Справа № 2а-4545/10/1770
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" січня 2015 р. м. Київ К/9991/80661/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Юрченко В.П.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВДекс»

на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2011 року

та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року

у справі № 2а-4545/10/1770

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АВДекс»

до Гощанської міжрайонної державної податкової інспекції Рівненської області

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АВДекс» (далі - ТОВ «АВДекс»; позивач) звернулось до суду з позовом до Гощанської міжрайонної державної податкової інспекції Рівненської області (далі - Гощанська МДПІ Рівненської області; відповідач) про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень № /0 від 10 березня 2010 року, № /0 від 10 березня 2010 року та № /0 від 10 березня 2010 року в частині визначення суми податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 121,50 грн. за основним платежем та 243,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2011 року позов задоволено частково. Визнано нечинним податкове повідомлення-рішення № /0 від 10 березня 2010 року в частині визначення ТОВ «АВДекс» суми податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 121,50 грн. за основним платежем та 243,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. В решті позову відмовлено. Присуджено на користь ТОВ «АВДекс» з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1,70 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач та відповідач оскаржили його в апеляційному порядку.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року апеляційні скарги ТОВ «АВДекс» та Гощанської МДПІ Рівненської області задоволено частково. Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2011 року про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення № /0 від 10 березня 2010 року в частині визначення ТОВ «АВДекс» суми податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 121,50 грн. за основним платежем та 243,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями визнано нечинною та провадження в цій частині закрито. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, позивач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, ТОВ «АВДекс», посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2011 року, постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року та направити справу на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи в межах доводів касаційної скарги відповідно до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, зважаючи на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку ТОВ «АВДекс» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 квітня 2008 року по 31 грудня 2009 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2008 року по 31 грудня 2009 року, за результатами якої складено акт № 76/2350/33283522 від 26 лютого 2010 року.

На підставі зазначеного акту перевірки контролюючим органом, зокрема, прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 від 10 березня 2010 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 22 772,20 грн. (16 935,00 грн. - основний платіж, 5 837,20 грн. - штрафні (фінансові) санкції), та податкове повідомлення-рішення № /0 від 10 березня 2010 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 17 260,50 грн. (11 507,00 грн. - основний платіж, 5 753,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою, серед іншого, встановлено порушення товариством частини 1 статті 203, частин 1, 2 статті 215, частини 1 статті 216, частини 1 статті 219, частини 2 статті 799 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ЦК України), підпункту 5.3.9 пункту 5.3, підпункту 5.4.10 пункту 5.4 статті 5, підпункту 8.7.1 пункту 8.7 статті 8, підпункту 11.3.1 пункту 11.3 статті 11 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 334/94-ВР), підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.4.1 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з: неправомірним віднесенням до складу валових витрат вартості послуг з оренди автомобіля, витрат на його утримання (зокрема на ремонт, дизельне паливо, шини), а також до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаних дизельного палива, шин та запасних частин, з огляду на нікчемність договору оренди автомобіля № 4 від 29 березня 2007 року, укладеного з ОСОБА_3, яка мотивована тим, що вказаний правочин всупереч вимогам частини 2 статті 779 ЦК України нотаріально не посвідчувався; протиправним включенням до складу валових витрат 100 відсотків витрат, пов'язаних з придбанням паливно-мастильних матеріалів для легкового автомобіля, замість 50 відсотків; необґрунтованим віднесенням до складу валових витрат пов'язаних з поліпшенням основних фондів витрат, що перевищують 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних фондів станом на початок звітного періоду; безпідставним повторним включенням до складу податкового кредиту в травні 2008 року суми податку на додану вартість у розмірі 7 073,13 грн. на підставі податкової накладної № 10 від 01 лютого 2008 року, попередньо включеної до складу податкового кредиту в лютому 2008 року.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень № /0 від 10 березня 2010 року та № /0 від 10 березня 2010 року, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позиція контролюючого органу, викладена в акті перевірки № 76/2350/33283522 від 26 лютого 2010 року, в частині встановлення порушень Закону № 334/94-ВР та Закону № 168/97-ВР у повній мірі знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду справи.

На переконання колегії суддів, вказаний висновок є передчасним, виходячи з таких підстав.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР передбачено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, валові витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому слід враховувати, що оцінка поведінки учасників податкових правовідносин здійснюється насамперед із застосуванням норм податкового, а не інших галузей законодавства. Для з'ясування змісту господарської операції необхідно брати до уваги термінологію та вимоги податкового законодавства, а обґрунтування податкових правопорушень не може здійснюватись з посиланням на недотримання норм інших галузей законодавства, зокрема, цивільного.

Адже, наслідки в податковому обліку платника податків створюють не самі собою правочини, а вчинювані таким платником господарські операції, тобто дії або події, що викликають зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі товариства.

За змістом частин 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів до своєчасного їх подання.

Предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення.

Відтак для правильного вирішення спору суду слід достеменно з'ясувати реальність господарських операцій з придбання позивачем послуг з оренди автомобіля в ОСОБА_3, шин, запасних частини та дизельного палива для вказаного транспортного засобу, а також факт його використання товариством у власній господарській діяльності.

Крім того, на переконання колегії суддів, попередні судові інстанції неправомірно відхилили подані позивачем докази на підтвердження невідображення ним у складі валових витрат у податковій звітності з податку на прибуток витрат на експлуатацію та утримання автомобіля (декларації з податку на прибуток за 2008 та 2009 роки з додатками К1/1), а також неврахування ним у складі податкового кредиту травня 2008 року суми податку на додану вартість у розмірі 7 073,13 грн. на підставі податкової накладної № 10 від 01 лютого 2008 року, включеної до складу податкового кредиту в лютому 2008 року, (реєстри отриманих та виданих податкових накладних за відповідні звітні періоди) з огляду на те, що вони не надавались платником на перевірку.

Адже, вимоги статей 11, 71, 86 Кодексу адміністративного судочинства України зобов'язують суд вжити заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об'єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.

При цьому суд не може обмежити право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки.

Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що постановлені у справі судові рішення в частині відмови в задоволенні позову підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, а в решті постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АВДекс» задовольнити частково.

Скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2011 року та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року в частині відмови в задоволенні позову з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Юрченко В.П.