Справа № 345/1857/14-а
Суддя: Гуляк В.В.
Дата ухвалення: 2015-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року Справа № 876/6676/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Глушка І.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2014 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції про визнання неправомірними дій і бездіяльності, скасування постанови, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

У травні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, в якому просив : 1) визнати неправомірними дії відповідача в особі старшого державного виконавця В.В. Брошняка та в особі начальника відділу Р.В. Пахоліка, які проявились у винесенні та затвердженні 13.03.2014 року невмотивованої, необґрунтованої і незаконної постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 41564120 з примусового виконання постанови № 3-2532/2010 від 24.12.2010 року про стягнення з позивача штрафу у розмірі 510 грн. на користь держави, без належної основи - за п.10 ч.1 ст.49 Закону України № 606-ХІУ (направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу ДВС) замість п.6 ч.1 ст.49 Закону України № 606-ХІУ (закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення); 2) визнати неправомірною бездіяльність відповідача в особі старшого державного виконавця В.В. Брошняка, яка проявилась у не направленні на адресу реєстрації місця проживання боржника-сторони провадження копії постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 41564120 від 13.03.2014 року з примусового виконання постанови № 3-2532/2010 від 24.12.2010 року про стягнення з позивача штрафу у розмірі 510 грн. на користь держави; 3) скасувати винесену та затверджену 13.03.2014 року відповідачем невмотивовану, необґрунтовану і незаконну постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 41564120 з примусового виконання постанови № 3-2532/2010 від 24.12.2010 року про стягнення з позивача штрафу у розмірі 510 грн. на користь держави, як винесену без належної основи - за п.10 ч.1 ст.49 Закону України № 606-ХІУ (направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу ДВС) замість п.6 ч.1 ст.49 Закону України № 606-ХІУ (закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення); 4) зобов'язати відділ ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 41564120 з примусового виконання постанови № 3-2532/2010 від 24.12.2010 року про стягнення з позивача штрафу у розмірі 510 грн. на користь держави за п.6 ч.1 ст.49 Закону України № 606-ХІУ (закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення) і повернути виконавчий документ органу, що видав виконавчий документ; 5) зобов'язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позову покликався позивач на те, що оскаржена постанова державного виконавця від 13.03.2014 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 41564120 з примусового виконання постанови Калуського міськрайонного суду № 3-2532/2010 від 24.12.2010 року про стягнення з позивача штрафу у розмірі 510 грн., є невмотивована, необґрунтована і незаконна, а дії щодо винесення і затвердження цієї постанови є неправомірними. Вказував позивач, що старший державний виконавець здійснюючи виконавче провадження ВП № 41564120 повинен був винести постанову про закінчення виконавчого провадження не на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України № 606-ХІУ «Про виконавче провадження» (направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу ДВС), а на підставі п.6 ч.1 ст.49 цього Закону (закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення). Бездіяльність відповідача проявилась у неповідомленні позивача про винесення вказаної постанови державного виконавця від 13.03.2014 року.

Відповідач відділ ДВС Івано-Франківського МУЮ позову не визнав, подав у суді першої інстанції заперечення. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.06.2014 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

З цією постановою суду не погодився позивач і оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена постанова суду від 12.06.2014 р. є незаконною, необгрунтованою і невмотивованою, винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини справи, виснови суду не відповідають оставинам справи, а тому постанова суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не з'ясував правомірності відкриття і здійснення виконавчого провадження, неправильно зазначив назву позивача і боржника у виконавчому провадженні, допустив невідповідність реквізитів виконавчого документу, не надав юридичної оцінки встановленим фактам. Вказує апелянт, що статті 30, 49 Закону України «Про виконавче провадження» забороняють здійснення виконання поза межами встановленого строку, тому старший державний виконавець здійснюючи виконавче провадження ВП № 41564120 повинен був винести постанову про закінчення виконавчого провадження не на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», а на підставі п.6 ч.1 ст.49 цього Закону. Зазначає апелянт, що Акт державного виконавця від 15.08.2013 року не міг бути правовим підґрунтям для винесення спірної постанови державного виконавця від 13.03.2014 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 41564120, а також суд першої інстанції не врахував відсутність доказів про отримання позивачем копії вказаної постанови державного виконавця. Також апелянт вказує, що справу розглянуто і вирішено неповноважним судом.

За наслідками апеляційного розгляду апелянт просить скасувати постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12.06.2014 р. та прийняти нову постанову про повне задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави та межі апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, з врахуванням наступного.

Судом встановлено і підтверджується матеріалам справи, що у провадженні відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ перебувало виконавче провадження ВП № 41564120 з примусового виконання постанови Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області № 3-2532/2010 від 24.12.2010 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 510 грн. штрафу (а.с. 29).

Постановою старшого державного виконавця Брошняка В.В. відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ від 13.03.2014 року про закінчення виконавчого провадження закінчено вказане виконавче провадження ВП № 41564120, згідно п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі Акту державного виконавця від 15.08.2013 року, у зв'язку із тим, що боржник не працює за адресою АДРЕСА_1, а проживає в АДРЕСА_2 (а.с. 3, 4, 24, 28).

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність усіх позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час розглядуваних правовідносин), державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, зокрема, до закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону. Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.

Статтею 20 вказаного Закону передбачено, що у разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

Направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу ДВС є підставою для закінчення виконавчого провадження (п.10 ч.1 ст.49 Закону).

Із змісту вказаної вище постанови державного виконавця від 13.03.2014 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 41564120 та із матеріалів адміністративної справи видно, що таку постанову винесено на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», згідно Акту державного виконавця від 15.08.2013 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що державний виконавець, отримавши ще 15.08.2013 року (Акт державного виконавця) документальне підтвердження про наявність обставин для направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу ДВС, допустив протиправну бездіяльність, яка проявилась у несвоєчасному проведенні виконавчих дій, оскільки лише 13.03.2014 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 41564120 і направив матеріали виконавчого провадження за належністю до відділу ДВС Калуського міськрайонного УЮ супровідним листом № В-19/02-19/7830 від 13.03.2014 року (а.с. 4-зв.).

Такі дії вказують на порушення державним виконавцем вимог ч.5 ст.20 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім цього, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до ч.3 ст.49 вказаного Закону, копію постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець зобов'язаний надіслати сторонам у 3-денний строк.

Згідно ч.1 ст.31 цього Закону, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах адміністративної справи немає належних доказів того, що державним виконавцем виконано вказані вище нормативні вимоги про направлення у триденний строк позивачу, як боржнику у виконавчому провадженні ВП № 41564120, копії постанови від 13.03.2014 року про закінчення виконавчого провадження.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що квитанція Укрпошти № 4871 від 19.03.2014 року за 12:32:48 (а.с. 26) не являється належним доказом своєчасного направлення позивачу копії вказаної вище постанови від 13.03.2014 року, оскільки не містить інформації про те чи позивачу було направлено копію постанови від 13.03.2014 року (згідно супровідного листа № 02-19/В-19/7829 від 13.03.2014 року (а.с. 25) чи відповідь на звернення позивача від 07.03.2014 року (згідно супровідного листа з аналогічним номером і датою - № 02-19/В-19/7829 від 13.03.2014 року (а.с. 27).

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що державний виконавець, допустив протиправну бездіяльність, яка проявилась у ненадісланні позивачу копії постанови від 13.03.2014 р. про закінчення виконавчого провадження у виконавчому провадженні ВП № 41564120.

Відповідно до ст. 71 ч.2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У зв'язку із наведеним, суд апеляційної вважає частково підставними позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ.

Відносно позовних вимог щодо визнання протиправними дій відповідача, скасування постанову від 13.03.2014 року про закінчення виконавчого провадження та зобов'язання вчинити дії, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про безпідставність таких позовних вимог.

Так, відповідно до ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

У разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

Виконавче провадження може бути передано від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого в порядку, встановленому Міністерством юстиції України. Спори про місце здійснення виконавчих дій між органами державної виконавчої служби не допускаються.

Згідно ст. 49 вказаного Закону, виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення (п.6 ч.1); направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби (п.10 ч.1).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що для стягнення 510 грн. штрафу у виконавчому провадженні ВП № 41564120 не передбачено спеціального строку для виконання, тому несвоєчасне проведення державним виконавцем виконавчих дій у цьому виконавчому провадженні не може мати наслідком закінчення виконавчого провадження згідно п.6 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскаржена позивачем постанова від 13.03.2014 р. про закінчення виконавчого провадження ВП № 41564120 винесена на підставі, в межах повноважень і у визначений законом спосіб. Недотримання строку винесення цієї постанови не може бути підставою для її скасування.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позовна вимога про зобов'язання відділу ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 41564120 за п.6 ч.1 ст.49 Закону України № 606-ХІУ, задоволенню не підлягає також із тієї підстави, що відділ ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції не являється відповідачем по справі, а згідно ст. 52 КАС України, заміна неналежного відповідача досукається лише в суді першої інстанції.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, постанова суду винесена з порушенням норм матеріального права, а тому оскаржену постанову суду від 12.06.2014 року слід скасувати і прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 41 ч.1, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити частково.

Постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2014 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції про визнання неправомірними дій та бездіяльності, скасування постанови, зобов'язання вчинити дії - скасувати і прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції щодо несвоєчасного проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 41564120 з виконання постанови Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.12.2010 р. про стягнення з ОСОБА_1 510 грн. штрафу, та щодо ненадіслання ОСОБА_1 копії постанови від 13.03.2014 р. про закінчення виконавчого провадження у виконавчому провадженні ВП № 41564120.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: І.В. Глушко

Р.Й. Коваль