Справа № 2а-3791/09/2670
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2015 року м. Київ К/9991/89381/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2011

у справі № 2а-3791/09/2670

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень від 12.08.2008 № /0 та № /0, від 22.09.2008 № /1 та № /1, від 01.12.2008 № /2 та № /2.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.11.2011 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2011 скасовано постанову суду першої інстанції, позов задоволено.

ДПІ у Оболонському районі м. Києва подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції. Посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права: п. 4.1 ст. 4, п.п. 7.3.1 п. 7.3, п.п. 7.4.5 п. 7.4, п.п. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7, п. 9.8 ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92, п. 22.10 ст. 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-ІV.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ДПІ у Оболонському районі м. Києва проведено планову виїзну документальну перевірку щодо дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2007 по 31.03.2008, за результатами якої складено акт від 31.07.2008 № 422/17-4-.

Вказаним актом перевірки від 31.07.2008 № 422/17-4- зафіксовано порушення:

- ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92, що полягало в неправомірному віднесенні до складу валових витрат за січень-квітень 2007 року та лютий 2008 року витрат в сумі 33290,48 грн. за операціями з придбання у СП «Імпульс» насосів «Каштан-2П», які не пов'язані з одержанням доходів. Такі висновки податковою інспекцією обґрунтовані відсутністю первинних документів, які б підтверджували факт реального отримання товару та його реалізацію або інше використання, пов'язане з отриманням доходів;

- п.п. 7.3.1 п. 7.3, п.п. 7.4.5 п. 7.4, п.п. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, що полягало у неправомірному віднесенні до складу податкового кредиту за січень, березень 2007 року та лютий 2008 року податку на додану вартість без наявності належним чином оформлених податкових накладних;

- п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, що полягало в заниженні позивачем бази оподаткування у зв'язку з невключенням до податкових зобов'язань за січень, лютий, березень 2007 року податку на додану вартість за операціями з поставки товарів (послуг);

- п. 9.8 ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, що полягало у заниженні податкових зобов'язань на суму податку на додану вартість, обчисленого із товарних залишків у сумі 107927,15 грн., які знаходяться на момент анулювання реєстрації позивача платником ПДВ.

Зафіксоване актом перевірки від 31.07.2008 № 422/17-4- порушення ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13 92 слугувало підставою для прийняття рішення від 12.08.2008 № /0 про визначення позивачу податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 3859,14 грн.

Зафіксовані актом перевірки від 31.07.2008 № 422/17-4- порушення вимог Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР слугували підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 12.08.2008 № /0 про визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 66817,5 грн., в т.ч. 44545 грн. основного платежу та 22272,5 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

За наслідками адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення від 12.08.2008 № /0, з метою доведення до платника податку нового строку сплати податкового зобов'язання, відповідачем складено податкові повідомлення-рішення від 22.09.2008 № /1 та від 01.12.2008 № /2.

За наслідками адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення від 12.08.2008 № 4/0 податковим органом скасовано останнє в частині визначення податку на додану вартість в сумі 7738 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 3869 грн. та складені податкові повідомлення-рішення від 22.09.2008 № /1 та від 01.12.2008 № /2 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 55210,5 грн., в т.ч. 36807 грн. основного платежу та 18403,5 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

З метою з'ясування обставин у справі, що мають значення для справи, судом першої інстанцій призначена судово-економічна експертиза, відповідно до висновку якої від 18.11.2010 № 1299/10581/10-19 в результаті дослідження первинних документів та інших матеріалів методами документальної перевірки і співставлення експерт встановив:

неправомірність висновку відповідача про заниження позивачем податку з доходів фізичних осіб в періоді, що перевірявся, на суму 3859,14 грн.;

неправомірність висновку відповідача про заниження позивачем податку на додану вартість в періоді, що перевірявся, на суму 2028 грн.;

правомірність висновку відповідача про заниження позивачем податку на додану вартість в періоді, що перевірявся, на суму 17694 грн.;

неможливість підтвердження висновку відповідача про заниження позивачем податку на додану вартість в періоді, що перевірявся, на суму 17085 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив доведеності податковим органом вчинення позивачем зафіксованих в акті порушень.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновки податкового органу про вчинення позивачем порушень не ґрунтуються на дослідженні первинних документів та даних податкового обліку.

При перевірці правильності застосування судом апеляційної інстанції інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю на час виникнення спірних відносин регулювався розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92. Згідно з цим розділом Декрету оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Відповідно до ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Підпункт 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР забороняв віднесення до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Таким чином, у податковому обліку понесені витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та реальність понесених витрат.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, висновки податкового органу про віднесення до складу валових витрат за січень-квітень 2007 року та лютий 2008 року витрат за операціями з придбання у СП «Імпульс» насосів «Каштан-2П», які не пов'язані з одержанням доходів, ґрунтуються на підставі даних про рух коштів на розрахунковому рахунку позивача згідно з виписками банку без врахування показників первинних документів та даних податкового обліку.

Судом апеляційної інстанції досліджено питання щодо фактичного вчинення господарських операцій з придбання насосів «Каштан-2П», в результаті чого встановлено, що такі операції мали реальний характер, підтверджені відповідними первинними документами, зокрема податковими накладними щодо отримання та реалізації товару, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Порядок та підстави формування платником податку податкового кредиту регламентується п. 7.4, п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», яких платник податків зобов'язаний дотримуватися, і за умови порушення яких, формування податкового кредиту є неправомірним.

Відповідно до п.п. 7.2.6. п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги).

Пункт 7.4.5. п. 7.4 ст. 7 вказаного Закону забороняє включати до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними.

Таким чином, виходячи з положень вищевказаних норм законів, відсутність первинних бухгалтерських документів, якими підтверджується реальність здійснення господарської операції, в тому числі відсутність податкової накладної, яка підтверджує здійснення господарської операції та посвідчує право на отримання податкового кредиту, безспірно позбавляє платника податку права на включення сплаченого податку на додану вартість до складу до податкового кредиту.

Судом апеляційної інстанції достовірно встановлено, що позивачем сформовано податковий кредит за січень 2007 року, березень 2007 року, лютий 2008 року на підставі належним чином оформлених податкових накладних в результаті фактичного вчинення господарських операцій з придбання товарів. Крім того, судом апеляційної інстанції на підставі листа ВАТ «Електроприлад» від 13.10.2009 №.-281, листа MBС України від 28.06.2008 № Кол-2687, листа Секретаріату Президента України від 20.05.2008 № 43-02/1513, листа МВС України від 03.02.2009 № 13/6-15663, договору оренди приміщення від 01.03.2008, встановлено що податкова накладна від 10.03.2007 № 307 (ПДВ у сумі 2028 грн.) не була надана посадовим особам податкового органу під час перевірки через рейдерське захоплення приміщення, в якому зберігались первинні документи. Вказані обставини підтверджуються також висновком експертизи. При цьому вказану накладну надано судам під час розгляду справи.

В результаті дослідження питання щодо нарахування податковим органом позивачу податкових зобов'язань за січень та березень 2007 року судом апеляційної інстанції встановлено, що висновки відповідача про вчинення позивачем порушень п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, що б призвело до заниження бази оподаткування з податку на додану вартість, ґрунтуються на підставі даних про рух коштів на розрахунковому рахунку позивача, однак такі висновки спростовуються обставинами встановленими судом апеляційної інстанції на підставі первинних документів.

У відповідності до абз. 11 п. 9.8 ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР платник податку, в обліку якого на день анулювання реєстрації знаходяться товарні залишки або основні фонди, стосовно яких був нарахований податковий кредит у минулих або поточному податкових періодах, зобов'язаний визнати умовний продаж таких товарів за звичайними цінами та відповідно збільшити суму своїх податкових зобов'язань за наслідками податкового періоду, протягом якого відбувається таке анулювання.

Виходячи з викладеного, обов'язок зі збільшення суми податкових зобов'язань з підстав, визначених абз. 19 п. 9.8 ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, виникає у разі наявності у платника на день анулювання реєстрації товарних залишків або основних фондів, щодо яких таким платником попередньо нараховувався податковий кредит.

Податковим органом не надано судам попередніх інстанцій доказів фактичної наявності у позивача станом на день анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість (03.04.2007) товарних залишків в сумі 107927,15 грн., у зв'язку з чим суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про недоведеність факту порушення ФОП ОСОБА_2 вимог абз. 19 п. 9.8 ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції вважає висновки суду апеляційної інстанції про необґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень правильними та підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.

Керуючись ст. ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2011 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою через Вищий адміністративний суд України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун