Справа № 466/2532/14-а
Суддя: Судова-Хомюк Н.М.
Дата ухвалення: 2015-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року Справа № 876/7395/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Большакової О.О.,Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 16.07.2014 року по справі № 466/2532/14-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова про зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

17.04.2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова про визнання дій ( рішення ) протиправними та зобов'язання призначити пенсію починаючи з 20.08.2013 року згідно ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Шевченківського районного суду м.Львова від 16 липня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач не погодився із таким судовим рішенням суд першої інстанції і оскаржив його в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду. Посилаючись у поданій апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Окрім цього, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається на ті обставини, що на підтвердження фактичного його проживання у м. Коростень суду першої інстанції були представлені: довідка з місця проживання, посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вбачає її частково аргументованою.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проживав у місті Коростень Житомирської області, територія якого відноситься до зони добровільного гарантованого відселення в період з 13.09.1986 року по 10.10.1986 року та з 27.11.1986 року по 27.09.1986 року. Враховуючи цей факт, позивач вважав, що він має право дострокового виходу на пенсію, однак відповідачем у реалізації вказаної обставини було відмовлено з тих підстав, що позивач в цей час працював на території Хабаровського краю, а тому зважаючи на значні відстані між містами, заперечується факт постійного проживання в м.Коростень Житомирської області.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позовних вимог, з огляду на те, що довідка №372 та довідки, які підтверджують прописку ОСОБА_1 є недопустимими доказами, оскільки, як вважав суд першої інстанції, такі довідки не підтверджують факту постійного проживання позивача.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено спрямованість даного закону на захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи.

У відповідності до ст. 11 ч. 1 п. 3 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов'язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Відповідно до ст. 14 ч. 1 п. 4 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема: особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року вони прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше трьох років, - категорія 3.

Згідно ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ( далі Закон ) особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова з заявою про переведення йому пенсії на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом № 346/03-20 від 10.01.2014 року відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії у зв'язку із суперечливими відомостями в документах.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 Закону посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується,що ОСОБА_1 проживав у м. Коростень Житомирської області, що відноситься до зони добровільного гарантованого відселення в періоди з 13.09.1986р. по 30.09.1990р., з 16.04.1991р. по 04.08.1999р.. та відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 відноситься до третьої категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. (а.с. 23 )

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 року за № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» м. Коростень Коростенського району Житомирської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Згідно записів в трудовій книжці вбачається, що ОСОБА_1 дійсно з 27.11.1986 року по 27.09.1990 року працював на авіаційному заводі у м. Комсомольському-на-Амурі Хабаровського краю.

Між тим, під час апеляційного розгляду у судовому засіданні встановлено, що дана робота носила тимчасовий характер, а тому вказана обставина не може заперечити основних доказів, які представив позивач, обґрунтовуючи право на призначення пенсії. Такими доказами є посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» та Довідка №372 Виконкому Коростенської міської ради Житомирської області. Визначені у вказаній Довідці №372 періоди проживання на території не спростовані у судовому порядку, зазначений документ став підставою для видачі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та користування пільгами, передбаченими Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи та докази, представлені сторонами на підтвердження обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги, відповідні положення Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що факт постійного проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 1 січня 1993 року не менше трьох років підтверджений належними і допустимими доказами, які були досліджені судом.

При цьому, позивач у відповідності до ст. 11 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є потерпілим від Чорнобильської катастрофи, що відповідно до ст. 55 цього ж Закону України дає право на призначення пенсії із зменшенням віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Колегія суддів апеляційного суду вважає помилковим висновок суду першої інстанції у тій частині, що в судовому засіданні не доведено, що за період з 1986р. по 1990р. позивач постійно проживав чи працював у зоні гарантованого добровільного відселення і, відповідно, про правомірність рішення відповідача про відмову у зв'язку з цим у призначенні позивачу пільгової пенсії.

Зокрема, згідно з пп. ґ п. 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року за №22 - 1, до заяви про призначення пенсії за віком подаються документи, які підтверджують особливий статус, а саме: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування (при призначенні пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позивачем представлено посвідчення, що підтверджує відповідний статус особи та довідки органу місцевого самоврядування про період проживання на відповідній території, що підтверджують доводи позивача щодо проживання на відповідній території протягом не менше трьох років станом на 01 січня 1993 року.

У зв'язку з цим безпідставним є висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог.

Тобто, позивач має право на призначення пільгової пенсії у відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку на шість років.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто ухваленим відповідно до норм матеріального права з дотриманням процесуальних норм, та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи.

Колегія суддів апеляційного суду з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, вважає, що суд першої інстанції, викладаючи у оскаржуваному судовому рішенні висновок щодо законності прийнятого відповідачем рішення та безпідставності вимог позивача, не дотримався зазначених вимог.

Обставини, викладені позивачем на обґрунтування доводів апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду вважає такими, що заслуговують на увагу і спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Виходячи із змісту вищевказаних статей Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, а також про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Тому постанову суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог: визнати протиправною відмову відповідача у призначенні позивачу пільгової пенсії та зобов'язати відповідача призначити позивачу таку пенсію.

Позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою 13 листопада 2013 року і на день звернення він набув права на пенсію із зменшенням пенсійного віку, тому пенсію йому слід призначити саме з цієї дати. Вказана дата корегується змістом статті 99 КАС, щодо строків звернення до адміністративного суду .

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги являються суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також має місце невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205 ч. 2, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Шевченківського районного суду м.Львова від 16 липня 2014 року по справі № 466/2532/14-а скасувати, та прийняти нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати відмову Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» протиправною.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із зменшенням пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 13 листопада 2013 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь позивача розмір судових витрат, що становить 36,54 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк

Судді О.О. Большакова

Р.Й. Коваль