Справа № 809/35/13-а
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

№809/35/13-а

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 р.

Справа № 3898/13/876

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді – Качмара В.Я.,

суддів – Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Івано-Франківську Івано-Франківської області Державної податкової служби на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2013 року в справі за позовом Державної податкової інспекції у м.Івано-Франківську Івано-Франківської області Державної податкової служби до Приватного виробничо-комерційного підприємства «Ріво» про накладення арешту на кошти,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2013 року Державна податкова інспекція у м.Івано-Франківську Івано-Франківської області Державної податкової служби (далі - ДПІ) звернулася до суду з позовом до Приватного виробничо-комерційного підприємства «Ріво» (далі - ПВКП) в якому просило накласти арешт на кошти та інші цінності відповідача, що знаходяться на рахунках у банківських установах, котрі його обслуговують.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що у підприємства наявний податковий борг, який залишається не сплаченим, надіслана йому податкова вимога залишається не виконаною, нерухомого та рухомого майна якого було б достатньо для погашення заборгованості після направлення відповідних запитів до компетентних органів не виявлено, а тому у відповідності до пп.20.1.17 п.20.1 ст.20 ПК України з метою забезпечення сплати податкового боргу відповідачем, вважає за необхідне накласти арешт на кошти та цінності платника податку, що знаходяться у банку за рішенням суду.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2013 року в справі №809/35/13-а у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржила ДПІ, яка покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову, якою задовольнити позов. В апеляційній скарзі покликається на обставини викладені в позовній заяві, а також вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що для застосування адміністративного арешту коштів відповідача рішенням податкового органу відсутні будь-які з підстав наведених у п.94.2 ст.94 ПК України.

Особи, що беруть участь у справі, в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступало, а тому апеляційний суд, у відповідності до ч.1 ст.197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів. Перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів прийняття рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків, а також відсутності будь-якого іншого майна підприємства достатнього для погашення наявної заборгованості.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими з таких міркувань.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджено матеріалами справи, ПВКП зареєстровано виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради 28.07.2000, 08.08.2000 взято на податковий облік у позивача (а.с.7-8, 15).

За відповідачем станом на 19.11.2012 рахується заборгованість в сумі 4510,67грн з податку на прибуток та 31,08грн пені (а.с.6).

22.01.2009 відповідачу була надіслана податкова вимога №2/216 яка ним отримана 23.01.2009 та залишилась не виконаною, у зв’язку із чим податкова вимога додатково після зміни суми податкового боргу не надсилалася.

Нерухомого та рухомого майна якого було б достатньо для погашення заборгованості після направлення відповідних запитів до компетентних органів позивачем не виявлено.

Відтак, оскільки податковий борг відповідача в сумі 4541,75грн залишається несплаченим, вказане зумовило звернення ДПІ у відповідності до пп.20.1.17 п.20.1 ст.20 ПК України із даним адміністративним позовом до суду.

Стаття 67 Конституції України передбачає, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі ст.92 Основного Закону виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

ПК України регулюються відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, визначається вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України, податковий борг – сума грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Не є спірним питанням факт наявності у ПВКП податкового боргу, а також підстави його виникнення.

Предметом доказування в даній справі є наявність правових підстав для накладення арешту на кошти та інші цінності відповідача, що знаходяться у банку задля забезпечення належної сплати податкового боргу, що виник.

Загальна процедура і підстави застосування адміністративного арешту органами державної податкової служби визначені ст.94 ПК України.

Визначення адміністративного арешту як виняткового способу забезпечення виконання обов'язків платника податків, наведене в п.94.1 ст.94 ПК України, за своїм змістом однаково охоплює як арешт коштів, так і арешт іншого майна.

Отже, норми ст.94 ПК України регулюють застосування будь-якого адміністративного арешту незалежно від предмета такого арешту.

Водночас чинне законодавство послідовно розмежовує порядок накладення адміністративного арешту на майно платника податків, відмінне від коштів, та арешту коштів платника податків.

Адміністративний арешт майна платника податків відповідно до п.94.10 ст.94 ПК України накладається за рішенням керівника органу державної податкової служби, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом.

Натомість арешт коштів на рахунку платника податків відповідно до абз.2 пп.94.6.2 п.94.6 ст.94 ПК України здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення органу державної податкової служби до суду. Жодного рішення податковий орган в такому разі не приймає.

При цьому згідно з п.7.3 «Порядку застосування адміністративного арешту майна платника податків», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.11.2011 №1398 (далі – Порядок), для застосування арешту коштів на рахунку платника податків орган державної податкової служби подає до суду позовну заяву в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, у день прийняття рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків.

Правило, передбачене нормою цього Порядку, застосовується в тому разі, якщо податковим органом визнано за необхідне застосувати адміністративний арешт як майна платника податків, відмінного від коштів, так і коштів на рахунку такого платника податків. Арешт майна та арешт коштів на рахунках платника податку за процедурою, визначеною п.7.3 вказаного Порядку, накладається з підстав, передбачених п.94.2 статті 94 ПК України.

У розгляді цієї справи, суд першої інстанції помилково вдався до аналізу ст.94 ПК України та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову фактично лише з огляду на те, що податковим органом не дотримано усіх умов визначених вказаною статтею.

Водночас, ПК України передбачені також інші, додаткові випадки накладення арешту на кошти платника податків, крім тих, що визначені ст.94 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.20.1.17 п.20.1 ст.20 ПК України органи державної податкової служби мають право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності такого платника податків, що знаходяться в банку, у разі, якщо у платника податків, який має податковий борг, відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

Наведена законодавча норма встановлює одночасно як право податкового органу на звернення до суду з вимогою про накладення арешту на кошти платника податків, так і підстави для реалізації цього повноваження.

Такими підставами є: 1) відсутність майна, за рахунок якого може бути погашений податковий борг; 2) недостатність такого майна для погашення суми податкового боргу через те, що балансова вартість цього майна менша за відповідну суму податкового боргу; 3) майно не може бути джерелом погашення податкового боргу у відповідній сумі.

Слід зазначити, що норма пп.20.1.17 п.20.1 ст.20 ПК України є імперативною і обов'язковою до виконання, зміст її є самостійним, чітким і зрозумілим, а також така не заперечує за змістом норму п.94.2 ст.94 ПК України та навпаки, оскільки регулюють різні правовідносини. Так, норми п.94.2 ПК України визначають загальні підстави для застосування арешту як майна, так і коштів платника податків. Натомість пп.20.1.17 п.20.1 ст.20 ПК України регулює інше коло суспільних відносин, а саме питання накладення арешту виключно на кошти платника податків та інші цінності, що знаходяться у банках, причому в специфічній ситуації за відсутності достатнього для погашення податкового боргу майна.

При цьому арешт із підстав, передбачених пп.20.1.17 п.20.1 ст.20 ПК України, не може застосовуватися до майна платника податків, відмінного від коштів, оскільки диспозиція розглядуваної правової норми визначає предметом для накладення арешту виключно кошти та цінності, що знаходяться в банках.

За таких обставин, звернення податкового органу до суду з вимогою про накладення арешту на кошти з підстав, передбачених пп.20.1.17 п.20.1 ст.20 ПК України, може здійснюватися без урахування норми п.7.3 Порядку, а фактично єдиною умовою застосування такого арешту, є відсутність у платника податків майна, яке може бути використане для погашення податкового боргу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було вчинено ряд, передбачених законодавством, заходів, з метою виявлення майна, яке може бути джерелом погашення податкового боргу та встановлено на підставі отриманої інформації відсутність такого.

Так, Управлінням ДАІ УМВС України в Івано-Франківській області на запит ДПІ від 16.03.2009 №7569/10/24-150/1968 у листі від 15.05.2009 №16/1228 повідомлено, що за ПВКП транспортні засоби не зареєстровано (а.с.11-12).

Обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» листом від 25.03.2009 №875 повідомлено, що за ПВКП право власності на нерухоме майно в електронному реєстрі не зареєстровано (а.с.10).

Листом від 25.03.2009 №116-4 Інспекцією державного технічного нагляду Івано-Франківської обласної державної адміністрації на запит ДПІ повідомлено, що за відповідачем техніка не зареєстрована (а.с.9 зворот).

Реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції на запит ДПІ від 21.01.2013 №1778/10/19-150/298 повідомила, що у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно по ПВКП відомості відсутні (а.с.48-49).

Крім цього, позивачем надсилалися й інші запити до відповідних державних органів (а.с.14, 36-38, 50-51), однак жодної інформації про наявність у ПВКП майна яке б могло забезпечити погашення наявного у підприємства податкового боргу, податковим органом не отримано, як і судом першої інстанції.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність встановлених пп.20.1.17 п.20.1 ст.20 ПК України підстав для накладення арешту на кошти та інші цінності відповідача, що знаходяться на рахунках у банках в межах суми податкового боргу в розмірі 4541,75грн, оскільки матеріалами справи підтверджується дійсна відсутність у платника податків майна, яке може бути використане для погашення податкового боргу (протилежного матеріали справи не містять та відповідачем не доведено).

Додатково апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.7-8) ПВКП станом на 25.01.2011 перебувало в стані порушення справи про банкрутство, що могло б бути перешкодою для задоволенні позову ДПІ, яка не врахована судом першої інстанції, однак апеляційним судом встановлено, що ще згідно ухвали господарського суду Івано-Франківської області від 05 червня 2008 року в справі №Б-13/265 провадження у справі про банкрутство відповідача було припинено, а його підприємницька діяльність продовжена.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу належить задовольнити, а оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Івано-Франківську Івано-Франківської області Державної податкової служби задовольнити.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2013 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Накласти арешт на кошти та інші цінності Приватного виробничо-комерційного підприємства «Ріво», що знаходяться на рахунках у банківських установах, в межах суми податкового боргу в розмірі 4541 (чотири тисячі п’ятсот сорок одна) гривня 75 (сімдесят п’ять) копійок.

Постанова набирає законної сили через п’ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін