Справа № 369/12086/14-а
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2015-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Пінкевич Н.С. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року Справа: № 369/12086/14-а

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секратеря Бабенка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 ( далі - позивач ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області ( далі - відповідач ) про зобов'язання виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області реалізувати право ОСОБА_3 на позачергове отримання житла та надати йому житло у вигляді однокімнатної квартири в межах м. Вишневе.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2015 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену постанову та ухвалити нову про задоволення позовних вимог, так як, на його думку, оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом ІІІ групи і має право на пільги, встановлені для ветеранів війни - інвалідів війни, ветеранів війни - учасників бойових дій.

Рішенням виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26.03.1991 р. № 23 позивача було затверджено на квартирний облік за його місцем проживання в першочерговому порядку.

Рішенням виконавчого комітету Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 19.10.2010 р. № 71 позивача затверджено на квартирний облік за його місцем проживання в позачерговому порядку.

Згідно з довідками від 05.10.2014 р. № 3, від 11.12.2014 р. № 666, виданими КП «Готельно-гуртожитковий комплекс», з 1990 року ОСОБА_3 зареєстрований у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, але не проживає в ньому.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що після придбання квартири позивач та члени його сім'ї поліпшили свої житлові умови, а тому правові підстави для надання позивачу іншого житла, відповідно до вимог Житлового кодексу України та Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, відсутні.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Житловим кодексом УРСР ( далі - ЖК УРСР ), Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ( далі - Закон № 3551-ХІІ ), Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, які затверджені спільною постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 р. № 470 ( далі - Правила № 470 ).

Так, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 47 Конституції України регламентовано, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У ст. 7 Закону № 3551-ХІІ визначено, що до осіб, які належать до інвалідів війни, належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) чи пов'язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

За змістом п. 18 ст. 13 Закону № 3551-ХІІ, інвалідам війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги: позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а інваліди І групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 34 ЖК УРСР, потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.

Підпунктом 1 пункту 13 Правил № 470 визначено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок. Цей рівень періодично переглядається вказаними органами.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 ЖК УРСР, облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Частиною 2, 4, 5 статті 40 ЖК УРСР передбачено, що громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення; 1-1) одноразового одержання за їх бажанням від органів державної влади або органів місцевого самоврядування грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення у встановленому порядку; 2) виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту; 3) припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією особи, яка перебуває на обліку за місцем роботи, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР; 4) засудження до позбавлення волі на строк понад шість місяців, заслання або вислання; 5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.

У п. 17 Правил № 470 визначено, що Громадяни, які штучно погіршили житлові умови шляхом обміну займаного жилого приміщення, його псування або руйнування, відчуження придатного і достатнього за розміром для проживання жилого будинку (частини будинку), квартири, а також громадяни, у яких потреба в поліпшенні житлових умов виникла внаслідок вилучення жилого приміщення, використовуваного для одержання нетрудових доходів (стаття 96 Житлового кодексу УРСР), не беруться на квартирний облік протягом п'яти років з моменту погіршення житлових умов.

Згідно з ч.1 ст. 46 ЖК УРСР, поза чергою жиле приміщення надається: інвалідам Великої Вітчизняної війни і прирівняним до них у встановленому порядку особам протягом двох років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення, а з них інвалідам першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав - протягом року з визначенням переважного права інвалідів Великої Вітчизняної війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків;

Не беруться на квартирний облік працездатні особи, які не займаються суспільно корисною працею.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що необхідною правовою підставою для вчинення органами місцевого самоврядування дій, спрямованих на реалізацію права особи на забезпечення житлом є наявність в неї об'єктивної потреби в поліпшенні житлових умов, зокрема відсутність житлового приміщення взагалі або недостатність його житлової площі, неспроможність самостійно поліпшити свої житлові умови та відсутність причин вважати, що особа штучно їх погіршила.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що після прийняття позивача на квартирний облік у 1991 році ним 11.03.1996 р. було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири, яку від 05.10.1996 р. передав у власність своєї дружини на підставі договору дарування, а також позивачем було успадковано двокімнатну квартиру, яка 25.11.2006 р. була ним відчужена на підставі договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_4

Тож, позивач неодноразово мав можливість поліпшити свої житлові умови, однак, штучно їх погіршив, що виключає наявність достатніх та необхідних правових підстав для здійснення забезпечення його житлом.

Доводи апелянта про те, що ним було розірвано шлюб з дружиною, колегія суддів вважає безпідставними, не обгрунтованими і такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Твердження апелянта про те, що довідка, видана КП «Готельно-гуртожитковий комплекс» від 11.12.2014 р. № 666 не є належним і допустимим доказом у цій справі, так як вона була видана на замовлення відповідача, а не позивача, колегія суддів вважає такими, щ не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, відповідно з вимогами п. 5 ч. 3 ст. 49 КАС України, процесуальним правом подавати докази суду наділені всі особи, які беруть участь у справі, а не тільки позивач. Більш того, апеляційний суд зазначає, що ця довідка містить інформацію щодо предмета доказування, а саме: наявності/відсутності правових підстав для реалізації відповідачем права ОСОБА_3 на забезпечення житлом, і у суду відсутні достатні та необхідні підстави вважати, що вона одержана відповідачем з порушенням закону, а отже, такий доказ, відповідно до вимог ст. 70 КАС України, є належним, допустимим і приймається до уваги колегії суддів.

Таким чином, дослідивши ці та всі інші доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає їх такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності жодних правових підстав для задоволення адміністративного позову та приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до вимог ст. 159 КАС України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2015 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 січня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст рішення виготовлено 12.03.2015 р.

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.