сектор економічного аналізу та інвестицій:

- завідувач сектору економічного аналізу та інвестицій (1 посада),

- головний спеціаліст сектору економічного аналізу та інвестицій (1 посада);

2) сектор розвитку підприємництва, торгівлі та послуг:

- завідувач сектору розвитку підприємництва, торгівлі та послуг (1 посада),

- головний спеціаліст сектору розвитку підприємництва, торгівлі та послуг (1 посада),

З положень про ці структурні підрозділи слідує, що завдання та повноваження після реорганізації не змінилися, зміст трудової функції начальника управління та начальника відділу ідентичний, тобто змінилась лише назва посади з начальника управління на начальника відділу, а зміст трудової функції не змінювався, відділ є правонаступником прав та обов'язків управління, фактично не відбулося змін в організації виробництва і праці (а. с. 134-145). Таким чином, слід прийти до висновку, що внаслідок реорганізації шляхом перетворення управління у відділ мало місце скорочення лише двох посад головних спеціалістів, відповідач неправомірно визначив посаду начальника як таку, що підлягає скороченню (в оскаржуваному наказі зазначено про ліквідацію такої посади).

Частиною четвертою статті 36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. Тобто саме собою перетворення, без скорочення штату, не може бути підставою для звільнення з публічної служби.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ (з наступними змінами та доповненнями).

Згідно зі статтею 30 даного Закону до державних службовців можуть бути застосовані як загальні підстави припинення державної служби, визначені КЗпП України, так і підстави, визначені цим законом.

Власник (уповноважений ним орган) вправі зі своєї ініціативи звільнити працівника тільки за умови, що є підстави, з якими закон пов'язує виникнення в нього права на розірвання трудового договору. Такі підстави, зокрема, визначено статтею 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України є необхідним додержання порядку вивільнення працівників, встановлених статтями 40, 42, 49-1 КЗпП України. Така ж позиція викладена у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно з яким розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою-третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Судом встановлено, що при реорганізації управління економічного розвитку районної державної адміністрації посада, яку займав позивач не скорочена, що підтверджується штатним розписом новоствореного відділу економічного розвитку районної державної адміністрації.

Отже, звільняючи ОСОБА_1 із займаної посади відповідачем не враховано вимогу частини 2 статті 40 КЗпП України, якою передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Крім того, відповідачем недотримані наведені вище вимоги трудового законодавства та не забезпеченні гарантії працівника при вивільненні, а саме:

1) не попереджено працівника про наступне вивільнення, оскільки ознайомлення позивача з розпорядженням № 108-од від 30.04.2014 року «Про встановлення граничної чисельності працівників Бучацької районної державної адміністрації», яким затверджено нову граничну чисельність працівників апарату та структурних підрозділів районної державної адміністрації згідно з додатком № 1 (а. с. 64-66), не є належним персональним попередженням про наступне вивільнення працівника в розумінні статті 49-2 КЗпП України. Крім того, в подальшому додаток № 1, який передбачав граничну чисельність кожного структурного підрозділу визнано таким, що втратив чинність, оскільки розпорядженнями Бучацької районної державної адміністрації від 27.06.2014 року № 165-од «Про внесення змін до розпорядження від 30.04.2014 року № 108-од» та № 170-од «Про упорядкування структури районної державної адміністрації», було затверджено нову структуру Бучацької районної державної адміністрації, у тому числі внесені зміни до граничної чисельності працівників відділу економічного розвитку районної державної адміністрації. При цьому, новий штатний розпис новоствореного після реорганізації відділу економічного розвитку районної державної адміністрації був затверджений лише після прийняття розпорядження про звільнення ОСОБА_1 з посади, а саме 30.12.2014 року (а. с .70);

2) не дотримано вимоги про те, що одночасно з попередженням про звільнення власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. ОСОБА_1 не було запропоновано посади начальника відділу економічного розвитку районної державної адміністрації, на яку розпорядженням № 204-к від 29.12.2014 року призначений з 30.12.2014 року Бабій І.М. в порядку переведення з посади заступника начальника управління економічного розвитку - начальника відділу економічного аналізу та інвестицій (а. с. 120). Суд зауважує, що таке розпорядження прийнято до затвердження штатного розпису новоствореного відділу економічного аналізу районної державної адміністрації, як і розпорядження про звільнення позивача, тобто передчасно. Крім того, ОСОБА_1 не було запропоновано інші вакантні посади, на які міг претендувати позивач, зважаючи на його кваліфікаційно-освітній рівень та стаж роботи, яких станом на 14.07.2014 року було 7 згідно з інформацією відповідача про наявність вакантних посад в Бучацькій районній державній адміністрації (а. с. 114, 130). Позивачу 17.07.2014 року запропоновано лише одну посаду - головного спеціаліста відділу економічного розвитку районної державної адміністрації (на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника), від якої позивач відмовився (а. с. 71-72). Станом на 29.12.2014 року, на дату видання розпорядження ОСОБА_1 з посади були 3 вакантні посади, на які міг претендувати позивач, зважаючи на його кваліфікаційно-освітній рівень та стаж роботи, згідно з інформацією відповідача про наявність вакантних посад в Бучацькій районній державній адміністрації (а. с. 115).

Відповідачем порушені вимоги частини першої статті 43 КЗпП України, яка передбачає обов'язкову наявність попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, при розірванні трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Розпорядження про звільнення позивача видане 29.12.2014 року, а лише 31.12.2014 року надійшла надана 30.12.2014 року згода первинної профспілкової організації працівників Бучацької районної державної адміністрації на звільнення з посади ОСОБА_1 (а. с. 77-81). Крім того, з показань допитаної в якості свідка голови первинної профспілкової організації працівників Бучацької районної державної адміністрації ОСОБА_6 слідує, що на засідання профспілкового комітету 30.12.2014 року ОСОБА_1 не запрошувався, дане питання вирішувалось за відсутності позивача.

Також суд констатує, що в новоутворених двох структурних підрозділах не відбулися зміни у їх складі за спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Так, після реорганізації на посадах обох структурних підрозділів залишилися працювати ті ж самі працівники, за виключенням позивача. Таким чином, з огляду на вищевикладені факти та докази, що їх підтверджують, суд приходить до висновку, що у спірному випадку мала місце реорганізація структурного підрозділу шляхом перетворення управління економічного розвитку районної державної адміністрації у відділ економічного розвитку районної державної адміністрації, займана ОСОБА_1 до звільнення посада не скорочувалась, а лише змінилась її назва, відтак, у відповідача не було законних підстав для звільнення позивача з публічної служби відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Будь-яких обґрунтувань неможливості переведення (призначення) позивача на посаду начальника відділу економічного розвитку районної державної адміністрації відповідачем суду не надано, окрім як думки колективу цього структурного підрозділу, який надав перевагу заступнику начальника управління економічного розвитку - начальнику відділу економічного аналізу та інвестицій Бабію І.М., який був призначений в порядку переведений 30.12.2014 року на цю посаду (а. с. 117-118, 120).

Окрім того, суд вважає доцільним зауважити, що навіть аби на момент виникнення спірних правовідносин, посада, яку займав позивач, дійсно підпадала б під скорочення, роботодавець зобов'язаний був дотриматися наведених вище вимог статті 49-2 КЗпП України в частині належного попередження про наступне вивільнення з одночасною пропозицією іншої посади, а судом встановлено грубі порушення норм даної статті, а також з'ясувати, чи має ОСОБА_1 переважне право на залишення на роботі, яке передбачене статтею 42 КЗпП України. Як вбачається з довідки, підготовленої завідувачем сектору кадрової роботи Бучацької районної державної адміністрації, ОСОБА_1 має вищу кваліфікацію, більший стаж роботи, ніж Бабій І.М., інших умов, які давали б переваги на залишення на роботі іншого працівника, а не ОСОБА_1, суду не надано. Статтею 42 КЗпП України визначено, що при скороченості штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що відповідачем не була дотримана процедура під час звільнення позивача із займаної посади, а тому позовні вимоги щодо скасування розпорядження голови Бучацької районної державної адміністрації № 205-к від 29.12.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління економічного розвитку районної державної адміністрації на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення у даній справі, суд виходить із повноважень, визначених суду частиною 2 статті 162 КАС України, про те, що у разі задоволення адміністративного позову, суд може прийняти постанову про скасування рішення суб'єкта владних повноважень, попередньо визнавши його протиправним. Тому адміністративний позов слід задовольнити шляхом визнання протиправними та скасування розпорядження голови Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області № 205-к від 29.12.2014 року.

Частина третя статті 40 КЗпП України містить обмеження на звільнення працівників з ініціативи власника, забороняє звільняти працівників у період тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України) і в період відпустки (будь-якої з відпусток, як вони класифікуються в статті 4 Закону України «Про відпустки»).

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи та пояснень сторін, 29.12.2014 року головою Бучацької районної державної адміністрації прийняте розпорядження № 205-к про звільнення ОСОБА_1, в якому зазначено днем звільнення вважати перший день виходу на роботу (а. с. 83). 29.12.2014 року - останній день наданої ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати, одночасно 29.12.2014 року позивач звернувся до закладів охорони здоров'я та у зв'язку з втратою тимчасової працездатності був відсутній на роботі по 31.12.2014 року включно (а. с. 44, 57). Першим робочим днем після закінчення терміну тимчасової непрацездатності ОСОБА_1, враховуючи святкові та вихідні дні січня 2015 року, було 05.01.2015 року, яке відповідно до записів трудової книжки позивача є днем звільнення (а. с. 100). Фактично позивач звільнений не у період тимчасової непрацездатності чи в період відпустки, але, на думку суду, прийняття оскаржуваного розпорядження саме в день, коли позивач був відсутній на роботі, є передчасним.

Відтак, враховуючи висновок про протиправність розпорядження голови Бучацької районної державної адміністрації № 205-к від 29.12.2014 року, суд, керуючись вимогами частини першої статті 235 КЗпП України, яка передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір, вважає необхідним поновити позивача на посаді начальника управління економічного розвитку районної державної адміністрації саме з 05.01.2015 року, а не з 29.12.2014 року, як просить позивач.

При цьому суд не бере до уваги мотивацію позивача про те, що оскаржуване розпорядження про звільнення позивача з посади видане головою Бучацької районної державної адміністрації ОСОБА_4 29.12.2014 року, в той час як розпорядженням Президента України ще від 23.12.2014 року ОСОБА_4 звільнено з посади голови Бучацької районної державної адміністрації, тобто оскаржуване розпорядження видане головою адміністрації після припинення його повноважень, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 16 Порядку розгляду питань, пов'язаних з підготовкою і внесенням подань щодо осіб, призначення на посаду та звільнення з посади яких здійснюється Президентом України або Кабінетом Міністрів України чи погоджується з Кабінетом Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.11.2010 року № 1065, на підставі акта Президента України або Кабінету Міністрів України щодо призначення на посаду чи звільнення з посади особи видається наказ (розпорядження) за її місцем роботи, в якому зазначається дата початку роботи на відповідній посаді або припинення роботи. Отже, процедура призначення та звільнення з посади складається з двох етапів: видання розпорядження Президента України та видання наказу за місцем роботи; трудові відносини виникають, існують та припиняються між особою і органом, в якому особа фактично працює. Початок та припинення трудових відносин пов'язаний з датою прийняття органом за місцем роботи особи відповідного наказу, так як саме цей орган в наказі та в трудовій книжці визначає дату звільнення з посади. З матеріалів справи слідує, що 29.12.2014 року на підставі розпорядження Президента України від 23.12.2014 року головою Бучацької районної державної адміністрації ОСОБА_4 прийнято розпорядження про припинення роботи на посаді голови Бучацької районної державної адміністрації (а. с. 86-87), тобто оскаржуване позивачем розпорядження прийняте 29.12.2014 року (в останній день перебування на посаді голови Бучацької районної державної адміністрації ОСОБА_4) належною посадової особою та в межах повноважень.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як вбачається із довідки Бучацької районної державної адміністрації середньоденна заробітна плата позивача становить 90 грн. 72 коп. (а. с. 109).

Відтак, суд приходить до висновку про стягнення з Бучацької районної державної адміністрації середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 3628 грн. 80 коп., з розрахунку, що час вимушеного прогулу становить 40 робочих днів (з 06 січня по 03 березня включно, оскільки 05 січня день звільнення є останнім робочим днем, за який позивачеві нараховується відповідачем заробітна плата (оплачується період тимчасової непрацездатності), а 04 березня позивач поновлюється на роботі).

Відповідно до пунктів 2 і 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, постанова про поновлення позивача на посаді та про стягнення з Бучацької районної державної адміністрації середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 1814 грн. 40 коп. підлягає негайному виконанню.

Керуючись статтями 2, 11, 86, 160-163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області № 205-к від 29 грудня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника управління економічного розвитку районної державної адміністрації на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління економічного розвитку районної державної адміністрації з 05 січня 2015 року.

Стягнути з Бучацької районної державної адміністрації Тернопільської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 3628 гривень 80 копійок (три тисячі шістсот двадцять вісім гривень вісімдесят копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника управління економічного розвитку районної державної адміністрації з 05 січня 2015 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 1814 гривень 40 копійок (одна тисяча вісімсот чотирнадцять гривень сорок копійок) звернути до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України (оголошення вступної та резолютивної частини постанови), а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складений 10 березня 2015 року.

Головуючий суддя Чепенюк О.В.

копія вірна

Суддя Чепенюк О.В.