Справа № 0670/754/12
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2015 року м. Київ К/9991/76360/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Житомирської області Державної податкової служби на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 02.10.2012 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2012

у справі № 0670/754/12

за позовом Публічного акціонерного товариства „Трубний завод „Трубосталь"

до Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції

Житомирської області Державної податкової служби

за участі: Прокуратури Житомирської області

про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство „Трубний завод „Трубосталь" звернулось до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Житомирської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень - рішень: № від 23.01.2012; № від 23.01.2012; № від 23.01.2012; № від 23.01.2012; № від 23.01.2012.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 02.10.2012 позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2012 постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 02.10.2012 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в який просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанції при вирішенні спору по даній справі порушено норми матеріального права.

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 222 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, юридичної оцінки обставин справи, розглянувши надані письмові докази в їх сукупності, Вищий адміністративний суд України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, відповідачем проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 по 30.09.2011 та складено акт № 1954/23-01/13548581 від 29.12.2011.

За результатами перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення - рішення: № від 23.01.2012, яким зменшено позивачу суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за І квартал 2010 року у розмірі 240568 грн.; № від 23.01.2012, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем на 2470009 грн., 101146 грн. штрафні (фінансові) санкції; № від 23.01.2012, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість основний платіж 426386 грн., штрафні (фінансові) санкції 110656 грн.; № від 23.01.2012, яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за 9 місяців 2011 року на 9000 грн.; № від 23.01.2012, яким збільшено позивачу суму орендної плати на 2264, 50 грн. основного платежу, 529, 45 грн. штрафні (фінансові) санкції.

Позивач оскаржує податкові повідомлення-рішення: № ; № ; № ; № повністю, № - в частині збільшення суми орендної плати на 1925, 38 грн. основного платежу, 450, 35 грн. штрафні (фінансові) санкції.

Перевіркою встановлено порушення позивачем пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств", пп. "г", пп. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на 2470009 грн. і завищення збитків за І квартал 2010 року на 240568 грн., внаслідок віднесення до валових витрат на придбання у ТОВ „Ленд Маркет"; ПП „Алтея-Спецмаш"; ЗАТ „Заммлер Україна"; ТОВ „Артус"; ТОВ „Транс Агентство Метал"; ТОВ „Андрія Плюс"; ТОВ „Дах майстер плюс"; ТОВ „КСМ Метал Груп"; ТОВ „ТралМет-Україна"; п. 4.8 ст. 4, пп. 7.2.1 п. 7.2, пп. 7.3.1 п. 7.3, пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України „Про податок на додану вартість", що призвело до заниження податку на додану вартість на 426386 грн. і завищення рядка 19 "Від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та податкового кредиту поточного звітного періоду" за вересень 2011 року на 9000 грн. у результаті неправомірної виписки на кредиторську заборгованість простих процентних векселів, віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість на підставі виписаних ТОВ „Ленд-Маркет" податкових накладних, у яких не конкретизовано надані юридичні послуги, податку на додану вартість з вартості послуг ПП „Алтея-Спецмаш" придбаних у ТОВ „Артус" і ТОВ „Андрія Плюс"; ТОВ „Транс Агентство Метал" ; ТОВ „Дах майстер плюс"; ТОВ „КСМ Метал Груп"; заниження орендної плати за землю за 9 місяців 2011 року на 1925, 38 грн.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств" № 334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Посилання податкового органу, на те, що у наданих позивачем актах здачі-приймання наданих йому послуг не зазначено обсягів та конкретних видів робіт, та що у зазначених актах не розкрито зміст проведених господарських операцій, не можуть вважатися беззастережними та безперечними доказами в підтвердження доводів податкової інспекції про фіктивність спірних господарських операцій, а будь-яких інших доказів відповідачем надано не було.

Судова колегія Вищого адміністративного суду України також вважає обґрунтованим спростування судом першої інстанції посилань податкового органу на факт непідтвердження платником податків використання у власній господарській діяльності отриманих по спірним господарським операціям послуг, оскільки наведеними законодавчими приписами однією з правових підстав для включення витрат до складу валових визначено саме подальше використання у власній господарській діяльності придбаних у постачальників послуг, а не безпосередньо факт їх використання.

Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з ціллю отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат по господарським операціям з контрагентами позивача: ТОВ „Ленд Маркет"; ПП „Алтея-Спецмаш"; ЗАТ „Заммлер Україна"; ТОВ „Артус"; ТОВ „Транс Агентство Метал"; ТОВ „Андрія Плюс"; ТОВ „Дах майстер плюс"; ТОВ „КСМ Метал Груп"; ТОВ „ТралМет-Україна".

Однак у справі, що переглядається, податковим органом не доведено існування таких обставин.

Стосовно порушення позивачем Закону України „Про податок на додану вартість".

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України „Про податок на додану вартість", податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 названого Закону податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу вимог пп. 7.4.5 п. 7.4 цієї ж статті Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Таким чином, формування суб'єктом господарювання податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а пов'язане з призначенням придбаних товарів (послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної (накладних).

Законодавство України, не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Як вбачається з матеріалів справи, у перевіреному податковим органом періоді позивачем в межах своєї господарської діяльності придбав товари та послуги у контрагентів: ТОВ „Ленд-Маркет"; ПП „Алтея-Спецмаш"; ТОВ „Артус"; ТОВ „Андрія Плюс"; ТОВ „Транс Агентство Метал"; ТОВ „Дах майстер плюс"; ТОВ „КСМ Метал Груп".

Відповідність господарських операцій з вказаними контрагентами меті діяльності позивача підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, які складені за результатами проведених операцій та не мають дефектів форми, змісту або походження.

Видані контрагентами позивачу податкові накладні не мають недоліків, а порядок їх заповнення відповідає чинному на момент їх виписки законодавству.

Реальність проведених господарських операцій підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами бухгалтерського та податкового обліку.

Отже, фактичні обставини об'єктивно засвідчують правомірність формування позивачем податкового кредиту, відповідно до первинних бухгалтерських документів та по податковим накладним.

Стосовно порушення позивачем орендної плати за землю.

та нарахування сум по орендній платі встановлено: Згідно договору оренди, укладеного з Коростенською міською радою 21.08.2006 та зареєстрованого 11.09.2006 позивачу надано в користування земельну ділянку площею 0, 9202 га. про вул. Шатрищанська, 69, (термін дії договору 3 роки, сума орендної плати 11158,00 грн. в рік). В зв'язку із закінченням терміну дії договору укладено новий договір оренди 11.03.2010, який зареєстровано 15.03.2010, термін дії договору 15 років, сума орендної плати 39643 грн. в рік.

Згідно договору оренди, укладеного з Коростенською міською радою 10.12.2008 року та зареєстрованого 30.03.2009 р. підприємству надано в користування земельну ділянку, площею 0,0293 га. про вул.Сосновського, 38-Т. Термін дії договору 15 років, сума орендної плати 670,27 грн. в рік. З урахуванням коефіцієнтів індексації сума орендної плати за землю на 2011 рік складає 817, 38 грн.

В ході перевірки встановлено, що відділом Держкомзему у м. Коростені підприємству видані нові довідки про нормативно-грошову оцінку землі.

Згідно зі статтею 2 Закону України „Про плату за землю" (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Граничний розмір орендної плати за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, встановлено Законом України „Про оренду землі" та є обов'язковим при укладанні відповідних договорів.

Відповідно до частини першої ст. 21 цього ж Закону орендна плата - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Підставою нарахування земельного податку відповідно до ст. 13 Закону України „Про плату за землю" є дані державного земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності,- договір оренди такої земельної ділянки.

Статтею 30 Закону України „Про оренду землі" встановлено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

При цьому ст. 654 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Ініціювати внесення змін до договору оренди землі відповідно до статей 12, 80, 83 Земельного кодексу України, ст. 30 Закону України „Про оренду землі" належало саме стороні договору, якою у справі, що розглядається, є міська рада - орган місцевого самоврядування, через яку відповідною територіальною громадою реалізовано право власності на передані в оренду земельні ділянки, що знаходяться у комунальній власності.

Договір оренди землі є цивільно-правовим, а отже, йому притаманні такі ознаки, як свобода договору, обов'язковість його виконання сторонами тощо. Суб'єкт владних повноважень, який не є учасником договору, не може здійснювати владні управлінські функції шляхом втручання у відносини сторін договору, але має право контролювати належність виконання договору та відповідність його умов чинному законодавству України, зокрема стежити, щоб такі умови не суперечили інтересам суспільства.

Якщо ж договір пов'язаний зі сплатою податків і, на думку суб'єкта владних повноважень, спрямований на ухилення від їх сплати, останній, за допомогою адміністративних заходів, уповноважений відновити публічний порядок.

Таким чином, зміна розміру нормативної грошової оцінки землі є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати шляхом внесення відповідних змін до договору оренди землі його учасниками, однак не є підставою для автоматичного перерахунку орендної плати, виходячи з такого нового розміру.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що касаційну скаргу Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Житомирської області Державної податкової служби на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 02.10.2012 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2012 у справі № 0670/754/12 залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції Житомирської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 02.10.2012 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2012 у справі № 0670/754/12 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та порядку, передбачених статтями 236-2392 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.О. Федоров
Судді С.Е. Острович
О.І. Степашко