Справа № 2а-0870/3758/11
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.03.2015р. м. Київ К/800/13875/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого судді - Черпіцької Л.Т.
Суддів -Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.
при секретарі -Гуловій О.І.
за участю представника:ВАТ «Дніпроенерго» - Дворніков А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за касаційною скаргоюЗапорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів
напостанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 липня 2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2012 року
у справі№ 2а-0870/3758/11
за позовомЗапорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів
доВідкритого акціонерного товариства «Дніпроенерго»
простягнення суми адміністративно-господарських санкцій

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся з позовом до ВАТ «Дніпроенерго» про стягнення 12 137 368,47 грн. адміністративних санкцій та 123 801,14 грн. пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2010 році.

Свої вимоги Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів обґрунтувало тим, що середньооблікова кількість працюючих на даному підприємстві інвалідів повинна була складати не менше 380 осіб. Натомість, згідно наданого відповідачем звіту, у 2010 році середньооблікова кількість працюючих на даному підприємстві інвалідів фактично складала 117 осіб, що є меншим, ніж передбачено Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», та, відповідно, є підставою для нарахування адміністративних санкцій та пені за їх несвоєчасну сплату.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 19 липня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2012 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про їх скасування та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідачем до Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подано звіт за 2010 рік про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою №10-ПІ, згідно з яким середньооблікова кількість працюючих на підприємстві-відповідачі штатних працівників складала 9 489 осіб, з яких середньооблікова кількість працюючих на даному підприємстві інвалідів фактично складала 117 осіб.

Однак, із встановленого ч.1 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" нормативу робочих місць та звіту ПАТ "Дніпроенерго" за 2010 рік щодо середньооблікової кількості працюючих на підприємстві-відповідачі штатних працівників вбачається, що кількість працюючих на даному підприємстві інвалідів повинна була складати не менше 380 осіб. А тому, на думку відповідача, невиконання ПАТ «Дніпроенерго» нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів є підставою для нарахування адміністративних санкцій.

Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову виходили з відсутності правових підстав для нарахування відповідачеві спірних адміністративних санкцій, у зв'язку із недоведеністю вини останнього у вчинення ним порушення вимог діючого законодавства.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25 червня 1991 року № 1251-XII «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Статтею 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Законом України від 23.02.2006 №3483-IV "Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість" Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" доповнено статтею 18-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", відповідно до якої рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Аналіз вказаних положень дає підстави для висновку про те, що обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця. Такий обов'язок згідно ст. 18 зазначеного Закону покладено на органи виконавчої влади з питань праці га соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

Згідно Інструкції щодо заповнення форми звітності №3-ПН «Звіт про наявність вакансій», затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 420 від 19.12.2005 року та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 21 грудня 2005 року за №1534/11814, підприємства, установи і організації, їх структурні підрозділи та філії незалежно від форм власності га господарювання повинні за наявності вакансій у повному обсязі подавати інформацію про наявність вільних робочих місць (вакансій) центрам зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків.

Таким чином, на відповідача покладено обов'язок лише створення робочих місць та інформування про це органів зайнятості, у порядку, встановленому вищезазначеним нормативним актом.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ "Дніпроенерго" в 2010 році щомісячно направляло Правобережному міжрайонному центру зайнятості звіти форми 3-ПН про наявність вакансій. Такожв матеріалах справи наявний наказ ПАТ "Дніпроенерго" від 02.11.2009р. №272 "Про створення робочих місць для інвалідів", докази багаторазових звернень відповідача протягом 2010 року до районних центрів соціального захисту з намірами виділення або створення робочих місць для працевлаштування інвалідів з наданням списку вакансій. Однак дані звернення були залишені відповідними центрами зайнятості без задоволення, жодного інваліда для працевлаштування до відповідача направлено не було (докази зворотного відсутні). Відсутні й докази самостійного звернення інвалідів до підприємства-відповідача з підтвердженням факту подальшої відмови у їх працевлаштуванні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки відповідачем здійснено всі залежні від нього заходи щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, то на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування.

Аналогічна правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постановах від 31 січня 2011 року (справа № 21-60а10) та від 26 червня 2012 року (справа № 21-105а12).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що судами повно і правильно встановлені фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін і вірно застосовані до них норми матеріального права, а тому підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.

Згідно із ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 19 липня 2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: