Справа № 813/602/14
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 р. Справа № 876/4904/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді: Сапіги В.П.,

суддів: Кухтея Р.В., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України про зобов'язання нарахувати та виплатити компенсацію за невикористану відпустку 82,5 календарних дні та компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку з 06 вересня 2010 року по день ухвалення судового рішення разом з індексацією несвоєчасно виплачених коштів.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 06.09.2010 року звільнений з посади помічника-консультанта народного депутата України Деньковича І.П., проте відповідач всупереч вимогам ст.116 Кодексу Законів про працю України не здійснив повного розрахунку з позивачем у день звільнення. При цьому відповідач не виплатив компенсацію за 82,5 календарних дні невикористаної основної відпустки, виплата якої передбачена розпорядженням керівника апарату Верховної Ради України "Про звільнення ОСОБА_2 з посади помічника-консультанта народного депутата України" від 06.09.2010р. №5167. Крім того зазначає, що заробітна плата за період з 01.09.2010 р. по 06.09.2010 р. перерахована на картковий рахунок позивача лише 27.09.2010р., тобто із затримкою на 22 дні. Позивач вважає, що у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, відповідач відповідно до ст.117 КЗпП України зобов'язаний виплати позивачу його середній заробіток за весь час затримки до ухвалення судового рішення у справі з урахуванням індексації належних йому коштів.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року адміністративний позов задоволено частково. Зобовязано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію за невикористану відпустку 82,5 календарних дні з проведенням індексації несвоєчасно виплачених коштів, а також зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 07.09.2010року по 08.04.2014року з проведенням індексації несвоєчасно виплачених коштів. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Не згоджуючись із таким рішенням, відповідач - Апарат Верховної Ради України подав апеляційну скаргу. Вважає оскаржувану постанову незаконною і необґрунтованою, прийнятою з неповним дослідженням доказів та наданням їм належної оцінки, а також з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

При цьому апелянт обґрунтовує та мотивує свої вимоги за змістом аналогічно обґрунтуванням заперечень на позовні вимоги, суть яких зводиться до того, що судом неправильно визначено правовідносини сторін, зазначаючи, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах не з Апаратом ВРУ, а безпосередньо з народним депутатом України Деньковичем І.В., який фактично був роботодавцем по відношенню до позивача. Зокрема обґрунтовує й тим, що заробітна плата позивача за період з 01.09.2010р. по 06.09.2010р. перерахована відповідачем на картковий рахунок ОСОБА_2 27.09.2010р., оскільки позивач не звернувся за отриманням розрахунку в касу управління справами Апарату ВРУ. Щодо невиплати компенсації у день звільнення за 82,5 календарних дні невикористаної основної відпустки пояснює тим, що розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України затверджується Верховною Радою України, проте розподіл місячного фонду оплати праці здійснює самостійно народний депутат України, який є розпорядником цих коштів та роботодавцем по відношенню до позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування норм матеріального й процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних мотивів.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів врахувала наступні норми чинного законодавства та обставини справи.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджено матеріалами справи - ОСОБА_2 прийнятий на посаду помічника-консультанта народного депутата України Деньковича І.В. на час здійснення його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України "Про державну службу" на підставі розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України №9882 від 22.12.2007р.

На підставі подання народного депутата Деньковича І.В. від 02.09.2010р. №598 та заяви помічника-консультанта ОСОБА_2 від 30.08.2010р., розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України №5167 від 06.09.2010р. позивача звільнено з посади помічника-консультанта народного депутата України Деньковича І.В. за згодою сторін, що передбачено п.1 ст.36 КЗпП України.

Пунктом 2 вказаного розпорядження передбачено провести виплату позивачу компенсації за 82,5 календарних дні невикористаної основної відпустки у межах фонду, встановленого народному депутату України Деньковичу І.В. для оплати праці помічників-консультантів відповідно до ст.34 Закону України "Про статус народного депутата України".

Разом з тим, як встановлено судом, що на підставі подання народного депутата Деньковича І.В. від 02.09.2010р. №599 до відділу бухгалтерського обліку, фінансів, планування та контролю управління справами виплата компенсації за 82,5 календарних дні невикористаної основної відпустки ОСОБА_2 не здійснювалась.

Із платіжного доручення №5573 від 27.09.2010р. вбачається, що заробітну плату за період з 01.09.2010р. по 06.09.2010р. у сумі 373,04 грн. перераховано позивачу 27.09.2010р.

Правовий статус та умови діяльності помічника-консультанта народного депутата України визначаються Законом України "Про статус народного депутата України", Законом України "Про державну службу", Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995р. №379/95-ВР.

Статтею 34 Закону України "Про статус народного депутата України" передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються вказаним та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України. Помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Відповідно до п.5 Положення (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) на чотирьох помічників-консультантів народного депутата поширюється дія Закону України «Про державну службу», їм присвоюється не вище, ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.

Згідно п.8 ч.12 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 31.05.2000 року №459, до функцій діяльності Апарату належать, зокрема, організація та здійснення роботи по кадровому обслуговуванню народних депутатів України, їх помічників-консультантів, працівників апарату, забезпечення виконання положень Закону України "Про державну службу".

Отже, саме на Апарат Верховної Ради України покладено обов'язок здійснювати оплату праці помічників-консультантів народних депутатів з урахуванням розподілу коштів, здійсненому депутатом відповідно до положень статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

За приписами ст.34 Закону України "Про статус народного депутата України" народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов'язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Вказаною нормою встановлено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом.

Право помічника-консультанта народного депутата України на щорічну оплачувану відпустку тривалістю 30 календарних днів передбачене п.4.4 Положення.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» та частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника йому виплачується грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки.

Беручи до уваги чинні на час спірних правовідносин норми законодавства, а також наведені обставини колегія суддів вважає, що подання народного депутата Деньковича І.В. від 02.09.2010р. №599 не могло слугувати підставою для відмови у виплаті позивачу компенсації за невикористані дні основної відпустки.

Згідно статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже роботодавець зобов'язаний здійснити виплату всіх сум, належних позивачу при звільненні в день звільнення, тобто 06.09.2010р., а згідно платіжного дорученням №5573 від 27.09.2010р. заробітна плата за період з 01.09.2010р. по 06.09.2010р. у сумі 373,04 грн. перерахована позивачу лише 27.09.2010р., тобто з затримкою на 21 календарний день.

Посилання заявника апеляційної скарги про те, що затримка у виплаті заробітної плати зумовлена тим, що позивач не звертався за отриманням розрахунку в касу управління справами Апарату Верховної Ради України у день звільнення, у зв'язку з чим відповідач вимушений був здійснити перерахунок належних позивачу коштів на його картковий рахунок до уваги не беруться, так як відповідно до виписки з основної банківської карти позивача за період з 28.07.2009р. по 06.12.2010р. заробітна плата за вказаний період нараховувалась позивачу виключно на його картковий рахунок.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає доводи апелянта про відсутність в Апарату Верховної Ради України відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, безпідставними та спростованими тим, що саме на відповідача покладено обов'язок здійснювати оплату праці помічників-консультантів народних депутатів. Як вбачається з подання народного депутата України Деньковича І.В. №598 від 02.09.2010 року, в ньому зазначено лише прохання про звільнення ОСОБА_2 з посади помічника консультанта народного депутата України з 06.09.2010 року, а в розпорядженні керівника Апарату Верховної Ради України №5167 від 06.09.2010 року «Про звільнення ОСОБА_2 з посади помічника-консультанта народного депутата України» зазначено другий пункт такого змісту: «відділу бухгалтерського обліку, фінансів, планування та контролю Управління справами Верховної Ради України провести виплату компенсації за 82,5 календарних днів невикористаної основної відпустки у межах фонду, встановленого народному депутату України Деньковичу І.В. для оплати праці помічників-консультантів відповідно до ст.34 Закону України «Про статус народного депутата України».

Також судом встановлено та не оспорюється сторонами, що відповідач станом на день розгляду справи не виплатив позивачу компенсацію за 82,5 календарних дні невикористаної основної відпустки, а також порушив строки виплати заробітної плати позивача за період з 01.09.2010р. по 06.09.2010р., у зв'язку з чим заробітна плата за вказаний період виплачена позивачу із затримкою у 21 календарний день і її розмір становить 373,04 грн.

Зважаючи на ці обставини суд першої інстанції вірно зазначив, що дані факти вказують на відсутність спору між сторонами щодо розміру належних позивачу сум, які підлягають виплаті при звільненні і при цьому відповідач не надав суду доказів того, що затримка розрахунку при звільненні позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України настала не з його вини.

Статтею 22 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Таким чином, держава взяла на себе зобов'язання забезпечити реалізацію громадянами своїх конституційних прав й реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, в зв'язку з чим, як правильно вказав суд першої інстанції, посилання позивача на відсутність коштів у фонді заробітної плати депутата, як на поважну причину неможливості виплати вказаної суми, не можуть бути взяті до уваги при прийнятті рішення у даній справі.

Одночасно свою правову позицію щодо відсутності коштів у фонді оплати праці як на підставу для невиплати компенсації висловив Верховний суд України в ухвалі суду від 01.10.2003 року, рішення якого, згідно ст. 244-2 КАС України, у подібних правовідносинах є обов'язковими для всіх судів України.

До того ж, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вiд 23.02.2006р. №3477-IV є джерелом права, також свідчить про недопустимість обмеження прав осіб на соціальний захист.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 15.10.2009р. у справі "Комнацький проти України" вказав, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією (від 04.11.1950р. №ETS N 005 "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод").

Отже відповідач має нарахувати та виплатити позивачу компенсацію середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 07.09.2010року по 08.04.2014 року, оскільки 06.09.2010 року - день звільнення ОСОБА_2 вважається останнім робочим днем позивача.

Одночасно підставно суд першої інстанції дійшов висновку, що компенсація за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні має здійснюватись з проведенням індексації з огляду на вимоги вимоги ст. 33 Закону від 24 березня 1995 р. "Про оплату праці" в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється згідно із Законом від 3 липня 1991 р. "Про індексацію грошових доходів населення" і відповідними положеннями Порядку проведення індексації грошових доходів громадян (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 р. N 663 ( 663-98-п ) підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, котрий перевищив 105% (величину порога індексації).

З наведеного слідує, що суд першої інстанції керуючись приписами ч.5 ст. 227 КАС України виконав вимоги ухвали Вищого адміністративного суду України від 27.11.2013 року.

Одночасно необхідно зазначити, що така ж правова позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі суду від 16.01.2014 року № К/9991/25703/12.

У відповідності до вимог ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. А згідно ст. 86 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За вимогами ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В зв'язку з цим колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи всебічно, повно та об'єктивно встановив обставини справи, дослідив та оцінив всі докази, які містяться в матеріалах справи та прийшов до вірного висновку про зобов'язання Апарату Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 компенсацію за невикористану відпустку та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з проведенням індексації таких виплат.

З огляду на таке, наведені в апеляційній скарзі доводи не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.160, ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст.199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2014 року у справі № 813/602/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий-суддя В.П. Сапіга

Судді: Р.В. Кухтей

І.М.Обрізко