Справа № 22а-35436/11
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" березня 2015 р. м. Київ К/9991/96628/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області про перерахунок пенсії, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області на постанову Апеляційного суду Донецької області від 12 жовтня 2011 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2009 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області (далі УПФУ) в якому просила поновити пропущений строк звернення до адміністративного суду та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату недоплаченого підвищення до пенсії, у розмірі, встановленому частиною 4 статті 14 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-ХІІ), за період з 12 січня 2005 року по 31 грудня 2006 року.

Посилаючись на те, що протиправними діями відповідача порушено її право на виплату спірного підвищення у розмірі, встановленому Законом № 3551-ХІІ, ОСОБА_4 просила про задоволення позову.

Постановою Дзержинського міського суду Донецької області від 30 листопада 2009 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 12 жовтня 2011 року, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову, визнано дії протиправними та зобов'язано відповідача здійснити перерахунок та виплату недоплаченого підвищення до пенсії, у розмірі, встановленому частиною 4 статті 14 Закону № 3551-ХІІ, за період з 12 січня 2005 року по 31 грудня 2006 року.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про задоволення скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов апеляційний суд виходив з того, що позивач має право на отримання спірного підвищення у розмірі, встановленому Законом № 3551-ХІІ, за період з 12 січня 2005 року по 31 грудня 2006 року, а строк звернення до суду підлягає поновленню, оскільки причини його пропуску є поважними.

Проте, до такого висновку апеляційний суд дійшов в порушення норм процесуального права.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що позивач є учасником війни, перебуває на обліку в УПФУ та на протязі спірного періоду одержувала підвищення до пенсії, встановлене частиною 4 статті 14 Закону № 3551-ХІІ, у розмірі 10 відсотків мінімальної пенсії за віком, обчисленої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 3 січня 2002 року № 1 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Так, відповідно до частини 4 статті 14 Закону № 3551-ХІІ (у редакції до 1 січня 2007 року) учасникам війни, нагородженим орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу в тилу в роки Великої Вітчизняної війни, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 75 процентів мінімальної пенсії за віком, іншим учасникам війни - на 50 процентів мінімальної пенсії за віком.

Ця стаття була чинною в період спірних правовідносин, змін до неї не вносилось, неконституційними її положення не визнавались і не зупинялись, а вихідним критерієм обрахунку підвищення до пенсії виступає мінімальна пенсія за віком.

З набранням чинності, з 1 січня 2004 року Законом № 1058-ІV, мінімальний розмір пенсії за віком, згідно статті 28 цього Закону, встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Положення частини третьої статті 28 Закону № 1058-ІV, не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат пов'язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною 1 цієї статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Отже, суди правильно встановили наявність у позивача права на виплату підвищення до пенсії, передбаченого частиною 4 статті 14 Закону № 3551-ХІІ, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, а їх висновок, що з 1 січня 2005 року по 31 грудня 2006 року при обчисленні його розміру застосуванню підлягає розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого в законі про Державний бюджет України на відповідний рік, із якого визначається мінімальний розмір пенсії за віком, є обґрунтованим.

Разом з тим, висновок апеляційного суду про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними і поновлення цього строку не відповідає нормам процесуального права, виходячи з наступного.

За правилами статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла на момент подачі позову) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частин 1, 2 якої, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.

Як встановлено судами, відповідач наполягав на відмові у задоволенні позову з огляду на пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду, а позивач просила поновити цей строк, посилаючись на те, що про порушення своїх прав їй стало відомо лише у 2009 році, у зв'язку з неповідомленням про спірні виплати, право на одержання яких вона має.

Однак, колегія суддів не визнає поважними такі причини пропуску строку звернення до суду, оскільки підвищення до пенсії, встановлене частиною 4 статті 14 Закону № 3551-ХІІ, має щомісячний характер, а тому про порушення своїх прав позивач повинна була дізнатись щоразу, одержуючи пенсію.

Крім того, в матеріалах справи не міститься доказів, які б вказували на наявність незалежних від позивача обставин, що об'єктивно перешкоджали зверненню до суду з даним адміністративним позовом у строк, встановлений частиною 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, а також те, що з адміністративним позовом позивач звернулась лише у березні 2009 року, тобто з пропуском строку більше ніж на три роки без посилання на поважні причини пропуску такого, і на застосуванні правил частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України наполягав відповідач, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропущенням строку звернення до суду.

За приписами статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Дзержинську Донецької області задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Донецької області від 12 жовтня 2011 року скасувати та залишити в силі постанову Дзержинського міського суду Донецької області від 30 листопада 2009 року.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало