Справа № П/811/380/15
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 березня 2015 року справа № П/811/380/15

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
прозобов`язання виплатити заборгованість по грошовому забезпеченню за 2013 рік в сумі 14891,00 грн. та компенсації податку з доходів фізичних осіб 2233,65 грн., -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання виплатити заборгованість по грошовому забезпеченню за 2013 рік в сумі 14891,00 грн. та компенсації податку з доходів фізичних осіб 2233,65 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . В період з 12.08.2013 року по 28.05.2014 року позивач проходив службу в складі миротворчого контингенту Місії ООН у Демократичній Республіці Конго. Позивач вказував, що за після повернення з відрядження ним подано рапорт щодо виплати йому недоплаченого грошового забезпечення в сумі 14891,00 грн. Позивачем отримано відповідь у вигляді роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 12.03.2014 року №271/13/84-14 про забезпечення щомісячних виплат, які військовослужбовці отримували за останнім місцем служби перед направленням для участі в миротворчій операції. Командування військової части НОМЕР_1 посилається на те, що вказане роз`яснення було доведене Департаментом фінансів Міцністерством оборони України листом від 19.03.2014 року №248/3/9/1/164 лише 14.05.2014 року у зв`язку з чим кредиторська заборгованість по недоплаченому грошовому забезпеченню за 2013 рік станом на 01.01.2014 року в органах Державної казначейської служби України не була зареєстрована, тому в частині немає підстав для виплат заборгованості за 2013 рік в 2015 році.

Позивач у судове засідання не з`явився, подав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі за наявними у справі доказами (а.с.23).

Відповідач заперечень суду не надав, представника в судове засідання не направив, про час, місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.22), причини неявки суд не повідомив.

Згідно ч.4 ст.128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Враховуючи викладене, суд вирішив справу розглянути у порядку письмового провадження.

Дослідивши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 вих. №1 від 16.01.2015 року (а.с.11).

Відповідно до Закону України «Про схвалення рішення Президента України щодо направлення миротворчого контингенту для участі України в Місії ООН зі стабілізації у Демократичній Республіці Конго» від 22.12.2011 року №4274-VI позивач у період з 12.08.2013 року по 28.05.2014 року проходив службу в складі миротворчого контингенту Місії ООН у Демократичній Республіці Конго на посаді «стрільцем відділення охорони взводу охорони», що підтверджується витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 12.08.2013 р. №142 та від 28.05.2014 р. №110 (а.с.7,15).

За вказаний період позивач отримував грошове забезпечення у національній валюті без премії та щомісячної додаткової грошової винагороди.

17.11.2014р. позивач звернувся до відповідача з рапортом на ім`я командира військової частини про виплату грошового забезпечення (премії та щомісячної додаткової грошової винагороди) за 2013 рік, яке недоплачене коли він перебував в миротворчій місії ООН (а.с.16).

Проте, у здійсненні виплати грошового забезпечення позивачу відмовлено посилаючись на те, що роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 12.03.2014 року №271/13/84-14 про забезпечення щомісячних виплат, які військовослужбовці отримували за останнім місцем служби перед направленням для участі в миротворчій операції доведено Міноборони лише 14.05.2014 року у зв`язку з чим кредиторська заборгованість по недоплаченому грошовому забезпеченню за 2013 рік станом на 01.01.2014 року в органах Державної казначейської служби України не була зареєстрована.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що Держава гарантує військовослужбовцям матеріальне та інше забезпечення у розмірах, що стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі.

Статтею 1 вищезазначеного Закону визначено, що законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей складається з цього Закону, інших актів законодавства України, а також військових статутів Збройних Сил України.

Частиною 1 ст. 9 Закону України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів, а відповідно до вимог ч. 4 цієї норми, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів, порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України.

Згідно ст. 23 вищевказаного Закону, фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, інших джерел, передбачених законом.

Відповідно до ст. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2002р. № 963 «Про затвердження Порядку матеріально-технічного і фінансового забезпечення миротворчого контингенту та персоналу України, який бере участь у міжнародних миротворчих операціях» передбачено що, за особами, що входять до складу миротворчих контингентів та персоналу України, зберігаються виплати в національній валюті в розмірі 100 відсотків окладу за військове (спеціальне) звання, посадового окладу або середньої заробітної плати за останнім місцем служби чи роботи, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення.

В частині 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено що, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

З огляду на наведене вище, суд вважає, що позовні вимоги позивача є підставними та обґрунтованими.

Щодо посилання відповідача у своїй відповіді на те, що кредиторська заборгованість по недоплаченому грошовому забезпеченню за 2013 рік в органах Державної казначейської служби України не була зареєстрована, суд зазначає наступне.

Заборгованість, як дебіторська, так і кредиторська, є негативним чинником у роботі установ. Характерною особливістю фінансово-господарської діяльності бюджетних установ є те, що всі вони, фінансуються за рахунок коштів різних бюджетів. Витрати, необхідні для здійснення статутної діяльності бюджетних установ, відображаються у кошторисі, що є основним плановим документом, який надає повноваження бюджетній установі щодо отримання доходів і здійснення видатків, визначає обсяг і спрямування коштів для виконання бюджетною установою своїх функцій досягнення цілей.

У бухгалтерському обліку виникнення зобов`язань однієї сторони перед іншою відображається після здійснення однією зі сторін дій, передбачених у договорі. Виникнення заборгованості пов`язане з тим, що майже ніколи не збігаються моменти виконання зустрічних зобов`язань. Як наслідок, в однієї сторони у складі господарських засобів виникає актив у вигляді дебіторської заборгованості, а в іншої - зобов`язання погасити цю заборгованість перед кредитором.

Основними нормативами щодо формування та обліку кредиторської заборгованості є Порядок складання фінансової та бюджетної звітності розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів, затверджений наказом Держказначейства України від 05.01.11 р. №2 та Порядок обліку зобов`язань розпорядників бюджетних коштів в органах Державного казначейства України, затверджений наказом Держказначейства України від 09.08.04 р. № 136.

Згідно з п.3.6 Порядку №2 усі розрахунки одержувачів бюджетних коштів на кінець звітного року мають бути завершені в межах бюджетних асигнувань. Тому дебіторської й кредиторської заборгованості в їхній річній бюджетній звітності бути не може.

З огляду на викладене суд зазначає, що держава через створювані нею органи несе обов`язок щодо своєчасної та повної виплати грошового забезпечення. Таким чином, не може бути підставою для відмови у виплаті позивачу грошових коштів пропуск строку реєстрації кредиторської заборгованості і відсутність бюджетних асигнувань не може позбавляти позивача права на отримання грошового виплати передбачене п.2 вказаного вище Порядку.

Право на збереження за особами, що входять до складу національного контингенту та національного персоналу України, виплат в національній валюті в розмірі 100 відсотків посадового окладу або середньої заробітної плати за останнім місцем служби чи роботи, окладу за військовим (спеціальним) званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру передбачене п.2 Порядку в редакції Постанови Кабінету Міністрів України №297 від 22.04.2013 р., яка набрала законної сили 07.05.2013 р.

Крім того, суд зауважує, що Виплати грошового забезпечення військовослужбовцям здійснюються відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил та деяким іншим особам, затвердженою Наказом Міністра оборони від 11 червня 2008 року N 260. У разі виникнення спірних питань щодо нарахування належного грошового забезпечення фінансові органи до з`ясування (уточнення) у фінансовому органі вищого рівня порядку виплати здійснюють виплату безспірно належного військовослужбовцю грошового забезпечення.

Кодекс законів про працю не поширюється на військовослужбовців, але держава має вчасно й у повному обсязі здійснити всі грошові виплати. У випадку невиплати або затримки у виплаті грошового забезпечення військовослужбовці мають право звертатися із скаргами до Міністерство оборони або до суду в описаному вище порядку з вимогою сплатити заборгованість з урахуванням індексації.

Суд, звертає увагу на те, що відповідно до ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ч.1 ст. 17 ЗУ "Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї і практику Європейського Суду як джерело права.

При розгляді справи "Кечко проти України" (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). У зв`язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та ЗУ Про Державний бюджет на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон. Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі №59498/00 "Бурдов проти Росії").

Також, суд бере до уваги позицію Суду ЄС у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань (недофінансування) для уникнення відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію чи прийняли закон, в даному випадку це забезпечення речовим утриманням безкоштовно, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки, а в даному випадку виконання Закону. З огляду на викладене, суд задовольнив позов щодо отримання грошової компенсації замість належного військо службовцю речового майна.

Суд, виходячи з аналізу наведених норм матеріального права дійшов висновку, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань. Оскільки таке право декларовано державою, то відповідно держава повинна виконувати взяті на себе зобов`язання та не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за 2013 рік нараховано премії та щомісячні додаткові грошові винагороди у сумі 17124,65 грн., тому дана сума підлягає стягненню з подальшим відрахуванням податків(а.с.13-14).

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади і їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення ст. 9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов - задовольнити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 заборгованість по грошовому забезпеченню за 2013 рік в сумі 17124,65 грн. з відрахуванням відповідних податків.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.
Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складання в повному обсязі за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя Р.В. Жук