Справа № 814/1774/13-а
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2015-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2015 року м. Київ К/800/64725/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Степашка О.І.

суддів: Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Миколаївської митниці Міндоходів України

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.07.2013

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2013

у справі №814/1774/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон»

до Миколаївської митниці Міндоходів України

за участю Прокурора Миколаївської області

про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноторг-Дон» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Техноторг-Дон») звернулось до суду з позовом до Миколаївської митниці Міндоходів України (далі по тексту - відповідач, Миколаївська митниця) про скасування податкових повідомлень-рішень від 03.01.2013 №1 щодо визначення податкового зобов'язання за платежем «мито на товари, що ввозяться на територію України суб'єктами підприємницької діяльності» у сумі 5886,04 грн. (4135,75 грн. - основний платіж, штрафна санкція - 1750,29 грн.), №2 щодо визначення податкового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість з товарів, ввезених на територію України суб'єктами підприємницької діяльності» в сумі 1095983,59 грн. (862911,30 грн. - основне зобов'язання, 233072,29 грн. - штрафна санкція).

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.07.2013, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2013, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 03.01.2013 №1 в частині визначення суми податкового зобов'язання в сумі 5873,70 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 03.01.2013 №2 в частині визначення суми податкового зобов'язання в сумі 1069722,72 грн.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову документальну виїзну перевірку стану дотримання суб'єктом господарювання законодавства України з питань митної справи за період діяльності підприємства з 01.07.2009 по 31.12.2011, за результатами якої встановлено порушення підприємством вимог ст. 267 Митного кодексу України та Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №1766 від 20.12.2006, в частині неконкретності (що призвело, на думку контролюючого органу, до недостовірності) задекларованих витрат на транспортування імпортованих товарів, що в свою чергу стало причиною недоборів митних платежів, які підлягають перерахуванню до Державного бюджету.

Оскільки, на думку контролюючого органу, акти виконаних робіт складені без виділення сум вартості транспортних витрат за кордоном України, а містять лише одну єдину узагальнену суму - вартість перевезення з-за кордону до м. Миколаєва, митницею було розраховано нову митну вартість товарів, імпортованих ТОВ «Техноторг-Дон»

За наслідками проведеної перевірки контролюючим органом прийняті спірні податкові повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суди попередніх інстанцій виходили з наступних обставин, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Наявні в матеріалах справи та встановлені судами попередніх інстанцій фактичні дані в їх сукупності вказують на реальність господарських операцій по транспортуванню товару на території України та оплату позивачем наданих послуг із врахуванням визначення (розмежування) транспортними організаціями вартості послуг після ввезення товару за митну територію України. Аналіз документів, які були предметом дослідження під час перевірки та додатково надані позивачем, вказує на безпідставність доводів контролюючого органу про неможливість ідентифікувати (розмежувати) витрати на транспортування після ввезення товару на територію України, не включені до ціни, з загального розміру витрат на транспортування. Судами обґрунтовано не прийнято аргументи відповідача про те, що додатки до рахунків-фактури не можуть бути підставою для розмежування витрат на транспортування товару після його ввезення на митну територію України, зроблені з посиланням на те, що рахунок-фактура не є первинним документом, оскільки, на думку судів, ці доводи також не ґрунтуються на приписах чинного законодавства. Так, судами правомірно зазначено, що можливість використання рахунків-фактури для визначення транспортних витрат безпосередньо передбачено Порядком декларування митної вартості товарів.

Відповідно до ст. 259, ч. 1 ст. 262 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є їх ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, обчислена відповідно до положень цього Кодексу.

Митна вартість товарів і метод її визначення заявляються (декларуються) митному органу декларантом під час переміщення товарів через митний кордон України шляхом подання декларації митної вартості.

Згідно з п. 8 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.2006 №1766, для підтвердження транспортних витрат, які відповідно до Митного кодексу України включаються до ціни товару, декларант зобов'язаний подати договір (контракт) про перевезення, транспортні та страхові документи, а також: або рахунок-фактуру від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів; або банківські платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури; або довідку підприємства-перевізника, що здійснило перевезення, яка містить реквізити товаротранспортного документа, відомості про маршрут перевезення, розмір плати за надання транспортно-експедиційних послуг та підписи керівника і головного бухгалтера такого підприємства; або калькуляцію транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту.

Також, згідно з п. 11, п. 14 цього Порядку для підтвердження митної вартості товарів на вимогу митного органу декларант зобов'язаний подати додаткові документи. Якщо декларантом не подано в установлений строк додаткові документи або якщо він відмовився від їх подання, митну вартість товарів визначає митний орган на підставі наявних відомостей згідно із законодавством.

Абзацами 1 та 7 п. 4, п. 5 Положення про вантажну митну декларацію, затвердженого Постановою Кабміну України №574 від 09.06.1997, передбачено, що митний орган відмовляє у прийнятті ВМД для оформлення якщо декларація подана без повного комплекту документів, необхідних для здійснення митного контролю та оформлення. У разі відмови у прийнятті ВМД для оформлення посадовою особою митного органу заповнюється картка відмови в прийнятті митної декларації в порядку, встановленому Мінфіном.

У разі відсутності підстав для відмови в прийнятті ВМД, зазначених у п. 4 цього Положення, декларація приймається митним органом для оформлення.

Таким чином, з наведених норм законодавства слідує, що достатність (та відповідність Закону) поданих декларантом документів перевіряється митним органом в момент декларування і у разі, якщо митний орган вважає, що подані документи, наприклад, не підтверджують вартість задекларованих вантажів, митний орган вимагає подання додаткових документів і при невиконанні цієї вимоги декларантом заповнює картку відмови в прийнятті ВМД.

З матеріалів справи вбачається, що під час декларування митної вартості товару позивач надав митниці довідки підприємств-перевізників про транспортні витрати, які були прийняті митницею без жодних зауважень з приводу того, що вказані документи є недостатніми для підтвердження задекларованої вартості перевезень. Додаткових документів у позивача не вимагалось, картка відмови не складалась.

Крім того, в ході перевірки позивачем були представлені додаткові документи, отримані від підприємств-перевізників на відповідні запити: рахунки-фактури та додатки до них, акти здачі-прийняття робіт послуг та деталізації до них, які містять докладний опис розмежування (розрахунок) транспортних витрат до та після перетину кордону.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що вказані документи в своїй сукупності повністю підтверджують задекларовану вартість перевезень, незважаючи на незначні недоліки в оформленні деяких з цих документів.

За таких обставин та з урахуванням вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.

Враховуючи викладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що судами попередніх інстанцій належним чином з'ясовані обставини справи та надано їм відповідну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень судів попередніх інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Миколаївської митниці Міндоходів України відхилити.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.07.2013 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2013 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович
(підпис)М.О. Федоров