Справа № 804/8352/14
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2015-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 лютого 2015 рокусправа № 804/8352/14
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Мельника В.В.

суддів: Юхименка О.В. Нагорної Л.М.

за участю секретаря судового засідання: Лащенка Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Трименс, ЛТД»
на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року у справі №804/8352/14
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Трименс, ЛТД»
до про Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Трименс, ЛТД» (далі по тексту - позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (далі по тексту - відповідач), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 16 грудня 2013 року.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 червня 2014 року відкрито провадження в адміністративній справі №804/8352/14.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що висновок відповідача стосовно безтоварності господарських операцій із ТОВ «Еко Тест» за період березень, травень, 2013 року є необґрунтованим, а податковий кредит правомірно сформований за результатами вказаних операцій.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року у справі №804/8352/14 у задоволенні адміністративного позову відмовлено. (суддя - Голобутовський Р.З.)

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що матеріали справи доводять наявність між позивачем по справі та ТОВ «Еко Тест» взаємоузгоджених спільних зловмисних дій, спрямованих на отримання прибутку з порушенням податкового законодавства. Також, в основу мотивувальної частини судового рішення покладено висновки акту Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська №334/223/35544847 від 18 листопада 2013 року «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Еко Тест» щодо документального підтвердження господарських відносин із контрагентами за період жовтень 2010 року - вересень 2013 року через відсутність платника податку за податковою адресою».

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю фірми «Трименс, ЛТД», не погодившись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції у даній адміністративній справі, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року у справі №804/8352/14 та задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що первинні документи, які були надані відповідачу під час перевірки, свідчать про реальність здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Еко Тест», оскільки податковий орган в акті перевірки не ставить під сумнів їх наявність та достовірність, а також не вказує на наявність у первинній документації дефектів форми, змісту або походження. Посилання суду на наявність кримінального провадження про вчинення кримінального правопорушення службовими особами ТОВ «Будінвест-ДФ» та акти про неможливість проведення зустрічних звірок ТОВ «Еко Тест» є необґрунтованими, оскільки вказані докази відсутні в матеріалах справи. Крім того, законодавством не передбачена можливість позбавлення платника податків права на формування показників податкового кредиту в разі порушення його контрагентами вимог податкового законодавства.

Письмових заперечень на апеляційну скаргу податковим органом суду апеляційної інстанції не надано.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року у справі №804/8352/14 та задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити без змін постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року у справі №804/8352/14.

У судовому засіданні, заслухавши пояснення представників сторін по справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі підстави.

Відповідно до матеріалів справи, в період з 19 листопада 2013 року по 25 листопада 2013 року посадовою особою Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області проведено позапланову невиїзну документальну перевірку платника податків - Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Трименс, ЛТД» щодо документального підтвердження господарських відносин із платником податків ТОВ «Еко Тест» () за період березень, травень 2013 року, результати якої оформлено актом №1059/2201/20299567 від 02 грудня 2013 року.

Контролюючий орган у вказаному акті зазначає, що правочин, який виконувався між позивачем та ТОВ «Еко Тест» у відповідні періоди, не спричиняє реального настання правових наслідків. У зв'язку з непідтвердженням податкового кредиту по податку на додану вартість з ТОВ «Еко Тест» у березні, травні 2013 року у позивача відсутні об'єкти оподаткування податком на додану вартість по операціям з придбання товарів.

Висновками проведеної відповідачем документальної перевірки, зокрема, встановлено:

- порушення позивачем п. 180.1 ст. 180, п. 185.1 ст. 185, п. 186.1 ст. 186, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2, п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено податковий кредит за рахунок включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість на загальну суму 23589,00 грн., в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 23589,00 грн. за березень 2013 року;

- відсутність поставок товарів (послуг) та укладення угод з метою настання реальних наслідків, у зв'язку із чим угоди поставки є нікчемними та не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, в даному випадку відсутні як база, так і об'єкт оподаткування податком на додану вартість.

У відповідності до пункту 4 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації від 22 жовтня 2010 року (далі по тексту - Порядок), акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Згідно підпункту 2.6 пункту 2 Порядку вступна частина акта (довідки) документальної перевірки повинна містити, зокрема, вид перевірки (документальна планова або позапланова, виїзна або невиїзна перевірка).

Відповідно до пункту 73.5 статті 73 Податкового кодексу України зустрічні звірки не є перевірками і проводяться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що податковий орган, вказуючи у вступній частині акту перевірки на проведення позапланової невиїзної документальної перевірки, у загальних положеннях вказує на проведення зустрічної звірки, зокрема в пунктах 2.2, 2.6, 2.7, 2.9, 2.10.

Відповідно до підпункту 5.2 пункту 5 Порядку, що регулює питання складення описової частини акта (довідки) документальної перевірки, у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно, зокрема, чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень.

Як вбачається із описової частини акту перевірки, контролюючий орган, виявивши порушення податкового законодавства платником податків, чітко не конкретизує господарську операцію між позивачем та ТОВ «Еко Тест», з якою пов'язане дане порушення.

Також відповідач, вказуючи в описовій частині акту перевірки на безпідставність віднесення позивачем сум податкового кредиту з ПДВ у березні, травні 2013 року від контрагента ТОВ «Еко-Тест» на суму 32595,00 грн., у висновках акту вказав на наявність порушення щодо формування податкового кредиту лише за період березень 2013 року на суму 23589,00 грн.

Вищезазначені обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, свідчать про недоліки оформлення акту перевірки №1059/2201/20299567 від 02 грудня 2013 року.

16 грудня 2013 року на підставі даного акту перевірки відповідачем по відношенню до позивача прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено розмір грошового зобов'язання із податку на додану вартість на суму 23589 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 11794,50 грн.

Згідно пункту 58.1 статті 58 Податкового кодексу України у разі коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення.

Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов'язання та/або зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов'язань платника податків; суму грошового зобов'язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного (збільшеного) бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення результатів господарської діяльності або від'ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов'язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про наслідки несплати грошового зобов'язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.

До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій.

Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов'язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Формою податкового повідомлення-рішення «Р», встановленою Порядком направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України №1236 від 28 листопада 2012 року, передбачена необхідність посилання податкового органу на пункт та статтю законодавчого акта, порушення якого встановлено та відповідно до якого був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов'язань.

Із аналізу оскаржуваного податкового повідомлення-рішення вбачається, що податковий орган посилається на порушення позивачем пункту 198 статті 198 Податкового кодексу України, який у даному нормативно-правовому акті не міститься. Крім того, висновками акту перевірки №1059/2201/20299567 від 02 грудня 2013 року порушення вказаної правової норми не встановлювалось.

Вказана обставина свідчить про порушення відповідачем вимог законодавства України стосовно оформлення податкового повідомлення-рішення.

З приводу здійснених позивачем у перевіряємий період господарських операцій із ТОВ «Еко Тест», колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до матеріалів справи, 28 січня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю фірми «Трименс, ЛТД» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко Тест» (постачальник) було укладено договір поставки №0128-01, відповідно до якого постачальник зобов'язується поставити продукцію на умовах і в порядку, передбачених договором. Найменування, асортимент, кількість продукції обумовлюються сторонами в Специфікаціях, які після підписання сторонами є невід'ємними частинами Договору, умови оплати продукції обумовлюється сторонами в Специфікаціях, оплата продукції здійснюється на підставі виставленого постачальником рахунку.

Відповідно до Специфікації №1 від 28.01.2013р. позивачем придбано за договором поставки №0128-0-1 від 28.01.2013р. контролер карти цифрових абонентів у кількості 1 шт. на загальну суму 6048,00 грн. (з ПДВ).

Згідно Специфікації №2 від 28.01.2013р. позивачем придбано за договором поставки №0128-0-1 від 28.01.2013р. контролер карти для АТС у кількості 2 шт. на загальну суму 49482,00 грн. (з ПДВ).

Відповідно до Специфікації №3 від 06.03.2013р. позивачем придбано за договором поставки №0128-0-1 від 28.01.2013р. блок джерела живлення у кількості 1 шт., модуль оптичного перетворювача у кількості 1 шт., контролер плати з'єднувальних ліній у кількості 2 шт., контролер плати аналогових абонентів у кількості 3 шт., плата програмного забезпечення процесора у кількості 1 шт. на загальну суму 92052,00 грн. (з ПДВ).

Згідно Специфікації №4 від 28.01.2013р. позивачем придбано за договором поставки №0128-0-1 від 28.01.2013р. карту ІSDN PRІ (з d-каналом) для АТС Меридіан-1 у кількості 3 шт. на загальну суму 54036,00 грн. (з ПДВ).

Із аналізу акту перевірки вбачається, що відповідач вказує на необґрунтоване включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість за вищевказаним правочином у перевіряємий період.

У відповідності до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.198.1. ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно до п.п.198.2, 198.3 ст.198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, в якій зазначаються обов'язкові реквізити визначенні даною статтею. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів, послуг.

Пункт 198.6 ст.198 Податкового кодексу України встановлює, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно пп. 139.1.1, 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності та не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Стаття 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлює, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до матеріалів справи, в межах здійснюваного між Товариством з обмеженою відповідальністю фірми «Трименс, ЛТД» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко Тест» (постачальник) договору поставки №0128-01 від 28 січня 2013 року, постачальником було надано покупцю наступні податкові накладні: №27 від 11 березня 2013 року на суму 49482,00 грн., №32 від 12 березня 2013 року на суму 92052,00 грн., №73 від 30 травня 2013 року на суму 54036,00 грн. Вказані податкові накладні, згідно вимог пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Також з матеріалів справи вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко Тест», відповідно до вказаного договору, були виписані наступні видаткові накладні: №0311-01 від 11 березня 2013 року на суму 49482,00 грн., №32 від 12 березня 2013 року на суму 92052,00 грн, №73 від 30 травня 2013 року на суму 54036,00 грн.

Зазначені первинні документи, відповідно до змісту акта перевірки, надавались податковому органу, разом з тим колегія суддів звертає увагу на те, що акт перевірки не містить зауважень щодо змісту конкретних первинних документів на предмет їх відповідності вимогам закону.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що в подальшому позивачем було використано придбані у Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко Тест» товари у власній господарській діяльності, що вбачається із укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю фірми «Трименс, ЛТД» та ПАТ «Енергопостачальна компанія «Дніпрообленерго» договорів поставки №04032-00 від 04 березня 2013 року, №08916-00 від 21 травня 2013 року та договору підряду з модернізації №04212-00 від 06 березня 2013 року.

За викладених обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що належним чином оформленими первинними документами, відповідність яких вимогам закону відповідачем не заперечується, підтверджено право позивача на віднесення сум податку до податкового кредиту за господарськими відносинами із вищезазначеним контрагентом у перевіряємому періоді.

З огляду на зазначене, доводи позивача щодо належного формування показників податкової звітності підтверджуються належними та допустимими доказами.

Стосовно посилань податкового органу на нікчемність укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко Тест» правочину колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України закріплений принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним.

Податковим органом не було наведено жодних посилань на норми законодавства України, що відносять вказаний правочин між позивачем та контрагентом до категорії нікчемних.

Крім того, в матеріалах справи відсутні копії судових рішень або вироків суду, з яких би вбачалась недійсність укладеного правочину або здійснення сторонами даних господарських відносин діяльності, що не спрямована на настання реальних правових наслідків.

За таких обставин, колегія суддів вважає наявні в акті перевірки посилання на нікчемність укладеного позивачем правочину суб'єктивною думкою податкового ревізора-інспектора.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 року було звернено увагу на наступне: «...вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача.

Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину».

Таким чином, у випадку, якщо податковий орган вбачає в укладеному правочині ознаки нікчемності, у нього наявне право звернутись до суду із позовом про стягнення в дохід держави коштів, отриманих по правочину, здійсненому, на його думку, з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на його нікчемність. Докази звернення відповідача із вказаними вимогами до суду матеріали справи не містять.

Також в обґрунтування власних висновків податковий орган посилається на акт Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 18 листопада 2013 року №334/223/35544847 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Еко Тест» щодо документального підтвердження господарських відносин із контрагентами за період: жовтень 2010 року - вересень 2013 року».

Колегія суддів звертає увагу на те, що названий документ складений з огляду на неможливість проведення зустрічної звірки в порядку, встановленому законодавством, а заходи, спрямовані на проведення зустрічної звірки, тобто спрямовані на вчинення дій щодо співставлення даних первинних та інших бухгалтерських документів суб'єкта господарювання, не можуть вважатися діями по фактичному проведенню зустрічної звірки. За таких обставин, посилання податкового органу на вищевказаний акт судом апеляційної інстанції до уваги не приймається.

Відносно посилання суду першої інстанції на акт Державної податкової інспекції у Бабущкніському районі м. Дніпропетровська від 18 листопада 2013 року №334/223/35544847 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Еко Тест» щодо документального підтвердження господарських відносин із контрагентами за період: жовтень 2010 року - вересень 2013 року» як доказ відсутності здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентом необхідно зауважити, що у відповідності до частини 1 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Судом першої інстанції не було враховано обставину відсутності фактичного проведення зустрічної звірки ТОВ «Еко Тест», а доказування обставини відсутності господарської операції шляхом посилання на акт про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання - контрагента позивача по справі не може бути визнано належним у розумінні норм адміністративного судочинства України.

Крім того, колегія суддів підкреслює, що оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Судом першої інстанції не надано належної оцінки здійсненій позивачем господарській операції, первинні документи не досліджувались на предмет повноти та безпосередньої відповідності вимогам законодавства України.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити висновок суду першої інстанції про наявність між позивачем по справі та ТОВ «Еко Тест» взаємоузгоджених спільних зловмисних дій, спрямованих на отримання прибутку з порушенням податкового законодавства в контексті існуючих в акті Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 18 листопада 2013 року №334/223/35544847 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Еко Тест» щодо документального підтвердження господарських відносин із контрагентами за період: жовтень 2010 року - вересень 2013 року» посилань на наявність в провадженні ДПС у Дніпропетровській області кримінального провадження згідно ч.3 ст.212 Кримінального кодексу України. Суд першої інстанції вказує, що в ході досудового розслідування встановлено, що службові особи ТОВ «Будінвест-ДФ» в порушення вимог Податкового кодексу України умисно ухилялись від сплати податків на додану вартість на загальну суму 3337004 грн., слідчими діями та оперативно-розшуковими заходами встановлено, що підприємство ТОВ «Будінвест-ДФ» поряд з іншими суб'єктами господарської діяльності, зокрема, ТОВ «Еко Тест», використовуються у протиправних схемах легалізації (відмивання) товарно-матеріальних цінностей, одержаних злочинним шляхом, мінімізації податкових зобов'язань, спеціального завищення суб'єктами підприємницької діяльності податкового кредиту з ПДВ та переведення в готівку грошових коштів.

Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на відсутність в матеріалах справи вироків суду, встановлюючих вину службових осіб ТОВ «Еко Тест» або позивача у вчиненні злочинів щодо ухилення від сплати податків, посилання суду на наявність між позивачем по справі та ТОВ «Еко Тест» взаємоузгоджених спільних зловмисних дій, спрямованих на отримання прибутку з порушенням податкового законодавства є безпідставними та необґрунтованими.

Також, згідно статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

У рішенні від 09 січня 2007 року по справі «Інтерсплав проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. При цьому Суд не прийняв зауваження Уряду щодо загальної практики відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Відповідно до п. 57 Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року судом було зазначено, що оскільки компанія-заявник у повному обсязі та вчасно виконала обов'язки з дотримання встановлених Державою-членом Конвенції норм стосовно ПДВ та не мала засобів для забезпечення виконання податкових зобов'язань постачальником і не знала про невиконання останнім своїх обов'язків, вона могла правомірно очікувати отримання вигоди від застосування одного із основних правил системи оподаткування ПДВ, а саме від визнання права на податковий кредит щодо суми ПДВ, яка була сплачена постачальнику. Більше того, лише після подачі декларації із віднесенням відповідних сум до складу податкового кредиту та проведення податковими органами зустрічної перевірки постачальника могло бути встановлено, чи виконав постачальник свій обов'язок подання звітності з ПДВ у повному обсязі.

Позивач не може нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань. Такі вимоги, відповідно до зазначеного рішення Європейського суду з прав людини є надмірним тягарем для платника податку, що порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності.

Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні по справі «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії», у п. 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника з тим, щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Верховним Судом України при розгляді заяви ОДПІ про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 27 травня 2010 року у справі справи справу за позовом закритого акціонерного товариства «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення було застосовано рішення Європейського суду з прав людини. В результаті розгляду колегія суддів ВСУ дійшла висновку: «Рішення касаційного суду узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява N 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності» (Постанова Верховного Суду України від 31 січня 2011 року (головуючий суддя - Панталієнко В.П.).

З огляду на встановлені судом обставини справи, вказані норми законодавства та зазначену судову практику, обов'язкову для врахування, суд апеляційної інстанції вважає, що під час судового розгляду відповідач не надав беззаперечних доказів щодо відсутності господарських операцій між позивачем та контрагентом, а висновки податкового органу щодо відсутності реального характеру вказаних операцій ґрунтуються на припущеннях.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до ч. 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вастберга таксі Актіеболаг» та Вуліч проти Швеції» суд зазначив, що «… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи доведення у належний спосіб позивачем по справі права на віднесення сум до податкового кредиту, встановлені судом апеляційної інстанції недоліки оформлення акту перевірки №1059/2201/20299567 від 02 грудня 2013 року, посилання податкового органу в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні на правову норму, що відсутня у Податковому кодексу України, ненадання відповідачем беззаперечних доказів щодо відсутності господарських операцій між позивачем та контрагентом, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що відповідачем не доведено законність і обґрунтованість податкового повідомлення-рішення № від 16 грудня 2013 року.

Крім того, відповідно до положень частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Колегія суддів, приймаючи рішення у даній справи, керується зазначеним положенням процесуального законодавства та вважає необґрунтованою позицію суду першої інстанції стосовно того, що позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували правильність висновку відповідача, викладених в акті перевірки №1059/2201/20299567 від 02 грудня 2013 року, оскільки в адміністративному процесі, як вже було зазначено, доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи були порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, є недоведеними, висновки суду не відповідають обставинам справи і тому вимоги апеляційної скарги позивача підлягають задоволенню, а постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року у справі №804/8352/14 - скасуванню.

Враховуючи викладене, керуючись ч.3 ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Трименс, ЛТД» - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 липня 2014 року у справі №804/8352/14 - скасувати.

Позов - задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області № від 16 грудня 2013 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, а в разі складання рішення в повному обсязі відповідно до ст. 160 зазначеного кодексу - з дня складання рішення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено - 02 березня 2015 року.

Головуючий: В.В. Мельник

Суддя: О.В. Юхименко

Суддя: Л.М. Нагорна