Справа № 804/915/14
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2015 року м. Київ К/800/65434/14

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І. - головуючий, судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (далі - Інспекція)

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.04.2014

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2014

у справі № 804/915/14

за позовом суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 (далі - СПД ОСОБА_1)

до Інспекції

про скасування податкового повідомлення-рішення.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.04.2014, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2014, позов задоволено; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 25.07.2013 № , від 25.07.2013 № та від 27.11.2013 № .

У прийнятті цих судових актів попередні судові інстанції виходили, зокрема, з того, що реальність виконання господарських операцій з поставки позивачеві маркетингових послуг підтверджується документально; зміст цих послуг підтверджує їх економічну користь саме для позивача.

Посилаючись на невідповідність висновків судів вимогам чинного законодавства (зокрема, положенням статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункту 138.1 статті 138, пункту 177.4 статті 177, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України) та дійсним обставинам справи, Інспекція звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалені у справі судові акти та повністю відмовити у позові.

Перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційних вимог Інспекції з урахуванням такого.

Судовими інстанціями у розгляді справи встановлено, що Інспекцією було проведено планову виїзну перевірку щодо дотримання СПД ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2012, оформлену актом від 04.07.2013 № 84/17.2-. За наслідками цієї перевірки (з урахуванням результатів процедури адміністративного оскарження) податковим органом було прийнято податкові повідомлення-рішення:

від 25.07.2013 № , за яким позивачеві визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 228 803,96 грн. (у тому числі 191 150,76 грн. за основним платежем та 37653,20 грн. за штрафними санкціями);

від 25.07.2013 № , згідно з яким до СПД ОСОБА_1 застосовано 510 грн. штрафних санкцій;

від 27.11.2013 № про зобов'язання позивача сплатити 195 017,84 грн. з податку на доходи фізичних осіб (у тому числі 156 014,27 грн. за основним платежем та 39003,57 грн. за штрафними санкціями).

Підставою для зазначених донарахувань став висновок відповідача про те, що позивач незаконно відобразив у податковому обліку витрати на оплату маркетингових послуг та послуг з просування товарів позивача у торговельних об'єктах у рамках господарських правовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «Ювітрейд», товариством з обмеженою відповідальністю «Омега», товариством з обмеженою відповідальністю «Український рітейл», товариством з обмеженою відповідальністю «АТБ Маркет» та з приватним підприємством «Сфера», а також безпідставно включив до податкового кредиту ПДВ, пред'явлений названими постачальниками у ціні цих послуг. При цьому відповідач послався як на відсутність зв'язку спірних послуг з господарською діяльністю позивача, так і на неподання позивачем належних підтверджувальних документів поставки цих послуг (як-от - актів виконаних робіт із зазначенням деталізованого виду послуг, звітів щодо обсягу наданих послуг тощо).

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 цієї ж статті Кодексу податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу вимог пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Для цілей оподаткування витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів належать до витрат на збут (підпункту «г» підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України).

З огляду на положення пунктів 138.2, 138.5 цієї ж статті Кодексу ці витрати визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу, та належать до витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Наведені законодавчі положення дають підстави для висновку про те, що визначальною умовою виникнення у платника права на податковий кредит та на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат, є належне документальне оформлення господарської операції та реальність її здійснення в рамках провадження господарської діяльності платника.

Досліджуючи відповідність сформованих позивачем даних податкового обліку за розглядуваними операціями наведеним вимогам, суди встановили, що у перевіреному періоді СПД ОСОБА_1 як продавець (дистриб'ютор) реалізовував товар (пиво) через торговельні об'єкти названих контрагентів.

З метою збільшення обсягів продажу цього товару позивачем було укладено з цими покупцями договори, в рамках виконання яких передбачалося здійснення комплексу заходів з просування товарів СПД ОСОБА_1, стимулювання їх подальшого збуту, більш вигідного розміщення цих товарів тощо.

Як встановили суди, виконання вказаних послуг підтверджується наявними у справі актами прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), які відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та містять необхідну для цілей оподаткування інформацію про зміст цих послуг, їх вартість. При цьому з цих документів вбачається факт надання послуг за напрямами, вказаними у договорах; зазначені послуги відповідають господарській діяльності платника. Також платником подано податкові накладні, рахунки-фактури, платіжні доручення.

За своїм економіко-юридичним змістом послуга являє собою діяльність, результати якої не мають матеріального виразу, а реалізуються та споживаються у процесі її здійснення. Виходячи зі специфіки послуги як предмета господарської операції, у даному разі акт приймання-передачі наданих послуг з переліком фактично поставлених послуг є достатнім доказом, що підтверджує факт виконання такої господарської операції.

Слід зазначити, що ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені та спрямовані на отримання позитивного економічного ефекту. Власне незаповнення у первинних облікових документах окремих позицій, які не впливають на зміст господарської операції, а також відсутність максимальної деталізації виду виконаних послуг не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій.

Суди об'єктивно не взяли до уваги доводи податкового органу про відсутність зв'язку цих послуг з господарською діяльністю СПД ОСОБА_1 Адже спірні послуги фактично спрямовані на забезпечення ефективного збуту товарів позивача у торгівельних мережах названих контрагентів шляхом популяризації продукції СПД ОСОБА_1 серед споживачів та стимулювання споживчого попиту, що і обумовлює господарський характер цих послуг для позивача. При цьому вказані дії з просування товару мають економічний ефект самі по собі, незалежно від їх результату, який не охоплюється предметом договору надання послуг.

Посилання податкового органу на те, що відповідні операції з просування товарів здійснюються покупцем (торговельною мережею) у відношенні товару, право власності на який перейшло до покупця, не спростовує їх економічну цінність саме для позивача. Адже хоча діяльність з просування товарів у торговельних мережах названих контрагентів передбачає і їх економічний інтерес у зростанні торгового обороту, однак просування певного, конкретного товару має переважне економічне значення саме для його постачальника (виробника) та дистриб'ютора.

Слід також зазначити, що чинне податкове законодавство України не пов'язує можливість обліку витрат з метою оподаткування прибутку з наявністю або відсутністю права власності на товари, щодо яких здійснюються відповідні дії, що тягнуть такі витрати.

А відтак суди цілком обґрунтовано визнали незаконним виключення податковим органом з податкового обліку СПД ОСОБА_1 витрат (у тому числі і по сплаті ПДВ) на оплату послуг з просування його товарів зазначеними контрагентами.

Правильною є і надана судами правова оцінка по епізоду, пов'язаному з виявленими Інспекцією розбіжностями у задекларованих показниках податкової звітності позивача та його контрагента. Адже податкове законодавство не пов'язує право платника на податковий кредит та витрати з діями його контрагентів по виконанню своїх податкових обов'язків, з наявністю у платника інформації про взаємовідносини його постачальників з податковими органами.

З урахуванням викладеного суди цілком правомірно задовольнили позов та скасували оспорювані податкові повідомлення-рішення.

Доводи касаційної скарги відтворюють правову позицію Інспекції по справі, ці доводи отримали належну правову оцінку під час вирішення даного спору по суті.

Оскільки висновки судів відповідають нормам чинного законодавства та фактичним обставинам спору, установленим на підставі повного та об'єктивного дослідження доказів у справі, то процесуальних підстав для скасування оскаржуваних постанови та ухвали окружного і апеляційного адміністративних судів зі спору не вбачається.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

2. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.04.2014 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2014 у справі № 804/915/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку статей 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова
І.В. Приходько