Справа № 2а-2570/1706/12
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.02.2015р. м. Київ К/800/61/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної пенітенціарної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2012 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної пенітенціарної служби України про визнання протиправною бездіяльності відповідача при розгляді клопотання позивача від 23 квітня 2012 року, зобов'язання Державної пенітенціарної служби України перевести ОСОБА_4 для подальшого відбування покарання в колонію максимального рівня безпеки № 8 м. Житомир або № 1 м. Вінниці та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він звернувся до відповідача з клопотанням про переведення його з Новгород-Сіверської УВП-31 для подальшого відбування покарання у колонію відповідного рівня безпеки міст Вінниці чи Житомира, яке відповідачем розглянуто не було, чим порушено його права, інтереси, а також вимоги Кримінально-виконавчого кодексу України. При цьому позивач вказує, що внаслідок незаконних дій та бездіяльності відповідача, а також фізичного та психологічного впливу йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 10 000 грн.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2012 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач 10 вересня 2001 року засуджений Апеляційним судом Львівської області до довічного позбавлення волі та з 01 вересня 2004 року відбував покарання в Сокальській виправній колонії № 47.

У зв'язку з пожежею, яка сталася в Сокальській виправній колонії № 47, позивач згідно наряду ДПтС України № 2-3-2507 від 05 квітня 2012 року прибув до Новгород-Сіверської УВП (№ 31) УДДУПВП в Чернігівській області для відбування покарання.

23 квітня 2012 року ОСОБА_4 звернувся з письмовим клопотанням до відповідача, в якому просив забезпечити переведення його для подальшого відбування покарання у колонію відповідного рівня безпеки міст Вінниці чи Житомира.

Листом Державної пенітенціарної служби України від 23 травня 2012 року № 2/3-Б-2306 надано відповідь на зазначене клопотання позивача, в якій зазначено, що підстав стосовно переведення позивача для подальшого відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі з Новгород-Сіверської установи виконання покарань управління ДПтС України у Чернігівській області (№31) до установи виконання покарань Житомирської або Вінницької областей на даний час не вбачається.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що клопотання від 23 квітня 2012 року розглянуто відповідачем та на нього надано відповідь. При цьому, суди виходили з того, що питання переведення чи не переведення засудженого до іншої установи виконання покарань належить до виключної компетенції центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань, а тому суд не може підміняти відповідний орган, вирішуючи зазначене питання.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до статті 86 Кримінально-виконавчого кодексу України вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади з питань виконання покарань.

Згідно зі статтею 93 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань.

Пунктом 4.5. Інструкції про порядок розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 лютого 2012 року № 222/5, звернення засуджених осіб та інших громадян з питань розподілу, направлення та переведення осіб, засуджених до позбавлення волі, розглядаються в порядку, передбаченому законодавством. Про результати розгляду заяв і скарг іншим громадянам надається письмова відповідь, а засудженому оголошується під підпис.

Таким чином, враховуючи, що позивачу було надано відповідь на його звернення від 23 квітня 2012 року та те, що переведення чи не переведення засудженого до іншої установи виконання покарань належить виключно до повноважень центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань і суд не може підміняти орган та давати вказівки, які б свідчили про вирішення судом питань, що належать до виключної компетенції відповідного суб'єкта, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім того, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій не було встановлено протиправної бездіяльності відповідача при розгляді клопотання позивача від 23 травня 2012 року, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність спричинення відповідачем моральної шкоди позивачу та про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині її відшкодування.

Доводи позивача, викладені в касаційній скарзі про те, що відповідачем протиправно переведено позивача для подальшого відбування покарання в слідчий ізолятор, не приймаються до уваги, оскільки наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 11 грудня 2008 року № 329 з 01 січня 2009 року Новгород-Сіверський слідчий ізолятор було реорганізовано в установу виконання покарань максимального рівня безпеки та присвоєно найменування «Новгород-Сіверська установа виконання покарань (№31)».

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують. Оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а тому підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до вимог частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин, оскаржувані судові рішення постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2012 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало