Справа № 0707/8356/12, 2а/303/8/14
Суддя: Довга О.І.
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року Справа № 3047/14/876

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Ліщинський А.М.,

судді Запотічний І.І.

секретар судового засідання Корнієнко О.А.

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1

третя особа ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.02.2014 року у справі № 0707/8356/12, 2а/303/8/14 за позовом ОСОБА_3 до Івановецької сільської ради Мукачівського району, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_6 про зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулась в суд з адміністративним позовом до Івановецької сільської ради Мукачівського району, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області (3 сесія 5 скликання) від 19 травня 2010 року «Про передачу у власність земельної ділянки» гр. ОСОБА_6 площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, та площею 0,2876 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1; просить зобов'язати Івановецьку сільську раду переглянути своє рішення (3 сесія 5 скликання) від 19 травня 2010 року «Про передачу у власність земельної ділянки» ОСОБА_6 та в подальшому проводити державну реєстрацію всіх своїх рішень в Територіальному управлінні юстиції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне. Івановецькою сільською радою Мукачівського району було прийнято протиправне рішення від 19 травня 2010, відповідно до якого передано ОСОБА_6 у приватну власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2876 га, за рахунок зменшення земельної ділянки, що перебуває у користуванні позивача - ОСОБА_3 Посилається на те, що Івановецька сільська рада, готуючи вищенаведене рішення, припустилась грубого порушення у дотриманні порядку відповідної «технологічної» та «процесуальної» послідовності із залученням відповідних спеціальних служб та фахівців для встановлення факту існування такої земельної ділянки за вказаною адресою, оскільки земельної ділянки з такою площею, на момент виділення такої гр. ОСОБА_6, у 2010 році вже не існувало. Вказує, що Івановецька сільська рада свідомо не виконала необхідних «міроприємств», що мали передувати для кінцевої підготовки рішення по суті, а прийняла до уваги лише заяву ОСОБА_6 Позивач вважає, що такі документи як акт погодження земельних меж, могли бути сфальсифіковані певними особами з метою задоволення приватних інтересів заявника. Крім того, оспорюване рішення Івановецької сільської ради не пройшло перевірку і не погоджене з відповідними органами та установами на предмет юридичної законності та відповідності чинним державним нормативно-правовим актам, а отже не пройшло реєстрацію в територіальному Управлінні юстиції. Вважає, що вказане рішення через свою непрозорість та протиправність не представляє, та не виражає законних інтересів громади села, а тому порушує їх права та охоронювані законом інтереси.

Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.02.2014 року у справі № 0707/8356/12, 2а/303/8/14 в задоволені адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду та прийняти нову, якою задовольнити його адміністративний позов у повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована, фактично, доводами позовної заяви.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримує вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову, якою адміністративний позов задоволити повністю.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи в їх відсутності згідно ч.4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 6. ст. 118 Кодексу громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходження земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно із ч. 7 вказаної статті районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що перелік підстав для відмови у наданні дозволу на приватизацію земельної ділянки є вичерпний та закріплений в ч. 7 ст. 118 ЗК України.

При цьому аналіз статей 116, 118 ЗК України дає підстави вважати, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку. Тому у суду не має підстав вважати приорітетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У подальшому були внесені зміни до ст. 118 ЗК України, які направлені на спрощення процедури відведення земельних ділянок у власність, зокрема запроваджено принцип мовчазної згоди на етапі отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою, оскільки у випадку бездіяльності суб'єкта владних повноважень, внаслідок якої протягом місяця не розглянута заява про надання дозволу на виготовлення проектної документації, заявник має право здійснити замовлення проекту відведення земельної ділянки. (Постанова Верховного Суду України, палата в адміністративних справах Верховного Суду, від 10 грудня 2013 року, № 21-358а13).

ОСОБА_6 звернулась із заявою до Івановецької сільської ради Мукачівського району про надання їй у власність земельної ділянки «для будівництва та обслуговування житлового будинку» 0,25 га та «для ведення особистого селянського господарства» - 0,2876 га.

З копії Протоколу 35 сесії 5 скликання (перше пленарне засідання) Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 19 травня 2010 року, на якому були присутніми 17 депутатів із 25, та запрошені керівники установ: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, вбачається, що на порядок денний сесії виносились ряд питань, в т. ч. розгляд звернень громадян.

Як відображено у зазначеному протоколі засідання, на сесії розглянуто заяву ОСОБА_6, жительки АДРЕСА_1, про передачу їй у власність земельної ділянки «для будівництва та обслуговування житлового будинку» 0,25 га та «для ведення особистого селянського господарства» - 0,2876 га. По даній заяві, було прийнято позитивне рішення.

Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених Земельним Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Коментованою статтею визначено, що громадяни України для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва мають право набувати земельні ділянки у власність безоплатно або на умовах оренди.

Норми безоплатної приватизації земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) встановлені у такому розмірі: у селах - не більше 0,25 га; у селищах - не більше 0,15 га; у містах - не більше 0,10 га.

Матеріалами справи доведено, що до заяви ОСОБА_6 було додано кадастровий план земельних ділянок площею 0,25 га «для будівництва та обслуговування житлового будинку» та «для ведення особистого селянського господарства» - площею 0,2876 га., що знаходяться у її фактичному користуванні, виготовленому організацією, що має відповідну ліцензію, та перевірку якого здійснено Державним підприємством «Закарпатгеодезцентр» 30.04.2010 року (знаходиться у матеріалах справи). Розміри даних земельних ділянок відповідали планово-картографічним матеріалам (карти) с. Старе Давидково 1962 року (останньої проведеної зйомки). Станом на 18.05.2010 року було призначено засідання земельної комісії Івановецької сільської ради, на яку, для усунення всіх питань, листом від 12.05.2010 року було викликано спеціаліста-землевпорядника з відділу земельних ресурсів Мукачівської РДА (міститься в матеріалах справи). Вказана комісія позитивно розглянула дане питання, після чого, розгляд заяви ОСОБА_6, було винесено на засідання сесії Івановецької сільської ради.

Рішенням Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області (3 сесія 5 скликання) від 19 травня 2010 року «Про передачу у власність земельної ділянки», на підставі п.34, ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні, ст. ст. 116,118,121 п.12 Перехідних положень ЗК України, ОСОБА_6 передано у власність земельної ділянки «для будівництва та обслуговування житлового будинку» та «для ведення особистого селянського господарства».

Управління Держкомзему у Мукачівському районі, розглянувши подані матеріали оформлення у власність земельної ділянки ОСОБА_6, мешканки АДРЕСА_1, загальною площею 0,2500 га (капітальна - 0,0200 га, тимчасова - 0,0086, 0,2214 га - інші) для будівництва та обслуговування житлового будинку, на підставі рішення 35 сесії 5 скликання Івановецької сільської ради від 19.05.2010 року на території АДРЕСА_1 погодило їх. Обмежень, обтяжень, сервітутів Управлінням Держкомзему у Мукачівському районі не було встановлено, відтак останнє надало згоду на видачу державного акту на право власності на земельну ділянку, відповідно до вимог чинного законодавства.

Крім того, у матеріалах справи (а.с. 49 -56) знаходяться копії документів: висновків та актів головного управління Держкомзему у Мукачівському районі Закарпатської області, відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури щодо відсутності обмежень та сервітутів на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 «для ведення особистого селянського господарства» площею 0,2876 га, та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 «для будівництва та обслуговування житлового будинку» площею 0,25 га.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 7 липня 2011 року № 3613-VI (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земель.

Положеннями частин 4-5 статті 24 зазначеного Закону унормовано, що для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа; документ, що підтверджує оплату послуг з державної реєстрації земельної ділянки.

Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

За правилами частини 6 статті 24 Закону України № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Відповідно до положень частини 1 статті 11 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про об'єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об'єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів.

В силу положень пункту 4 частини 1 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частин 1, 4 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо, зокрема, подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, безпідставними є доводи позивача щодо недоведеності з боку третьої особи наявності правовстановлюючого документа на спірні земельні ділянки, оскільки в ОСОБА_10 наявний Державний акт на право постійного користування землею, на підставі якого і здійснювалась реєстрація земельних ділянок.

А саме, до матеріалів справи долучено копії державних актів права власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 524466 на ім'я ОСОБА_6, за адресою: АДРЕСА_1 «для ведення особистого селянського господарства» площею 0,2876 га, на підставі рішення 35 сесії 5 скликання від 19.05.2010 року Івановецької сільської ради, з кадастровим номером земельної ділянки та на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 524467 на ім'я ОСОБА_6, за адресою: АДРЕСА_1 «для будівництва та обслуговування житлового будинку» площею 0,25 га, на підставі рішення 35 сесії 5 скликання від 19.05.2010 року Івановецької сільської ради з кадастровим номером земельної ділянки.

З аналізу ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 6 КАС України вбачається, що захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають права, свободи або інтереси фізичних та юридичних осіб, порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Вказаний принцип знайшов свою реалізацію в нормі статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відповідно до якої органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Під час розгляду наведеного спору колегія суддів враховує положення рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009р. у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до яких у Конституції України зазначено, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду (ч.2 ст.144). Цьому конституційному положенню відповідають Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні», у частині 10 ст.59 якого визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку, та інші закони України, зокрема «Про столицю України - місто-герой Київ», згідно з ч.3 ст.8 якого рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України зупиняються в установленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Зі змісту ч.2 ст.144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (ст.3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Наведені обставини у своїй сукупності є вирішальними для вирішення спору про правомірність рішення органу місцевого самоврядування, який в розглядуваних відносинах виступає суб'єктом владних повноважень та виконує управлінські функції, передбачені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Колегія суддів зазначає, що позивач, та треті особи на стороні позивача будь-яких норм права, які порушені відповідачем під час винесення оскаржуваного рішення, не вказали, обставин не зазначили.

Посилання позивача та третіх осіб на стороні позивача, щодо порушеного їх права на право користування земельними ділянками, які знаходяться у них в користуванні, та на які вони претендують, не підтверджені правовстановлюючими документами.

Відповідно до ст.92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, що перебуває у державній та комунальній власності, без встановленого строку.

Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності.

Попередній Земельний кодекс України (в редакції від 13 березня 1992 року) передбачав і право тимчасового користування земельною ділянкою. І хоч діючий Земельний кодекс не передбачає такої правової форми землекористування, багато громадян та юридичних осіб, до закінчення передбаченого строку тимчасового користування землею, продовжують використовувати земельні ділянки в цьому титулі.

Оскільки земельна ділянка позивачці в установленому чинним законодавством порядку не надавалася, висновок суду про те, що права на користування нею вона не має і її право не порушене, є обґрунтованим.

Доводи позивачки про те, що згідно зі ст. 67 ЗК (561-12) розмір її земельної ділянки повинний становити той розмір земельної ділянки, якою вона користувалась з 50-х років, є безпідставні, оскільки земельні ділянки надавались ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 відповідно до чинного на той час законодавства.

Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України документами, що посвідчують права на земельну ділянку, є: державний акт на право власності на земельну ділянку, цивільно-правова угода щодо відчуження земельної ділянки, свідоцтво про право на спадщину, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, договір оренди землі.

Під час судового розгляду справи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 не надано суду правовстановлюючих документів про право на земельні ділянки, та щодо знаходження, за твердженням позивача та третіх осіб, у їх користуванні земельних ділянок у тому розмірі, на який вони претендують.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем, а ні її представником, ні третіми особами на стороні позивача, не надано суду допустимих та належних доказів щодо наявності у них на момент винесення оскаржуваного рішення права «власності» чи то «користування» на земельну ділянку, яка межує з земельною ділянкою переданою гр. ОСОБА_10

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 160, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч.1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.02.2014 року у справі № 0707/8356/12, 2а/303/8/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Довга О.І.

Судді Ліщинський А.М.

Запотічний І.І.

Повний текст ухвали складено та підписано 04.03.2015р.