Справа № 809/74/15
Суддя: Гундяк В.Д.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2015 р. № 809/74/15

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - Гундяка В.Д.

при секретарі Мулі Х.О.

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Державної податкової інспекції у Снятинському районі Головного управління Державної фіскальної служба України в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

05.01.2015 року Державна податкова інспекція у Снятинському районі Головного управління ДФС в Івано-Франківській області звернулася до суду з адміністративним позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем в порушення вимог частини 1 статті 67 Конституції України, статті 36, пункту 295.1 статті 295, пунктів 287.3, 287.4 статті 287 Податкового кодексу України не погашено в повному обсязі нараховані податкові зобов'язання по єдиному податку за спрощеною системою оподаткування в сумі 139,60 гривень та із орендної плати за землю в загальній сумі 918,82 гривень. Крім того, у відповідача за несвоєчасну сплату узгоджених зобов'язань числиться заборгованість по несплаченій пені по єдиному податку в сумі 124,49 гривень. Загальна сума грошових зобов'язань є податковим боргом відповідача, який станом на день звернення до адміністративного суду в загальному становить 1182,91 гривень, та несплачений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 до бюджету.

Позивач в судове засідання не з'явився, подав суду клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні призначеному на 20.02.2015 року суду пояснила, що заборгованість по сплаті єдиного податку за 2013 рік вже стягнуто за рішенням суду. Щодо орендної плати за землю вказала, що у неї в 2013 році перебувала в оренді земельна ділянка, однак господарську діяльність вона на ній здійснювала не весь 2013 рік. В задоволенні позову просила відмовити. Після оголошення перерви в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не подала, причини неявки суду не повідомила. Наданим правом на подання заперечення проти позову не скористалася.

За таких обставин, оскільки немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але не прибули всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, то відповідно до ч.4 ст.122, ч.6 ст.128 КАС України суд ухвалив розглянути справу у письмовому провадженні на підставі наявних у ній доказів за відсутності сторін.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, вислухавши представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах адміністративної справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене.

Судом встановлено, що відповідач зареєстрована як фізична особа-підприємець, на підтвердження чого в матеріалах міститься копія Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, та взята 26.05.2009 року на облік Державною податковою інспекцією у Снятинському районі як платник податків і зборів.

Конституційний обов'язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом, визначений частиною 1 статті 67 Конституції України.

Правовідносини з приводу предмету адміністративного позову між позивачем та відповідачем врегульовані положеннями Податкового кодексу України.

Податковий кодекс України з 01.01.2011 року регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

У відповідності до вимог статті 36 вказаного Кодексу податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Згідно статті 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Пунктом 15.1 статті 15 зазначеного Кодексу визначено, що платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

За змістом підпункту 16.1.4. пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Плата за землю (в тому числі орендна плата за землю) та єдиний податок, який є предметом стягнення за даним адміністративним позовом, відповідно до підпункту 9.1.10. пункту 9.1 статті 9, підпункту 10.1.2. пункту 10.1 статті 10 Податкового кодексу України належить до місцевих податків і зборів (обов'язкові платежі).

З приводу заборгованості по орендній платі за землю, яка виникла у результаті самостійно задекларованої до сплати суми податкового зобов'язання згідно декларації, суд зазначає наступне.

Виходячи із положень підпункту 269.1.2. пункту 269.1 статті 269, пункту 288.2 статті 288 Податкового кодексу України відповідач є платником орендної плати за землю.

Відповідно до підпунктів 14.1.147. пункту 14.1 статті 14 коментованого Кодексу плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно положень пункту 54.1 статті 54 та пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом.

Пунктом 286.2 статті 286 вказаного вище Кодексу визначено, що платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій.

Положеннями пунктів 287.3, 287.4 статті 287 та пункту 288.1 статі 288 Податкового кодексу України встановлено, що податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Податкове зобов'язання з плати за землю, визначене у новій звітній податковій декларації, у тому числі за нововідведені земельні ділянки, сплачується власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Судом встановлено, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 у відповідності до вимог пункту 286.2 статті 286 Податкового кодексу України 17.04.2013 року сформовано і подано позивачу податкову декларацію з орендної плати за землю, в якій відповідачем самостійно розраховано розмір вказаних зобов'язань за весь 2013 рік і помісячно.

В судовому засіданні встановлено, що згідно постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.12.2013 року по справі 809/3763/13-а в задоволено позов Державної податкової інспекції у Снятинському районі Головного управління Державної фіскальної служба України в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 та стягнено суму заборгованості по платі за землю та по єдиному податку, яка обліковувалась станом на 21.11.2013 року.

Таким чином сума недоїмки по платі за землю, яка залишається не сплаченою за жовтень, листопад та грудень 2013 року та відповідно і підлягає до стягнення, становить 260, 01 грн (86,67 х 3 місяці = 260, 01 грн).

Будь - яких інших доказів, які б підтверджували недоїмку по платі за землю в заявленому до відшкодування розмірі 918,82 грн. відповідачем суду не подано.

За змістом пункту 56.11 статті 56 Податкового кодексу України не підлягає оскарженню грошове зобов'язання, самостійно визначене платником податків.

З огляду на вказане самостійно визначене відповідачем зобов'язання із орендної плати за землю за два місяці в сумі 260, 01 гривень, які несплачені у строк встановлений пунктом 287.3 статті 287 Кодексом, являється узгодженою заборгованістю фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Досліджуючи обставини про наявність податкового зобов'язання з єдиного податку, суд зазначає наступне.

Правові засади застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, а також справляння єдиного податку встановлюються Главою 1 розділу XIV Податкового кодексу України.

Згідно пункту 291.2 статті 291 Податкового кодексу України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Пунктом 291.3 статті 291, підпунктом 298.1.1 пункту 298.1 статті 298 вказаного Кодексу встановлено, що юридична особа чи фізична особа-підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Для обрання або переходу на спрощену систему оподаткування суб'єкт господарювання подає до контролюючого органу заяву.

Приписами підпункту 2 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України, встановлено, що до суб'єктів господарювання другої групи, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності відносяться, зокрема, фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв - не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб, обсяг доходу не перевищує 1 000 000,00 гривень.

За змістом пунктів 293.1, 293.2 статті 293 згаданого Кодексу ставки єдиного податку встановлюються у відсотках (фіксовані ставки) до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (далі у цій главі - мінімальна заробітна плата), та у відсотках до доходу (відсоткові ставки). Фіксовані ставки єдиного податку встановлюються сільськими, селищними та міськими радами для фізичних осіб - підприємців, які здійснюють господарську діяльність, залежно від виду господарської діяльності, з розрахунку на календарний місяць для другої групи платників єдиного податку - у межах від 2 до 20 відсотків розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно із поданою 15.01.2013 року відповідачем заявою про застосування спрощеної системи оподаткування останнього переведено на спрощену систему оподаткування шляхом сплати єдиного податку - 2-га група (а.с. 6-7).

Для другої групи платників єдиного податку за видом господарської діяльності, які обрала відповідач, (КВЕД 47.81, КВЕД 47.99, КВЕД 47.11, КВЕД 47.19) встановлено фіксовану ставку в розмірі 10% розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до заяви про застосування спрощеної системи оподаткування від 15.01.2013 року для фізичних осіб-підприємців платників єдиного податку встановлено ставку єдиного податку в сумі 114,70 гривень (як 10% до розміру мінімальної заробітної плати) за спірний період 2013 року.

Згідно пункту 295.1 статті 295 Податкового кодексу України платники єдиного податку першої і другої груп сплачують єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця.

У спірний період нарахування єдиного податку розмір мінімальної заробітної плати визначено в сумі 1 147,00 гривень.

Таким чином, оскільки відповідачу встановлено ставку єдиного податку у розмірі 10% розміру мінімальної заробітної плати, місячний розмір єдиного податку з становив 114,70 гривень на місяць (10% від 1 147,00 гривень).

Відповідно до пункту 295.2 статті 295 Податкового кодексу України, нарахування авансових внесків для платників єдиного податку першої і другої груп здійснюється органами державної податкової служби на підставі заяви такого платника єдиного податку щодо розміру обраної ставки єдиного податку, заяви щодо періоду щорічної відпустки та/або заяви щодо терміну тимчасової втрати працездатності.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач свої податкові зобов'язання належним чином не виконувала та не сплачувала в повному обсязі до бюджету встановлену ставку єдиного податку, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 15.12.2014 року становить 139,60 гривень.

Відповідно до підпункту 129.1.1. пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України після закінчення встановлених цим Кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов'язання на суму податкового боргу нараховується пеня.

Пунктом 129.4 статі 129 вказаного Кодексу передбачено, що пеня, визначена підпунктом 129.1.1. пункту 129.1 цієї статті, нараховується на суму податкового боргу (включаючи суму штрафних санкцій за їх наявності та без урахування суми пені) із розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на день виникнення такого податкового боргу або на день його (його частини) погашення, залежно від того, яка з величин таких ставок є більшою, за кожний календарний день прострочення у його сплаті.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки Державної податкової інспекції у Снятинському районі від 15.12.2014 року судом встановлено, що за позивачем рахується пеня за несвоєчасну сплату податкових зобов'язань по єдиному податку в загальній сумі 124,49 гривень.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Як зазначено у ч.1 ст.70 КАСУ, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Таким чином КАС України встановлено правило належності та допустимості доказів як необхідних умов взяття до уваги того чи іншого доказу при вирішенні справи.

Однак на переконання суду вищевказана довідка не є належним та допустим доказом в розумінні ст. 70 КАС України. Будь-яких інших доказів, які б підтверджували розмір вказаної пені представником позивача не додано.

У відповідності до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Однак в порушення даної норми жодних доказів в обґрунтування правомірності нарахування та розміру пені податковим органом суду не надано, крім того в матеріалах адміністративного позову взагалі відсутні посилання на такі докази чи твердження про їх наявність, що не дає можливості суду витребувати зазначені докази в порядку ч. ч. 4, 5 ст. 11, ч. ч. 4, 5 71 КАС України.

Таким чином позов в частині стягнення пені до задоволення не підлягає.

Згідно вимог підпункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Як слідує з матеріалів справи 20.08.2013 року відповідач отримав податкову вимогу форми "Ф" за №21-15 від 15.08.2013 року, про що свідчить відповідний запис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, копія якого містяться в матеріалах справи. Відповідач податкову вимогу не оскаржувала у строк передбачений законом.

Згідно підпункту 14.1.175. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача, яка виникла в результаті несплати податкового зобов'язання з орендної плати за землю та єдиного податку в загальному розмірі 399, 61 грн. (260, 01 грн. - плата за землю + 139, 60 - єдиний податок = 399, 61 грн.), являються податковим боргом відповідача.

Доказів, які б свідчили про погашення заборгованості або спростування її наявності, відповідач суду не надала.

Пунктом 87.11 статті 87 Податкового кодексу України встановлено, що орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.

За таких обставин суд дійшов переконання, що відповідач зобов'язаний погасити вказану суму податкового боргу. Наявність такого обов'язку у відповідача є визначальною для вирішення такого спору, крім того, даний обов'язок забезпечується Конституцією України, стаття 67 якої передбачає, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Доказів сплати заборгованості відповідачем не представлено, доводів позивача не спростовано, тому позов слід задовольнити частково в межах 399, 61 грн. Однак виходячи з вищенаведеного в задоволенні позову в іншій частині слід відмовити.

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у банках та за рахунок належної відповідачу готівки в дохід Державного бюджету України 399 (триста дев'яносто дев'ять ) грн. 61 коп.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Згідно ст.254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення встановлених строків подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Гундяк В.Д.