Справа № 2а-6853/09/1770
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2015 року м. Київ К/800/22244/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.(суддя-доповідач),

Стародуба О.П.,

Швеця В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Рівненській області, Державної судової адміністрації України, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про перерахунок і виплату заробітної плати, вихідної допомоги, щомісячного грошового утримання та компенсації втрати частини доходів за касаційною скаргою Державної судової адміністрації України на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом про стягнення недонарахованої та невиплаченої суми заробітної плати та щомісячного грошового утримання за період з 01.06.2005 по 09.10.2008, вихідної допомоги при звільненні у відставку та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строку їх виплати.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року позовні вимоги задоволені частково. Зобов'язано Територіальне управління Державної судової адміністрації в Рівненській області нарахувати ОСОБА_4 недоплачену заробітну плату та грошове утримання за період з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2013 року залишено без змін постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року.

Державна судова адміністрація України не погодилась з постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року та ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2013 року і звернулось до суду з касаційною скаргою, в який просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, суд, в межах ст. 220 КАС України, прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлені наступні обставини.

Наказом відділу юстиції Рівненського облвиконкому від 17.03.1986 №28-к обрану суддею позвичача зараховано до штату Сарненського районного народного суду з 17.03.1986.

11.05.1995 ОСОБА_4 сесією Рівненської обласної ради народних депутатів обрано головою Сарненського районного суду.

19.11.1998 ОСОБА_4обрана суддею Рівненського міського суду безстроково - постанова Верховної Ради України від 19.11.1998 №250-XIV.

30.03.2000 ОСОБА_4присвоєно другий кваліфікаційний клас судді - рішення кваліфікаційної комісії суддів загальних судів Рівненської області від 30.03.2000.

З 01.04.2004 судді ОСОБА_4.встановлено щомісячне грошове утримання у розмірі 80% - наказ Територіального управління Державної судової адміністрації України від 26.04.2004р. №29-к.

Наказом Територіального управління Державної судової адміністрації України від 10.04.2006 №39-к щомісячне грошове утримання судді ОСОБА_4. збільшено на 2%, що становитиме 84%.

Наказом Територіального управління Державної судової адміністрації України від 02.04.2007 №35-к щомісячне грошове утримання судді ОСОБА_4.збільшено на 2%, що становитиме 86%.

Наказом Територіального управління Державної судової адміністрації України від 07.04.2008 №40-к щомісячне грошове утримання судді ОСОБА_4.збільшено на 2%, що становитиме 88%.

18.09.2008 ОСОБА_4звільнена з посади судді Рівненського міського суду Рівненської області - постанова Верховної Ради України від 18.09.2008р. №534-VІ.

Задовольняючи частково позовні вимоги частково, суди попередніх інстанцій правомірно виходили з того, що за період з 01.06.2005 року до 01.01.2006 року оклади суддів не відповідали вимоги ст. 44 Закону України «Про статус суддів».

Частиною четвертою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Визначальним актом, який регулював питання оплати праці суддів на момент виникнення спірних правовідносин був Закон України «Про статус суддів», який встановлював гарантії незалежності суддів, включаючи їх матеріальне і соціальне забезпечення, у тому числі гарантії права щодо оплати праці. Відповідно до частини першої статті 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Частиною другою статті 44 Закону України «Про статус суддів» передбачалося, що розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. Тобто, згідно з цією нормою гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленогостаттею 44 цього Закону в співвідношенні до окладу Голови Верховного Суду України. Недодержання цього принципу є порушенням конституційного права суддів на отримання заробітної плати не нижче від визначеної законом та порушенням конституційних гарантій щодо незалежності та недоторканності суддів.

30.06.2005 року Кабінет Міністрів України в межах своїх повноважень прийняв постанову № 513 «Про оплату праці Голови та заступників Голови Конституційного Суду України» та постанову № 514 «Про оплату праці Голови та заступників Голови Верховного Суду України», якими підвищив оклади, зокрема, Голові Конституційного Суду України та Голові Верховного Суду України.

Водночас, Кабінет Міністрів України не привів посадові оклади суддів у відповідність з вимогами статті 44 Закону України «Про статус суддів». Лише 03.09.2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 865 «Про оплату праці суддів», якою затверджено схеми посадових окладів інших керівників та суддів Конституційного Суду України, керівників та суддів інших судів загальної юрисдикції, якою привів оклади суддів у відповідність з встановленим частиною другою статті 44 Закону України «Про статус суддів» співвідношенням до посадових окладів Голови Верховного Суду України та голови суду, в якому працює суддя.

Однак Кабінет Міністрів України не усунув порушення вимог частини 2 статті 44 Закону України «Про статус суддів» і не привів оклади суддів усіх судів України до встановленого цією нормою співвідношення, одночасно з окладами Голови Верховного Суду України та Голови Конституційного Суду України, а саме з 01.06.2005 року, оскільки надав постанові «Про оплату праці суддів» від 03.09.2005 року № 865 чинності з 01.01.2006 року (пункт 5 Постанови).

Внаслідок цього з 01.06.2005 року до 01.01.2006 року оклади суддів не відповідали вимогам статті 44 Закону України «Про статус суддів».

Враховуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій, що право позивача на отримання заборгованості по заробітній платі підлягає поновленню за вказаний період.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Оскільки касаційна скарга Державної судової адміністрації України не містить інших доводів щодо невірного застосування норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів дане питання не вирішує.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду не спростовують висновків суду попередніх інстанцій, оскільки Державна судова адміністрація України не вказувала на це під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України, в межах касаційної скарги, повністю погоджується із висновками суду першої та апеляційної інстанцій та вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду попередніх інстанцій, тому вимоги касаційної скарги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 231 КАС України, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Державної судової адміністрації України залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2013 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді О.Ф. Ситников

О.П. Стародуб

В.В. Швець