Справа № 810/6553/14
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/6553/14 Головуючий у 1-й інстанції: Балаклицький А.І., Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

04 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кобаля М.І.,

суддів: Аліменка В.О., Карпушової О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали апеляційної скарги начальника Управління внутрішньої безпеки в Київській області ДВБ МВС України ОСОБА_2 та тимчасово виконуючого обовязки начальника Управління внутрішньої безпеки в Київській області ДВБ МВС України ОСОБА_3 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до начальника Управління внутрішньої безпеки в Київській області ДВБ МВС України ОСОБА_2 та тимчасово виконуючого обовязки начальника Управління внутрішньої безпеки в Київській області ДВБ МВС України ОСОБА_3 про визнання протиправними дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до начальника Управління внутрішньої безпеки в Київській області ДВБ МВС України ОСОБА_2 та тимчасово виконуючого обовязки начальника Управління внутрішньої безпеки в Київській області ДВБ МВС України ОСОБА_3 (далі Відповідачі) у якому просив визнати протиправними дії щодо оформлення, підписання та направлення запитів від 05.09.2014 року №18/9-1553 та від 25.09.2014 року №18/9-1697 відповідно.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року зазначений адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі звернулись з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні зазначеного позову відмовити в повному обсязі (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обовязкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, оскільки сторони у судове засідання не зявились.

Відповідно до ч.1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 05.09.2014 року начальником Управління внутрішньої безпеки в Київській області ДВБ МВС України ОСОБА_2 було направлено запит №18/9-1553 на адресу головного лікаря Білоцерківської міської лікарні №2.

В зазначеному запиті зазначено, що у зв'язку з службовою необхідністю на підставі ст. 11 Закону України «Про міліцію», прошу Вас надати на нашу адресу відомості щодо знаходження у ввіреному Вам медичному закладі на лікуванні гр. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 01 квітня 2014 року по теперішній час.

25.09.2014 року тимчасово виконуючим обов'язки начальника Управління внутрішньої безпеки в Київській області ДВБ МВС України ОСОБА_3 було направлено запит №18/9-1697 на адресу головного лікаря Білоцерківської міської лікарні №2.

В зазначеному запиті зазначено, що у зв'язку з службовою необхідністю, на підставі ст. 11 Закону України «Про міліцію», прошу повідомити про те, чи звертався за медичною допомогою до ввіреного Вам медичного закладу і перебував на лікуванні в період з 17.09.2014 року по теперішній час оперуповноважений в ОВС УВБ в Київській області ОСОБА_4. Якщо звертався і перебував на лікуванні, то просимо повідомити чи по закінченню лікування йому видавався листок тимчасової непрацездатності.

На момент звернення відповідачів до Білоцерківської міської лікарні №2, ОСОБА_4 працював оперуповноваженим в ОВС УВБ в Київській області, майор міліції.

Не погоджуючись з вищезазначеними діями відповідачів, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, користуючись повноваженнями наданими їм законом, просили надати їм відомості, що не мають ніякого відношення до виконання функцій та завдань, покладених на них законодавством, чим, допустили перевищення службових повноважень.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно з ч. 2 ст. 186 ЦК України та ч. 2 ст. 39-1 Основ законодавства України про охорону здоров'я, забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи (пацієнта).

Також згідно з ч. 1 ст. 39-1 Основ законодавства України про охорону здоров'я, пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_4 не надавав згоди на отримання інформації про його перебування на лікуванні, діагноз свої хвороби та терміну його лікування.

Крім того, що запитувану інформацію відповідачі просили надати без згоди позивача, що є порушенням вимог зазначених правих норм.

Колегія суддів апеляційної інстанції дослідивши зміст запитів, які були надіслані відповідачами до Білоцерківської міської лікарні №2 і стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду, звертає увагу, що вони містять посилання на ст. 11 Закону України «Про міліцію».

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про міліцію», міліції для виконання покладених на неї обов'язків надається право одержувати безперешкодно і безплатно від підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та об'єднань громадян на письмовий запит відомості (в тому числі й ті, що становлять комерційну та банківську таємницю), необхідні у справах про злочини, що знаходяться у провадженні міліції. Отримання від банків інформації, яка містить банківську таємницю, здійснюється у порядку та обсязі, встановлених Законом України "Про банки і банківську діяльність".

Таким чином, відповідачам, як субєктам владних повноважень, надано право отримувати відомості на письмовій запит, але діюче законодавство пов'язує таке право органам внутрішніх справ із справами про злочини, які знаходяться в їх провадженні, тобто обов'язковою передумовою для виникнення у міліції права надсилати запити (листи) щодо надання відомостей або документів, є знаходження в її провадженні кримінальної (оперативної, розшукової) справи.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачами в запереченнях та апеляційній скарзі, на час надсилання запитів від 05.09.2014 року №18/9-1553 та 25.09.2014 року №18/9-1697, в провадженні Управління внутрішньої безпеки в Київській області кримінальної справи відносно позивача не знаходилось і оперативно-розшукова діяльність не проводилась.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз вищенаведених правових норм, дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що відповідачі діяли не в спосіб, який передбачений законодавством, зокрема ст. 11 Закону України «Про міліцію», та не в межах своїх повноважень, які передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 8 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Правовими положеннями ч. 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, в даному випадку відповідачами, як субєктами владних повноважень, не надано ані суду першої інстанції ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів правомірності своїх дій, які виразились в оформленні, підписанні та направленні письмових запитів відносно ОСОБА_4 до Білоцерківської міської лікарні № 2, а тому даний позов підлягає задоволенню.

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В звязку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову окружного суду без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу начальника Управління внутрішньої безпеки в Київській області ДВБ МВС України ОСОБА_2 та тимчасово виконуючого обовязки начальника Управління внутрішньої безпеки в Київській області ДВБ МВС України ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя М.І. Кобаль

судді: В.О. Аліменко

ОСОБА_5

.

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Аліменко В.О.

ОСОБА_5