Справа № 826/19169/14
Суддя: Беспалов О.О.
Дата ухвалення: 2015-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

12 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Беспалова О. О.

суддів: Грибан І. О., Губської О. А.

за участю секретаря: Тур В. В.

представника позивача Бєлячкової О. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2015 р. у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

ПАТ "Укртрансгаз" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 18.11.2014 р. ВП № 45326009 про стягнення виконавчого збору у сумі 1 860 264,22 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, особу, що з'явилась, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду - без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 05.11.2014 р. ВП № 45326009 було відкрито виконавче провадження з виконання наказу № 910/9957/14, виданого Господарським судом міста Києва 08.09.2014 р. про стягнення з ПАТ «Укртрансгаз» на користь ТОВ «Метінвест Холдинг» суму основного боргу у розмірі 16 640 298,15 грн., 3% річних в розмірі 224 229,87 грн., збитків від інфляції в сумі 1 665 034,15 грн. та судового збору у розмірі 73 080 грн.

Відповідно до п. 2 постанови боржнику - позивачу надано семиденний строк для самостійного виконання рішення суду, з моменту винесення (отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження.

Пунктом 3 постанови від 05.11.2014 р. визначено, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконати його у примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору.

Вказану постанову отримано позивачем 10.11.2014 р., що не заперечується сторонами по справі.

12.11.2014 року позивачем до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було подано заяву від 11.11.2014 р. за вих. № 10978/6 про зупинення виконавчого провадження по примусовому виконанню наказу Господарського суду м. Києва № 910/9957/14 щодо стягнення з позивача на користь ТОВ «Метінвест Холдинг» 18602642,17 грн. відповідно до п.15 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Листом від 17.11.2014 р. 3 14-0-34-6673/2.-476/12 відповідач повідомив позивача про розгляд його заяви та зроблений за результатами розгляду висновок про відсутність підстав для її задоволення у зв'язку з тим, що предметом розгляду справи в господарському провадженні було невиконання позивачем умов договору щодо оплати труб у сумі 920, 60 тонн, що не перебуває у причинному зв'язку з заборгованостями по розрахунках за енергоносії.

18.11.2014 р. державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, у зв'язку з невиконанням станом на 17.11.2014 р. у добровільному порядку позивачем рішення суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон №606) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) є сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті п'ятої Закону №606 передбачено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Згідно зі статтею 11 даного Закону державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону № 606 державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Пунктом 15 частини першої статті 37 Закону № 606 виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі внесення підприємства паливно-енергетичного комплексу до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Статтею 39 даного Закону передбачено, що державний виконавець виносить вмотивовану постанову про зупинення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтями 37 і 38 цього Закону, яка затверджується начальником або заступником начальника відділу, якому підпорядкований державний виконавець. Постанову про зупинення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 37 цього Закону, державний виконавець виносить не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Відповідно до резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 р. № 18-рп/2012 обов'язкове зупинення виконавчого провадження та заходів примусового виконання судових рішень здійснюється лише щодо стягнення заборгованості, яка виникла через неповні розрахунки за енергоносії, та щодо учасників розрахунків, визначених Законом України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно - енергетичного комплексу».

Внесення юридичної особи, незалежно від форми власності, до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості, не є підставою для зупинення виконавчого провадження та заходів примусового виконання судових рішень щодо стягнення з неї заборгованості, яка не стосується неповних розрахунків за енергоносії і не визначена Законом України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно - енергетичного комплексу».

Так судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами по справі, що позивача внесено до Реєстру підприємств паливо-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу".

Вказаний Реєстр затверджено наказом Міністерства палива та енергетики України від 10.11.2005 року.

З огляду на встановлені обставини справи колегія суддів приходить до висновку, що перед позивачем на момент внесення останнього до реєстру існувала заборгованість по розрахункам за енергоносії.

Крім того, заборгованість позивача перед контрагентом, на думку колегії суддів, відповідає вимогам п. п. 1 п. 1.4 ст. 1 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно - енергетичного комплексу», відповідно до якого заборгованість - підтверджена учасниками розрахунків на розрахункову дату сума коштів, яка підлягає сплаті за товари, роботи (послуги), спожиті у процесі виробництва (видобутку), передачі (транспортування) та/або постачання енергоносіїв, відповідно до укладених договорів або з інших підстав, передбачених законом, у тому числі суми пені, штрафних та фінансових санкцій, але не сплачена.

Також, колегія суддів встановила, що заборгованість позивача не має застережень, визначених п. 3 ст. 37 Закону № 606, у відповідності до якого виконавче провадження з підстави, передбаченої пунктом 15 частини першої цієї статті, не зупиняється за рішеннями про виплату заробітної плати, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, стягнення аліментів.

Натомість, у своєму рішенні Конституційний Суд України висловив позицію щодо необхідності встановлення ще однієї складової виникнення обов'язку зупинення виконавчого провадження.

Так у абз. 7 частини 3 рішення КС України зазначив, що наведений перелік підстав, за яких не зупиняється виконавче провадження, не є вичерпним, оскільки підприємства паливно-енергетичного комплексу, внесені до Реєстру, залишаються суб'єктами господарських, трудових та інших правовідносин, не пов'язаних з розрахунками за енергоносії.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність встановлення наслідкового зв'язку між заборгованістю позивача перед контрагентом та заборгованістю контрагентами перед позивачем за енергоносії.

В адміністративному позові позивач зазначив, що його заборгованість перед ТОВ «Метінвест Холдинг» виникла через неповні розрахунки за енергоносії перед позивачем ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - учасником розрахунків за енергоносії.

Заборгованість ПАТ «НАК «Нафтогаз України» виникла до 01.01.2013 р. і станом на 31.10.2014 р. обліковується у розмірі , 44 грн.

Колегія суддів зауважує, що докази існування цієї заборгованості саме через неповні розрахунки за енергоносії, чи формування видаткової частини підприємства для сплати боргу на користь ТОВ «Метінвест Холдинг» саме за рахунок цієї суми в матеріалах справи відсутні.

Натомість, колегією суддів встановлено, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є засновником позивача згідно статутних документів (а .с. 18).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.07.2014 р., винесеного за результатами розгляду справи № 910/9957/14, на підставі якого видано відповідний наказ, встановлено, що згідно відзиву ПАТ "Укртрансгаз" на позов останній заперечує проти задоволення позовних вимог, зокрема, з тих підстав, що реальне фінансування видатків відповідача (ПАТ "Укртрансгаз") на кінець 2013 - початок 2014 року, на який припадає момент виконання відповідачем зобов'язань згідно умов договору, з незалежних від товариства причин, було неповним та недостатнім.

До моменту погодження фінансового плану відповідача на 2013 рік відповідач був позбавлений можливості здійснення у 2013 році фінансування оплати вартості товару, поставленого відповідно до умов договору, оскільки таке фінансування не було погоджено засновником (НАК «Нафтогаз України») та не затверджено у встановленому порядку.

Таким чином, зобов'язання відповідача в частині сплати коштів за договором були змінені, внаслідок незалежних від нього причин, що полягали у недостатності грошових коштів для виконання витратної частини фінансового плану ПАТ «Укртрансгаз» на 2013-2014 роки, в тому числі грошових зобов'язань за договором № від 24.10.2013 р.

У відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.07.2014 р., винесеного за результатами розгляду справи № 910/9957/14, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.08.2014 р. та постановою Вищого господарського суду України від 08.10.2014 р.

Крім того, колегією суддів встановлено, що розподіл прибутку і збитків позивача належить до компетенції Загальних зборів акціонерів товариства у відповідності до п. 11.33.11 статуту.

У відповідності до ч. 3 п. 4.1 Р. 4 статуту одноосібним акціонером позивача є ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що незатвердження фінансового плану на 2013 рік, що мав передбачати видатки на оплату вартості труб за господарським договором, одноосібним акціонером позивача не може бути підставою для обов'язкового зупинення виконавчого провадження № 45326009, оскільки позивачем не доведено, що таке рішення прийняте внаслідок дефиціту доходної частини бюджету товариства, який, в свою чергу, виник у зв'язку з неповними розрахунками за енергоносії з позивачем.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Незважаючи на це, колегія суддів звертає увагу на порушення судом першої інстанції при ухваленні судового рішення норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідачем у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби (стаття 181 Кодексу адміністративного судочинства України).

Такими органами державної виконавчої служби є:

1. Державна виконавча служба України, до складу якої входить відділ примусового виконання рішень.

2. Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень.

3. Районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Таким чином, в цій категорії справ відповідачами можуть бути лише перераховані органи державної виконавчої служби у зв'язку з тим, що структурні підрозділи органів державної виконавчої служби, в тому числі, відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, не визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" як самостійні органи державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як відповідачів у таких справах.

У відповідності до ст. 52 КАС України суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

На порушення вказаної норми судом першої інстанції не вчинено дій при розгляді справи на допущення заміни первинного відповідача та розглянуто позовні вимоги до неналежного відповідача по справі, в той час, як належним відповідачем у даній справі є Державна виконавча служба України.

Незважаючи на це, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на дану норму, колегія суддів приходить до висновку, що порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення лише у тому випадку, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції колегією суддів встановлено, що порушення судом першої інстанції норм ст. 52 КАС України до неправильного вирішення справи або питання не призвели, незалучення Державної виконавчої служби України в якості відповідача прав останньої не порушило, позаяк вимоги позивача залишені судом першої інстанції без задоволення у повному обсязі. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що з довіреностей відповідача від 02.09.2014 р. № 4.1-03/4.1/1018 та від 31.12.2014 р. № 3-14/4.1/1443, наявних в матеріалах справи (а. с. 63, 200 відповідно), вбачається, що вони видані ДВС України на представлення своїх інтересів, а не інтересів структурного підрозділу, в суді.

З огляду на це, колегія суддів приходить до висновку, що представник сторони відповідача в судах першої та апеляційної інстанцій діяв в інтересах Державної виконавчої служби України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за приписами ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Зважаючи на те, що спір вирішено судом першої інстанції по суті заявлених вимог у повній відповідності до норм матеріального права, а порушення норм процесуального права до неправильного вирішення справи не призвело та інтересів Державної виконавчої служби України не порушило, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав у суду апеляційної інстанції для скасування оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують та апеляційним судом відхиляються.

Згідно статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права, однак, таке недотримання до неправильного вирішення справи не призвело, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2015 р. у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про визнання протиправною та скасування постанови залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 січня 2015 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя О. О. Беспалов
Суддя І. О. Грибан
Суддя О. А. Губська
(Повний текст ухвали виготовлено 12.03.2015 р.)

.

Головуючий суддя Беспалов О.О.

Судді: Грибан І.О.

Губська О.А.