Справа № 826/18211/14
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Гром Л.М., Романчук О.М.,

при секретарі Строяновській О.В.,

за участю:

представника позивача - Стеценка О.Л.,

представника відповідача - Мельника А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ланра» до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 січня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Ланра» звернулось у суд із позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві, у якому просило визнати протиправними та скасувати рішення відповідача №10018/10/26-56-18-03-05 від 29.09.2014 про невизнання як податкової звітності декларації з ПДВ за серпень 2014 року та пропозицію подання нової, оформленої належним чином, податкової декларації за цей період, визнати протиправними дії щодо розірвання в односторонньому порядку договору №130320141 віл 13.03.2014 про визнання електронних документів та зобов'язати відповідача виконувати умови зазначеного договору в частині обов'язку забезпечити приймання податкових документів позивача в електронному вигляді у терміни, визначені законодавством для податкових документів у паперовому вигляді, та їх комп'ютерну обробку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 січня 2015 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії відповідача щодо розірвання в односторонньому порядку договору № 130320141 від 13 березня 2014 року про визнання електронних документів. Визнано протиправною відмову відповідача у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2014 року. Постановлено вважати прийнятою та зареєстрованою податкову декларацію з податку на додану вартість за серпень 2014 року 29 вересня 2014 року. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача не було законних підстав для розірвання договору, укладеного з позивачем, про визнання електронних документів, а також для неприйняття податкової декларації позивача з ПДВ за серпень 2014 року.

З такими висновками суду не можна не погодитися.

Враховуючи, що постанова суду першої інстанції оскаржується лише відповідачем, колегія суддів не переглядає судове рішення в межах залишених без задоволення вимог позивача.

Колегією суддів установлено, що між Державною податковою інспекцією у Подільському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві та позивачем 13 березня 2014 року укладено договір №130320141 про визнання електронних документів, предметом якого є визнання електронних податкових документів (податкової звітності, реєстрів отриманих та виданих податкових накладних з податку на додану вартість та інших звітних податкових документів), поданих платником податків в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису до органу державної податкової служби засобами телекомунікаційного зв'язку або на електронних носіях, як оригіналу.

Листом від 18.08.2014 № 9626/10/26-56-10-05 відповідач повідомив позивача про розірвання вищевказаного договору у зв'язку з порушенням його істотних умов, яке виявилось у відсутності платника податків за юридичною адресою. У вказаному листі зазначено, що відповідно до довідки про встановлення місцезнаходження (місця проживання) від 17.09.2014 місцезнаходження ТОВ «Ланра» за податковою адресою не встановлено, у зв'язку з чим до державного реєстратора направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням форми 18-ОПП від 18.09.2014 № 5583/3/9/26-56-18-04-20 для внесення змін до Єдиного державного реєстру підприємств та фізичних осіб - підприємців.

Також, листом від 29.09.2014 № 10018/10/26-56-18-03-05 відповідач повідомив позивача про відмову у прийнятті податкової декларації за серпень 2014 року у зв'язку з відсутністю підприємства за місцезнаходженням.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо розірвання договору про визнання електронних документів та неприйняття його податкової звітності, позивач звернувся у суд.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зважає на таке.

Укладений між сторонами договір про визнання електронних документів № 130320141 від 13.03.2014 є адміністративним договором, істотні умови якого визначаються, зокрема, положеннями цивільного законодавства.

Так, відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, адміністративний договір може бути розірвано або за згодою сторін, або за рішенням суду, або у випадках, встановлених у самому договорі.

Як установлено судом, договір про визнання електронних документів розірвано відповідачем в односторонньому порядку.

При цьому, відповідач керувався приписами пункту 4 розділу 6 вказаного договору, згідно з яким орган ДПС має право розірвати договір в односторонньому порядку в разі зміни платником місця реєстрації.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів не вбачає належних доказів наявності наведеної умови, яка надає право податковому органу розірвати договір в односторонньому порядку.

Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 03.09.2014 та від 23.09.2014 станом на дату розірвання договору про визнання електронних документів № 130320141 від 13.03.2014, місцезнаходженням позивача була адреса: 04123, м. Київ, вул. Западинська, 9-А, що відповідає адресі, вказаній у спірному договорі.

Колегія суддів не приймає покликання податкового органу на відомості довідки про встановлення місцезнаходження позивача від 17.09.2014, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 45.2 ст. 45 Податкового кодексу України податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Підпунктом 16.1.11 п. 16.1 ст. 16 цього Кодексу на платника податків покладено обов'язок повідомляти контролюючі органи про зміну місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до п. 12.2 розділу ХІІ Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 року № 1588, підрозділи органу державної податкової служби стосовно платників податків, якими не подано у встановлені законом терміни податкових декларацій (звітів, розрахунків), у порядку, передбаченому законодавством, самостійно визначають суму грошового зобов'язання, проводять роботу з узгодження грошового зобов'язання та інші заходи, а стосовно платників податків, які мають податковий борг, у порядку, передбаченому законодавством, здійснюють заходи з погашення податкового боргу.

У рамках проведення цих заходів, а також при призначенні чи проведенні будь-якого виду перевірки платника податків чи при виконанні інших службових обов'язків працівниками органів державної податкової служби здійснюється або може здійснюватись перевірка місцезнаходження (місця проживання) платника податків. За наслідками перевірки складається акт перевірки місцезнаходження платника податків. Якщо встановлено відсутність платника податків за його місцезнаходженням (місцем проживання), то проводиться робота із з'ясування фактичного місця розташування (місцезнаходження, місця проживання) платника податків, відповідальних та пов'язаних осіб.

Відповідно до п. 12.5 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 року №1588, якщо за результатами заходів щодо встановлення фактичного місцезнаходження юридичної особи підрозділами податкової міліції буде підтверджено відсутність такої особи за місцезнаходженням або встановлено, що фактичне місцезнаходження юридичної особи не відповідає зареєстрованому місцезнаходженню, керівником (заступником керівника) органу державної податкової служби приймається рішення про направлення до відповідного державного реєстратора повідомлення про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням за ф. N 18-ОПП, який в свою чергу і в установленому ч. 12 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» порядку вживає подальших заходів щодо підтвердження юридичною особою офіційних відомостей. Тобто, згадана довідка не є остаточним за своїм статусом документом, що може підтверджувати відсутність юридичної особи за зареєстрованим місцезнаходженням, позаяк дана обставинам ще має бути перевірена державним реєстратором за встановленою у вказаному Законі процедурою.

Враховуючи положення Порядку обліку платників податків і зборів, відсутність юридичної особи за зареєстрованим місцезнаходженням може мати значення для внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, вирішення питання про припинення цієї юридичної особи, анулювання реєстрації платника ПДВ тощо. Водночас, така відсутність не може розглядатись як підстава, визначена вищевказаним адміністративним договором про визнання електронних документів, для його одностороннього розірвання.

Отже, відсутність посадових осіб підприємства за місцезнаходженням в будь-якому разі не можна ототожнити зі зміною цим підприємством місцезнаходження, яке має підтверджуватись відповідним записом в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що дії контролюючого органу щодо розірвання в односторонньому порядку договору про визнання електронних документів № 130320141 від 13.03.2014, укладеного між позивачем та Державною податковою інспекцією у Подільському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві, є протиправними.

Обговорюючи правомірність відмови відповідача у прийнятті податкової декларації позивача за серпень 2014 року, колегія суддів зазначає наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що податкова декларація з податку на додану вартість за серпень 2014 року направлена на адресу відповідача 23 вересня 2014 року та отримана контролюючим органом 29 вересня 2014 року.

Зі змісту листа відповідача від 29.09.2014 №10018/10/26-56-18-03-05 вбачається, що останнім не прийнято зазначену декларацію позивача у зв'язку із порушенням позивачем п. 48.3 ст. 48 та п. 49.8 ст. 49 Податкового кодексу України, яке проявилось у зазначенні в деклараціях недостовірного місцезнаходження товариства.

Надаючи правову оцінку діям відповідача, колегія суддів зазначає, що вимоги щодо складання податкової декларації та її подання до податкового органу, визначені Главою 2 Розділу ІІ Податкового кодексу України.

Так, статтею 48 ПК України закріплено, що податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання. Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору (п. 48.1).

Відповідно до пункту 48.3 статті 48 вказаного Кодексу податкова декларація повинна містити певні обов'язкові реквізити, зокрема, місцезнаходження (місце проживання) платника податків.

За пунктом 48.7 статті 48 Кодексу податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, крім випадків, встановлених пунктом 46.4 статті 46 цього Кодексу.

Згідно п. 49.8 ст. 49 Податкового кодексу України прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Із матеріалів справи вбачається, що як на підставу для відмови у невизнанні податкової декларації позивача з податку на додану вартість за серпень 2014 року податковою звітністю відповідач посилається на недостовірність зазначених позивачем відомостей про місцезнаходження.

Проте, судова колегія вважає такі доводи відповідача необґрунтованими.

Матеріали справи свідчать про те, що у згаданій податковій декларації позивачем зазначено, що його податкова адреса: вул. Западинська, буд. 9-А, м. Київ, 04123.

Як було встановлено судом, станом на дату подання вказаної декларації - 23 вересня 2014 року, зазначена адреса відповідала даним Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з цього реєстру.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Враховуючи викладене, колегія суддів не приймає посилання відповідача на наявність отриманої від підрозділів податкового органу інформації про відсутність позивача за місцезнаходженням, адже така інформація не являється допустимим аргументом для відмови в прийнятті податкової звітності платника допоки відповідні зміни не будуть внесені до ЄДРПОУ.

Зважаючи на викладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність у податкового органу підстав для відмови у прийнятті податкової декларації позивача за серпень 2014 року.

Отже, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції в частковому задоволенні адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вищевикладене та підлягають залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя Л.М. Гром
суддяО.М. Романчук

(Повний текст ухвали складений 06 березня 2015 року.)

.

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Гром Л.М.

Романчук О.М