Справа № К/9991/35070/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/35070/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М.,
Ситникова О.Ф., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Луганського міського центру зайнятості про зобов'язання зарахування в страховий стаж періоду служби, проведення нарахування допомоги по безробіттю з урахуванням страхового стажу та зобов'язання проведення виплати перерахованої допомоги, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Ленінського районного суду міста Луганська від 23 грудня 2010 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2011 року, -

встановив:

У вересні 2009 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом, у якому просила зобов'язати Луганський міський центр зайнятості зарахувати їй в страховий стаж період служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з 16 грудня 2002 року по 18 червня 2008 року, провести нарахування допомоги по безробіттю з урахуванням страхового стажу відповідно до частин 1, 3 статті 22 та частини 1 статті 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 2 березня 2000 року № 1533-III (далі - Закон № 1533-III), а також провести виплату перерахованої допомоги по безробіттю з 2 грудня 2008 року.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що з 16 грудня 2002 року по 18 червня 2008 року вона проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. Звільнена зі служби у відставку наказом управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області від 18 червня 2008 року № 42о/с за підпунктом «а» пункту 65 (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114). При звільненні зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України пенсія за вислугу років їй не призначалася у зв'язку з тим, що вона не мала на неї права. З 2 грудня 2008 року вона отримала статус безробітної в Луганському міському центрі зайнятості. ОСОБА_4 вказує на те, що згідно частини 2 статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV (далі - Закон № 2713-IV) служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру і час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону. А тому згідно частин 1, 3 статті 22 та частини 1 статті 23 Закону № 1533-III вона має право на виплату допомоги по безробіттю з урахуванням її страхового стажу понад 10 років у розмірі 70 відсотків її середньої заробітної плати, однак нарахувати їй допомогу по безробіттю з урахуванням наявного у неї страхового стажу відповідач відмовився, посилаючись на положення пункту 3.2 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року № 307 (далі - Порядок № 307).

Постановою Ленінського районного суду міста Луганська від 23 грудня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2011 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Ленінського районного суду міста Луганська від 23 грудня 2010 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2011 року і прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи те, що особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, то суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За перевіркою матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 з 16 грудня 2002 року по 18 червня 2008 року проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. Звільнена зі служби у відставку наказом управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області від 18 червня 2008 року № 42о/с за підпунктом «а» пункту 65 (за віком) Положення № 114. При звільненні зі служби пенсія за вислугу років їй не призначалася.

25 листопада 2008 року позивач звернулася до Луганського міського центру зайнятості та була зареєстрована як така, що шукає роботу, а 2 грудня 2008 року їй надано статус безробітної.

3 грудня 2008 року ОСОБА_4 звернулася до відповідача із заявою про зарахування в страховий стаж період служби в управлінні Державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області та виплату їй допомоги по безробіттю у відповідності до частин 1, 3 статті 22 і частини 1 статті 23 Закону № 1533-III, однак листом від 22 грудня 2008 року за № 1/02-7441 їй в цьому було відмовлено. Луганський міський центр зайнятості виходив з того, що відповідно до пункту 3.1 Порядку № 307 страховий стаж обчислюється як сума періодів, протягом яких особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та сплачувала страхові внески особисто або через рахунки роботодавця та роботодавцем. Згідно пункту 3.2 вказаного Порядку період служби в Державній кримінально-виконавчій службі України не прирівнюється до страхового стажу, а тому позивачеві з 2 грудня 2008 року допомогу по безробіттю було призначено відповідно до частини 4 статті 22 та частини 2 статті 23 Закону № 1533-III.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не були порушені права позивача. Луганський міський центр зайнятості обґрунтовано не зарахував до страхового стажу час служби ОСОБА_4 у Державній кримінально-виконавчій службі України і правильно призначив їй допомогу по безробіттю відповідно до частин 2, 4 статті 22 та частини 2 статті 23 Закону № 1533-III.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що позивач звільнена зі служби з іншої підстави, ніж зазначено у пункті 5 (частині 4) статті 21 Закону № 1533-III, і що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що порядок нарахування ОСОБА_4 грошового забезпечення здійснювався у відповідності до вимог діючого законодавства, яким не передбачено відрахування страхових внесків на випадок безробіття із грошового забезпечення позивача.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У частині 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у пункті 1 статті 1 Закону № 1533-III визначено, що загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Згідно пункту 3 статті 1 Закону № 1533-III (у редакції, чинній до 13 січня 2009 року) застраховані особи - наймані працівники, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи (громадяни України, іноземці, особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України), на користь яких здійснюється страхування на випадок безробіття.

Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону № 1533-III (у редакції, чинній до 13 січня 2009 року) страхувальники - роботодавці та застраховані особи, які відповідно до цього Закону сплачують страхові внески.

Згідно пункту 12 статті 1 Закону № 1533-III страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає страхуванню на випадок безробіття та за який сплачено страхові внески (нею, роботодавцем).

Відповідно до абзацу 3 статті 2 Закону № 1533-III (у редакції, чинній до 13 січня 2009 року) страхування на випадок безробіття здійснюється за принципами обов'язковості страхування на випадок безробіття всіх працюючих на умовах трудового договору (контракту) та на інших підставах, передбачених законодавством про працю, а також добровільності такого страхування особами, які забезпечують себе роботою самостійно (члени творчих спілок, творчі працівники, які не є членами творчих спілок), а також громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно частини 1 статті 4 Закону № 1533-III (у редакції, чинній до 13 січня 2009 року) страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, а також тих, які працюють неповний робочий день або неповний робочий тиждень, та на інших підставах, передбачених законодавством про працю.

Відповідно до статті 5 Закону № 1533-III (у редакції, яка діяла з 18 березня 2006 року до 13 січня 2009 року) страхуванню на випадок безробіття не підлягають: працюючі особи, які отримують або мають право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, пенсії за вислугу років, а також особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку; іноземці та особи без громадянства, які тимчасово працюють за наймом в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно статті 21 Закону № 1533-III (у редакції, яка діяла з 18 березня 2006 року до 13 січня 2009 року) страховий стаж обчислюється як сума періодів, протягом яких особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та сплачувала страхові внески особисто або через рахунки роботодавця та роботодавцем. Період, протягом якого застрахована особа була звільнена відповідно до цього Закону від сплати страхових внесків або отримувала виплати за окремими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, крім пенсій усіх видів (за винятком пенсій по інвалідності, державної соціальної допомоги, яка призначається інвалідам замість пенсії), включається до страхового стажу. До страхового стажу прирівнюється трудовий стаж, набутий працівником за час роботи на умовах трудового договору (контракту) до набрання чинності цим Законом.

Вирішуючи даний спір суди попередніх інстанцій посилаються на положення частини 4 статті 21 Закону № 1533-III, відповідно до якої, строк проходження служби військовослужбовцями (крім військовослужбовців строкової служби) до запровадження страхування на випадок безробіття для цієї категорії осіб прирівнюється до страхового стажу у разі звільнення зі служби за станом здоров'я, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію за умови реєстрації в установленому порядку в державній службі зайнятості протягом місяця - з дня взяття на облік у військовому комісаріаті, для інших осіб - з дня звільнення. Статтю 21 вказаного Закону було доповнено частиною 4 такого змісту згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо зменшення впливу світової фінансової кризи на сферу зайнятості населення» від 25 грудня 2008 року № 799-VI, який набрав чинності з 13 січня 2009 року.

Відповідно до частини 1 статті 22 Закону № 1533-III застраховані особи, визнані у встановленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували початку безробіття, працювали на умовах повного або неповного робочого дня (тижня) не менше 26 календарних тижнів та сплачували страхові внески, мають право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу.

У частині 2 статті 22 Закону № 1533-III визначено, що особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували початку безробіття, працювали менше 26 календарних тижнів, а також особи, які бажають відновити трудову діяльність після тривалої (більше 6 місяців) перерви, та застраховані особи, звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, мають право на допомогу по безробіттю без урахування страхового стажу.

Згідно частин 1, 2 статті 23 Закону № 1533-III застрахованим особам, зазначеним у частині 1 статті 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу: до 2 років - 50 відсотків; від 2 до 6 років - 55 відсотків; від 6 до 10 років - 60 відсотків; понад 10 років - 70 відсотків. Допомога по безробіттю виплачується залежно від тривалості безробіття у відсотках до визначеного розміру: перші 90 календарних днів - 100 відсотків; протягом наступних 90 календарних днів - 80 відсотків; у подальшому - 70 відсотків. Допомога по безробіттю особам, зазначеним у частині 2 статті 22 цього Закону, визначається у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У статті 6 Закону № 2713-IV визначено структуру та чисельність Державної кримінально-виконавчої служби України, згідно частини 1 якої, Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань зі спеціальним статусом, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров'я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 14 Закону № 2713-IV до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби). Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Як вбачається з довідки управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Луганській області від 2 вересня 2009 року за № 6/5785 ОСОБА_4 проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України з 16 грудня 2002 року по 18 червня 2008 року із присвоєнням спеціального звання капітана внутрішньої служби.

За змістом частин 1, 3, 5, 6 статті 23 Закону № 2713-IV держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. При звільненні зі служби особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист». На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються дія статей 22 і 23 Закону України «Про міліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для працівників органів внутрішніх справ. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників органів внутрішніх справ, які не мають спеціальних звань. Пенсійне забезпечення та соціальний захист працівників кримінально-виконавчої служби здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, державну службу, соціальний захист.

Згідно пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 2713-IV закони України та інші нормативно-правові акти до приведення у відповідність із цим Законом застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суди попередніх інстанцій не врахували всіх обставин цієї справи та норм законодавства, які були чинними на час спірних відносин, поза увагою судів залишились вимоги статей 11, 159 Кодексу адміністративного судочинства України, які зобов'язують суд до активного вжиття заходів щодо з'ясування обставин справи, та щодо законності і обґрунтованості ухваленого судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду міста Луганська від 23 грудня 2010 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2011 року - скасувати, а справу за позовом ОСОБА_4 до Луганського міського центру зайнятості про зобов'язання зарахування в страховий стаж періоду служби, проведення нарахування допомоги по безробіттю з урахуванням страхового стажу та зобов'язання проведення виплати перерахованої допомоги - направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Ситников О.Ф.