Справа № 826/18489/14
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

04 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Безименної Н.В., Кобаля М.І., секретар судового засідання Самсонова М.М., за участю сторін: представник відповідача Чайка М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління юстиції у м.Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2015 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління юстиції у м.Києві, Начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Янчука А.М. про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління юстиції у м. Києві з урахуванням уточнень про визнання незаконним звільнення позивача з посади провідного спеціаліста сектору реєстрації заяв/запитів і видачі документів другого відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві на підставі п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу»; визнання незаконним та скасування наказу начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Янчука А. М. від 28.10.2014 № 2625/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_3.»; поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді провідного спеціаліста сектору реєстрації заяв/запитів і видачі документів другого відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві та про стягнення з Головного управління юстиції у місті Києві на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 28 жовтня 2014 до дня його фактичного поновлення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до Кодексу законів про працю, Закону України «Про державну службу», Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 наказ про його звільнення з роботи є незаконним, у зв'язку з відсутністю законних підстав для звільнення позивача з займаної посади.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.01.2015р. позовні вимоги задоволено: визнано протиправним та скасовано наказ начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Янчука А. М. від 28/10/2014 № 2625/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_3», поновлено ОСОБА_3 на посаді провідного спеціаліста сектору реєстрації заяв/запитів і видачі документів другого відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві та стягнуто з Головного управління юстиції у місті Києві на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 жовтня по 17 листопада 2014 року, а також середній заробіток за кожен день вимушеного прогулу, починаючи з 18 листопада 2014 року до дня фактичного поновлення ОСОБА_3 посаді провідного спеціаліста сектору реєстрації заяв/запитів і видачі документів другого відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не доведено факту порушення позивачем присяги державного службовця, а тому позовні вимоги вважаються обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.01.2015р. як таку, що прийнято з порушенням норм матеріального права, та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що звільнення позивача є правомірним, оскільки останній, займаючи посаду в органах державної влади, вчинив посадовий злочин під час перебування у відпустці, що підтверджується повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 Кримінального кодексу України. Крім того, зазначено, що позивач був відсутній без поважних причин на робочому місці в період з 16 по 24 жовтня 2014 року, а тому застосування крайнього заходу відповідальності державного службовця за порушення службової дисципліни у вигляді звільнення позивача з займаної посади на підставі п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу», є законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, позивач до суду не прибув, про місце, дату, час слухання справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 22.01.2013 року ОСОБА_3 прийнято на державну службу та призначено на посаду державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, а 01.07.2013 року переведено на посаду провідного спеціаліста сектору реєстрації заяв/запитів і видачі документів другого відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві.

На підставі подання начальника відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Ярмоли І.І. наказом Головного управління юстиції у м. Києві від 28.10.2014р. №2625/03 ОСОБА_3 звільнено із займаної посади за порушення Присяги державного службовця на підставі п. 6 частини 1 статті 30 Закону України "Про державну службу".

Із змісту подання від 28.10.2014 вбачається, що в період з 28 липня по 10 серпня 2014 року ОСОБА_3 перебував в основній щорічній відпустці. Під час перебування у відпустці, 31 липня 2014 року ОСОБА_3 вчинено посадовий злочин, у зв'язку з чим слідчим управлінням Головного управління МВС України в місті Києві порушено кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001059 та розпочато слідчі дії. Також вказано, що після завершення відпустки, ОСОБА_3 не вийшов на робоче місце, а в приміщенні реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві 27 жовтня 2014 року повідомив, що у період з 2 серпня по 15 жовтня 2014 року перебував на лікарняному, про що надав листки непрацездатності Олександрівської клінічної лікарні м. Києва та КНП КДЦ Святошинського району м. Києва.

Крім того, в поданні зазначено, що ОСОБА_3 був відсутній на робочому місці в період з 16 по 24 жовтня 2014 року, надати пояснення причин відсутності відмовився. У зв'язку з чим, начальник відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві прийшов до висновку, що позивачем допущено вчинки, які порочать його як державного службовця та про доцільність застосування до ОСОБА_3 крайнього заходу відповідальності державного службовця за порушення службової дисципліни у вигляді звільнення з займаної посади на підставі п. 6. ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» за порушення присяги державного службовця.

Вищенаведені обставини, встановлені судом першої інстанції, перевірені, знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, і не є спірними.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 6 ст. 30 Закону України "Про державну службу" крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі порушення державного службовця Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

При цьому в п. 6 ч. 1 ст. 30 цього Закону визначено не окремий вид відповідальності державних службовців за порушення Присяги, а спеціальну підставу для припинення державної служби. Слід зазначити, що припинення державної служби відбувається у формі звільнення.

Частина 2 статті 14 Закону України "Про державну службу" містить додаткові заходи дисциплінарного впливу для державних службовців, а саме крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України (стаття 147 КЗпП), можуть застосовуватися попередження про неповну службову відповідність і затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Отже, чинним законодавством визначено вичерпний перелік дисциплінарних стягнень, які можуть бути застосовані до державних службовців, а також підстави припинення державної служби.

Як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Відтак, і порушення Присяги, і дисциплінарне правопорушення може бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби.

З огляду на зазначене, припинення державної служби у зв'язку з порушенням Присяги та дисциплінарна відповідальність державних службовців можуть бути наслідком існування схожих фактичних підстав у разі вчинення державним службовцем достатньо близьких за характером одне до одного дисциплінарного або іншого правопорушень.

Звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Тобто звільнення за порушення присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять.

Припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 21 травня та 4 червня 2013 року (NN 21-403а12, 21-167а13).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з 16.10 по 20.10.2014, з 21.10.2014 по 24.10.2014, з 27.10.2014 по 31.10.2014, з 1.11.2014 по 5.11.2014, з 6.11.2014 по 15.11.2014 та з 16.11.2014 по 17.11.2014 року перебував на лікарняному, що підтверджується копіями листків непрацездатності № 600329 та № 601024, які наявні в матеріалах справи, тому твердження відповідачів про відсутність позивача на робочому місці в період з 16 по 24 жовтня 2014 року та невиконання службових обов'язків є необґрунтованими.

Окрім цього, підставою для звільнення позивача з посади провідного спеціаліста сектору реєстрації заяв/запитів і видачі документів другого відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві була підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, однак, перебуваючи у відпустці, 31.07.2014 ОСОБА_3 вчинено посадовий злочин, відносно нього слідчим управлінням Головного управління МВС України в місті Києві порушено кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001059 та розпочато слідчі дії.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені висновки є передчасними, оскільки під час тимчасової непрацездатності, у зв'язку з перебуванням у відпустці або на лікарняному, працівник не зобов'язаний дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства та виконувати покладені на нього відповідними інструкціями або положеннями обов'язки саме як працівник, а тому посилання відповідачів на порушення позивачем присяги державного службовця шляхом вчинення посадового злочину під час перебування у відпустці є безпідставними.

Застосовуючи крайній захід дисциплінарного стягнення відносно ОСОБА_3, відповідачами при винесенні оскаржуваного наказу не враховано презумпцію невинуватості відповідно до якої, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (ст. 62 Конституції України) .

Відповідачами не спростовано, що обвинувальний вирок відносно вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення на час винесення оскаржуваного наказу та розгляду справи в суді відсутній, а тому висновки відповідачів відносно вчинення позивачем посадового злочину та допущення вчинків, які порочать його як державного службовця і порушення у зв'язку з цим присяги державного службовця є незаконними.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що передумовою звільнення державного службовця за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов'язаного зі здійсненням службової діяльності, з підстав припинення державної служби за порушення Присяги, мають бути встановлені внаслідок ретельного службового розслідування.

Постановою Кабінету Міністрів України №950 від 13.06.2000р. затверджений Порядок проведення службових розслідувань стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, пунктом 1 якого передбачено, що відповідно до цього Порядку стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути проведено службове розслідування: у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян.

Пунктами 7, 10 цього Порядку передбачено, що особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право: отримувати інформацію про підстави проведення такого розслідування; надавати усні або письмові пояснення, робити заяви, подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування; звертатися з клопотанням про опитування інших осіб, яким відомі обставини, що досліджуються під час проведення службового розслідування, а також про залучення до матеріалів розслідування додаткових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації стосовно предмета службового розслідування; подавати у письмовій формі зауваження щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності осіб, які його проводять; звертатися з обґрунтованим клопотанням у письмовій формі до керівника органу державної влади, який приймає рішення щодо складу комісії з проведення службового розслідування, про виведення з її складу осіб, які особисто заінтересовані в результатах такого розслідування. Про прийняте за результатами розгляду клопотання рішення письмово повідомляється особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

За результатами розгляду керівник органу державної влади (посадова особа), який прийняв рішення щодо проведення службового розслідування, приймає в десятиденний термін з дати надходження акта службового розслідування відповідне рішення, з яким ознайомлюється особа, стосовно якої проводилося службове розслідування. За матеріалами службового розслідування особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути притягнута до відповідальності згідно із законодавством.

Таким чином, дисциплінарне провадження передбачає порушення дисциплінарної справи, розслідування обставин проступку, розгляд справи посадовою особою, прийняття рішення за наслідками розгляду.

Однак, відносно позивача такого розслідування не проводилось та відповідне рішення не приймалось.

Колегія суддів вважає, що застосування крайнього заходу відповідальності державного службовця у вигляді звільнення позивача за порушення присяги державного службовця без проведення службового розслідування відносно, викладених у поданні фактах позбавило позивача права особисто надавати пояснення по суті звинувачень, заявляти клопотання чи зауваження, оскаржити прийняте за результатами розслідування рішення в адміністративному чи судовому порядку.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновки, викладені у поданні є необґрунтованими, а застосування найсуворішого виду стягнення - звільнення з посади - протиправним, оскільки відповідачами не доведено факту порушення позивачем присяги державного службовця.

Крім того, оскаржуваний наказ винесено в період тимчасової непрацездатності позивача, а саме 28.10.2014, що підтверджується копією листка непрацездатності № 601024.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Кодексу Законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Таким чином, приймаючи накази від 28.10.2014 р. № 2625/03 та №2626/03 відповідачами не дотримано порядку передбаченого чинним законодавством України, не враховано всіх обставин, які мали значення для видання цього наказу, без урахування права особи брати участь у процесі прийняття рішення, а тому такі накази прийняті з порушенням норм чинного законодавства та підлягають скасуванню.

Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення.

Статтею 235 Кодексу Законів про працю України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, яким розглядає трудовий спір з одночасним прийняття рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову.

Стаття 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, доводи апелянта не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

На підставі вищезазначеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування постанови.

Повний текст ухвали виготовлено 06.03.2015р.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного управління юстиції у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2015 р., залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2015 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління юстиції у м.Києві, Начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Янчука А.М. про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Н.В.Безименна

М.І. Кобаль

.

Головуючий суддя Карпушова О.В.

Судді: Епель О.В.

Кобаль М.І.