Справа № 802/3890/14-а
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 березня 2015 р. Справа № 802/3890/14-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Комара П. А.,

за участю:

секретаря судового засідання: Мошняги В. І.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Цехановського І. Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації

про: скасування наказу та поновлення на роботі

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3) із позовом до Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації (далі - відповідач, Департамент) про скасування наказу та поновлення на роботі.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що 25.03.2014 року ОСОБА_3 ознайомлено з наказом №17 - о від 05.02.2014 року Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації про звільнення з роботи за прогул без поважної причини.

На думку позивача, зазначений наказ є протиправним, оскільки вона прогулу без поважних причин не вчиняла. Зазначила, що адміністрацією не дотримано норм чинного законодавства при звільненні, а тому просить суд скасувати наказ, поновити її на роботі та стягнути з відповідача компенсацію за вимушений прогул і завдану моральну шкоду.

Позовні вимоги також мотивовані тим, що в оскаржуваному наказі зазначено, що днем звільнення вважати перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності, що, на думку позивача, є незаконно, так як наказ не визначає точної дати звільнення. Крім того, зазначила, що у неї наявні листки непрацездатності, які підтверджують, що оскаржуваний наказ відповідачем виготовлений та вручений ОСОБА_3 в період перебування останньої на лікарняному.

В ході судового розгляду справи представнику ОСОБА_3 з пояснень представника відповідача стало відомо, що про звільнення позивача існує два накази:

- наказ №17 - о від 05.02.2014 року, що предметом позову;

- наказ №57-о від 16.06.2014 року про звільнення ОСОБА_3 з посади з 16.06.2014 року у зв'язку з прогулом без поважних причин з 08.01.2014 року по 23.01.2014 року та з 26.03.2014 року по 16.06.2014 року відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи зазначене, позивачем 22.12.2014 року за вх. №26517 подано заяву про збільшення позовних вимог, яка з урахуванням ст. 137 Кодексу адміністративного судочинства України судом прийнята до розгляду.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позовні вимоги викладені наступним чином:

- визнати протиправним та скасувати наказ №17 - о від 05.02.2014 року Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації про звільнення ОСОБА_3 з роботи;

- визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації №57-о від 16.06.2014 року про звільнення ОСОБА_3 з посади з 16.06.2014 року у зв'язку з прогулом без поважних причин з 08.01.2014 року по 23.01.2014 року та з 26.03.2014 року по 16.06.2014 року відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України;

- поновити ОСОБА_3 на посаді головного спеціаліста відділу фінансів соціально - культурної сфери та місцевих органів влади Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації з 05.02.2014 року;

- стягнути з Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_3 компенсацію за вимушений прогул з моменту звільнення по час вирішення справи судом у розмірі 20000 грн.;

- стягнути з Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_3 завдану моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні з підстав наведених у письмових запереченнях, що долучені до матеріалів справи (вх. №24024 від 17.11.2014 року).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 працювала головним спеціалістом відділу фінансів соціально - культурної сфери управління фінансів соціально - культурної сфери та місцевих органів влади Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації.

05.02.2014 року Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації прийнято наказ №17-о про звільнення ОСОБА_3 з посади головного спеціаліста відділу фінансів соціально - культурної сфери управління фінансів соціально - культурної сфери та місцевих органів влади Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації у зв'язку з прогулом без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за згодою з профспілковим комітетом.

Із матеріалів справи судом встановлено, що в період з 24.01.2014 року по 26.03.2014 року ОСОБА_3 знаходилася на лікарняному, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями листів непрацездатності серії АГІ №496402 та №497928 (а.с. 7).

Статтею 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Враховуючи зазначене, судом встановлено, що оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_3 прийнято відповідачем в період тимчасової непрацездатності позивача, що є порушенням статті 40 Кодексу законів про працю України.

Крім того, в оскаржуваному наказі зазначено, що днем звільнення вважати перший робочий день після закінчення тимчасової непрацездатності.

Відповідно до Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 р. № 1242 (далі - Інструкція), у наказі (розпорядженні) про призначення або звільнення працівника зазначається повна дата (число, місяць, рік) фактичного виходу працівника на роботу (припинення трудових відносин), розміри його посадового окладу відповідно до штатного розпису, надбавок та доплат (п. 99 Інструкції).

Так, відповідно до зазначеної Інструкції, при звільненні працівника у наказі про звільнення такого працівника повинна бути зазначена конкретна дата припинення трудових відносин, що не було зроблено Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації при винесенні наказу від 05.02.2014 року №17-о про звільнення ОСОБА_3

Суд звертає увагу також на те, що наказ підписано заступником директора Олександром Мушинським.

Відповідно до п. 89 Інструкції, накази (розпорядження) підписуються керівником установи, а у разі його відсутності - посадовою особою, яка виконує його обов'язки.

Відтак, положеннями Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади чітко передбачено, що накази підписуються керівником установи або виконуючим його обов'язки.

В даному випадку, наказ підписано заступником директора Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, тобто не уповноваженою на те особою.

Із оскаржуваного наказу судом встановлено, що підставою його винесення був протокол профспілкового комітету Департаменту фінансів від 05.02.2014 року №3.

Дослідивши зазначений протокол суд приходить до переконання, що звільнення ОСОБА_3 відбулося з порушення процедури надання згоди на її звільнення профспілкою.

Зокрема, відповідно до статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. У разі нез'явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах терміну, визначеного частиною першою цієї статті. При повторному нез'явленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Із протоколу вбачається, що на засіданні профспілкового комітету працівників Департаменту фінансів Вінницької облдержадміністрації "Фінансист" ОСОБА_3 присутня не була, про надходження письмової заяви від неї у протоколі нічого не зазначено та про присутність на засіданні представника позивача також нічого не вказано.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивача про розгляд подання заступника директора Департаменту фінансів Вінницької облдержадміністрації щодо надання погодження про звільнення ОСОБА_3 профспілковим комітетом.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач при виданні оскаржуваного наказу діяв з порушенням норм чинного законодавства, що є підставою для визнання протиправним та скасування такого наказу.

Визначаючись щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації №57-о від 16.06.2014 року про звільнення ОСОБА_3 з посади з 16.06.2014 року у зв'язку з прогулом без поважних причин з 08.01.2014 року по 23.01.2014 року та з 26.03.2014 року по 16.06.2014 року відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, суд зазначає таке.

Із оскаржуваного наказу судом встановлено, що ОСОБА_3 звільнено з роботи за прогул без поважної причини з 08.01.2014 року по 23.01.2014 року.

Разом з тим, як уже зазначалося судом, ОСОБА_3 за прогул з січня 2014 року уже було звільнено наказом від 05.02.2014 року №17-о Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації.

Частиною 2 статті 149 КЗпПУ визначено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Представником відповідача у судовому засіданні 26.11.2014 року на запитання представника позивача відповів, що накази Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації № 17-о від 05.02.2014 року та №57-о від 16.06.2014 року є чинними обидва.

Таким чином, як вже з'ясовано раніше, за порушення трудової дисципліни до позивача вже застосовувалось дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Тобто, за одне і те ж саме порушення до позивача застосовано двічі дисциплінарне стягнення.

Щодо зазначення в оскаржуваному наказі прогулу ОСОБА_3 в період з 26.03.2014 року по 16.06.2014 року суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як уже встановлено судом, позивача звільнено із займаної посади за прогул наказом № 17-о від 05.02.2014 року, з яким ОСОБА_3 ознайомлена 26.03.2014 року (а.с. 6).

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення.

Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. При такому розумінні поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП не суперечить п. 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку, який кваліфікує поведінку працівника як порушення трудової дисципліни (прогул - це різновид такого порушення) за наявності вини працівника.

З огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про неможливість визнання відсутності ОСОБА_3 на робочому місці у період з 23.03.2014 року по 16.06.2014 року як порушення трудової дисципліни.

Зазначені обставини виключали можливість знаходження позивача на роботі у період з 23.03 по 16.06.2014 року. Тобто її відсутність на роботі була зумовлена виключно поважними причинами.

Отже, на підставі викладеного суд приходить до висновку, що наказ №57-о від 16.06.2014 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи є протиправним, а відтак підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Зважаючи на вищевикладене та з урахуванням того, що суд вбачає обґрунтованість і доведеність підстав для скасування оскаржуваних наказів, вимоги позивача щодо її поновлення на посаді на посаді головного спеціаліста відділу фінансів соціально-культурної сфери управління фінансів соціально-культурної сфери та місцевих органів влади Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплата якого, нерозривно пов'язана з ухваленням рішення про поновлення звільненої без законних підстав особи - підлягають до задоволення.

Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає таке.

Право фізичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу. Зокрема, ст. 56 Конституції України встановлює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, стаття 23 якого встановлює, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237 КЗпП України. Відповідно до норм цієї статті відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Із наведеного випливає, що обов'язок з відшкодування моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини 2 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач зазначила, що вчинене відповідачем порушення її трудових прав призвело до загострення хвороби та нанесло їй моральної шкоди, яка полягає у тяжких душевних переживаннях.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується; не підтвердив наявність причинного зв'язку між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди в загальній сумі 10000 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч.3 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС України), та згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації №17-о від 15.02.2014 року "Про звільнення ОСОБА_3.".

Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації №57-о від 16.06.2014 року "Про звільнення ОСОБА_3.".

Поновити ОСОБА_3 на посаді головного спеціаліста відділу фінансів соціально-культурної сфери управління фінансів соціально-культурної сфери та місцевих органів влади Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації.

Стягнути з Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі середньомісячного заробітку за період з лютого 2014 року по лютий 2015 року включно в розмірі 15 544 (п'ятнадцять тисяч п'ятсот сорок чотири) грн.

В решті вимог відмовити.

Постанову суду в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Комар Павло Анатолійович