Справа № 818/2867/14
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 р.Справа № 818/2867/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Кононенко З.О.

Суддів: Старостіна В.В. , Калитки О. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 26.12.2014р. по справі № 818/2867/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лодіс-Суми"

до Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лодіс-Суми" ) звернулося до Сумського окружного адміністративного суду із позовом до Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області (далі по тексту - відповідач), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:

- №/40303 від 31 липня 2014 року про збільшення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 303826 грн. 96 коп., а саме за основним платежем 175471,94 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 128355,02 грн.;

- № від 31 липня 2014 року про збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 771392,00 грн., в тому числі за основним платежем 658366 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями 113026 грн.;

- № від 15.10.2014 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 261489,5 грн. за порушення п.2.11, п.3.1 "Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", затвердженого Постановою Правління Національного банку України №637 від 15.12.2004 року (зі змінами та доповненнями);

- № від 31 липня 2014 року про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 381536,25 грн., в тому числі основного платежу 305229 грн. та штрафних (фінансових) санкцій 76307,25 грн.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 26.12.2014 року адміністративний позов задоволено.

Податковий орган, не погодившись із постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою у задоволені позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що з 04.06.2014 року до 03.07.2014 року ДПІ у м. Сумах проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ "Лодіс-Суми" з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року до 31.12.2013 року, за результатами якої складено акт від 17.07.2014 року №2539/2203/34451762/38 (т.1, а.с.22-122).

На підставі акту перевірки винесені податкові повідомлення-рішення:

- №/40303 від 31 липня 2014року про збільшення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 303826 грн. 96 коп., а саме за основним платежем 175471,94 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 128355,02 гри;

- № від 31 липня 2014 року про збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 771392,00 грн., в тому числі за основним платежем 658366 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями 113026 грн.;

- № від 15.10.2014 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 261489,5 грн. за порушення п.2.11, п.3.1 "Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", затвердженого Постановою Правління Національного банку України №637 від 15.12.2004 року (зі змінами та доповненнями);

- № від 31 липня 2014 року про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 381536,25 грн., в тому числі основного платежу 305229 грн. та штрафних (фінансових) санкцій 76307,25 грн. (т.1, а.с.18-21).

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не спростував тверджень позивача і не довів відповідність оскаржуваних рішень вимогам ч.3. ст.2 КАС України.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно з абз. "г" пп.164.2.17 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України до загального місячного оподатковуваного доходу включається дохід, отриманий платником податку від його працедавця як додаткове благо у вигляді суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов'язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з розділом ІV цього Кодексу.

Статтею 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 121 Кодексу законів про працю України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку із службовими відрядженнями.

Щодо інших витрат, то підтвердженням того, що вони були здійснені за дорученням керівництва, можуть бути розпорядчі документи (наказ, розпорядження) або письмова довіреність.

Придбання працівниками у власність підприємства товарів за власні готівкові кошти з подальшим відшкодуванням їм витраченої готівки, та правомірність використання власних готівкових коштів працівниками підприємств для вирішення виробничих (господарських) питань регулюється на законодавчому рівні, зокрема, вимогами статей 1159 і 1160 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1159 Цивільного кодексу України особа, яка вчинила дії в інтересах іншої особи без її доручення, зобов'язана негайно після закінчення цих дій надати особі, в майнових інтересах якої були вчинені дії, звіт про ці дії.

Згідно з ст. 1160 Цивільного кодексу України особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії.

Відповідно до п. 14.1.47 ст. 14 Податкового кодексу України додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Обгрунтовуючи податкове-повідомлення рішення № /40303 від 31.07.14 про збільшення грошового зобов"язання з податку на доходи фізичних осіб, податковий орган посилається на те, що в перевіреному періоді відповідно до видаткових касових ордерів встановлено видачу грошових коштів під звіт на господарські потреби (на закупку склотари) робітникам підприємства ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на загальну суму 1258305,27грн., витрачання яких не підтверджено відповідними фінансовими документами (чеками, квитанціями, прибутковими касовими ордерами, тощо), звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт відсутні.

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, грошові кошти в сумі 1258305,27грн. з каси підприємства були передані до пункту приймання тари, за ці кошти комірники товарного складу ТОВ "Лодіс-Суми" ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснювали закупівлю тари у населення..

Зазначений факт підтверджено копіями видаткових касових ордерів, копіями посадових інструкцій комірників ОСОБА_1 та ОСОБА_2.(т.4,а.с.193-196), розділами ІІ яких передбачений обов'язок комірників здійснювати розрахунки з населенням за здану скляну тару шляхом виплат грошових коштів, які передані в господарську одиницю, копіями наказів "Про розрахунки за скляну тару" №6 від 26.01.2011 року, №5 від 06.01.2012 року, №7 від 04.01.2013 року (т.4, а.с.197-199), а також копіями наказів про прийняття на роботу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.4, а.с.200-203). копіями прибуткових накладних на закуплену у населення тару та копії книги обліку розрахункових операцій ОРО ФН№ з відповідними записами (т.4, а.с.204-250, т.5, а.с.1-14).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необгрунтованість рішення податкового органу щодо збільшення грошового зобов"язання з податку на доходи фізичних осіб.

Щодо застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій згідно з податковим повідомленням-рішенням № від 15.10.2014 року, колегія суддів зазначає наступне.

Перевіркою дотримання ТОВ "Лодіс-Суми" порядку видачі готівки під звіт та її використання в період з 01.01.2011 року до 31.12.2013 року було виявлено факти відсутності авансових звітів (т.1, а.с.97), що є порушенням п.2.11 та п.3.1 "Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", затвердженого Постановою Правління Національного банку України №637 від 15.12.2004 року (зі змінами та доповненнями), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 року за №40/10320 (далі по тексту - Положення №637).

Пунктом 2.11 Положення №637 передбачено, що видача готівкових коштів під звіт або на відрядження (далі - під звіт) здійснюється відповідно до законодавства України.

Видача готівкових коштів під звіт на закупівлю сільськогосподарської продукції та заготівлю вторинної сировини, крім металобрухту, дозволяється на строк не більше 10 робочих днів від дня видачі готівкових коштів під звіт, а на всі інші виробничі (господарські) потреби на строк не більше двох робочих днів, уключаючи день отримання готівкових коштів під звіт.

Якщо підзвітній особі одночасно видана готівка як на відрядження, так і для вирішення в цьому відрядженні виробничих (господарських) питань (у тому числі для закупівлі сільськогосподарської продукції у населення та заготівлі вторинної сировини), то строк, на який видана готівка під звіт на ці завдання, може бути продовжено до завершення терміну відрядження.

Видача відповідній особі готівкових коштів під звіт проводиться за умови звітування нею у встановленому порядку за раніше отримані під звіт суми.

Звітування за одержані під звіт готівкові кошти здійснюється відповідно до законодавства України.

До того ж, пункт 3.1 Положення №637 встановлює, що касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів.

Підпунктом 170.9.2 п.170.9 ст.170 Податкового кодексу України передбачено, що звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, до закінчення п'ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку:

а) завершує таке відрядження;

б) завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок особи, що видала кошти під звіт.

За наявності надміру витрачених коштів їх сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або під час подання зазначеного звіту.

Як вбачається з матеріалів справи, у даному випадку кошти під звіт або на відрядження не видавалися, оскільки передача грошових коштів працівникам товариства ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснювалась з метою їх внесення до каси господарської одиниці (пункту приймання тари), що не потребує складення авансових звітів.

Передача готівки з головної каси ТОВ "Лодіс-Суми" в господарську одиницю здійснена на підставі видаткових касових ордерів, а виплата грошових коштів населенню оформлена відповідними розрахунковими квитанціями, належним чином вписаними до книги обліку розрахункових операцій. Наявність перелічених документів не заперечувалась посадовими особами відповідача під час проведення перевірки, про що безпосередньо свідчить зміст акту №2539/2203/34451762/38 від 17.07.2014 року (т.1, а.с.97-106).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає висновок податкового органу щодо порушень позивачем п.2.11 та п.3.1 Положення №637, викладений в акті, безпідставним.

Щодо збільшення ТОВ "Лодіс-Суми" грошового зобов'язання з податку на прибуток та з податку на додану вартість податковим повідомленням-рішенням №000162205 від 31.07.2014 року та № від 31.07.2014 року колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

До витрат на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг відносяться зокрема, витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів (абз. "г" п.п. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 ПК України).

Зазначені документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст. 44 Податкового кодексу України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за № 168/704; далі за текстом - Положення № 88) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак сприймаються судом апеляційної інстанції як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, у тому числі, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 цього Кодексу визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 цієї ж статті податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи, протягом перевіреного періоду позивач уклав договори по просуванню товарів на споживчих ринках з ЗАТ "Центральний універмаг", ПАТ "Аграрник", ТОВ "Магазин №218", ТОВ "АТБ-Маркет", ТОВ "Ресурс-ЛТД-1", ТОВ "Press-тиж", ТОВ "Торговий дім Каравай", ТОВ "Техноінвесткомплект", ТОВ "Весела Торбинка", ТОВ "Еко", копії яких містяться в матеріалах справи (т.1, а.с.138-139, 161-162, 202-203, 212-213, т.2, а.с.67-69, 120-121, 127-128, 135-136, 190-191, 204-205, т.3, а.с.106-107, 112-117, 119-124, 186-187, 204-205, 225-226, т.4, а.с.79-80, 89-90, 97-98, 107-108).

На виконання вищевказаних договорів їх сторонами були підписані акти про надання послуг (т.1, а.с.177-183, 200, 210-211, 220-250, т.2, а.с.1-3, 70-86, 148-164,228-250, т.3, а.с.1-30,111, 118, 125-148, 249-250, т.4, а.с.1-30, 115-144), з яких вбачається, що контрагенти позивача надали йому послуги про просування товарів на споживчому ринку, асортиментний перелік яких по кожному магазину наведений в додатках №2, №3 та в специфікаціях до укладених між сторонами договорів (т.1, а.с.140-141, 143-144, 146-147, 149-150, 152,154-155,157-158,169-170, 172, 198-200, 208-209, 218-219, т.2, а.с.124-126, 131-133, 144-147, 203, 235-237, т.3, а.с.110, 116-117, 123-124, 200-203, 216-217, 236-238, т.4, а.с.82-83, 94-96, 101-103,111-114). При цьому, в актах надання послуг містяться дані щодо змісту отриманих послуг та їх вартості, що спростовує твердження відповідача стосовно не узгодження між сторонами умов договору.

ЗАТ "Центральний універмаг", ПАТ "Аграрник", ТОВ "Магазин №218", ТОВ "АТБ-Маркет", ТОВ "Ресурс-ЛТД-1", ТОВ "Press-тиж", ТОВ "Торговий дім Каравай", ТОВ "Техноінвесткомплект", ТОВ "Весела Торбинка", ТОВ "Еко" були виписані позивачу податкові накладні, у яких зазначена вартість наданих маркетингових послуг (т.1, а.с.185-192, т.2, а.с.22-52, 104-119, 173-189, т.3, а.с.31-73, 149-171, т.4, а.с.47-78).

Надані позивачу маркетингові послуги були сплачені, про свідчать копії платіжних доручень (т.1, а.с.173-176, т.2, а.с.4-21, 165-172, т.3, а.с.74-90, 172-185, т.4, а.с.31-46, 145-158, 159-190).

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про відсутність зв'язку між наданими послугами та господарською діяльністю ТОВ "Лодіс-Суми" з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 14.1.108 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України маркетингові послуги (маркетинг) - послуги, що забезпечують функціонування діяльності платника податків у сфері вивчання ринку, стимулювання збуту продукції (робіт, послуг), політики цін, організації та управлінні руху продукції робіт, послуг) до споживача та після продажного обслуговування споживача в межах господарської діяльності такого платника податків. До маркетингових послуг належать, у тому числі послуги з розміщення продукції платника податку в місцях продажу, послуги з вивчення, дослідження та аналізу споживчого попиту, внесення продукції (робіт, послуг) платника податку до інформаційних баз продажу, послуги зі збору та розповсюдження інформації про продукцію (роботи, послуги).

Приймаючи до уваги предмет вищевказаних договорів та визначення маркетингових послуг, яке міститься у Податковому кодексі України, колегія суддів вважає, що відповідні послуги мають безпосереднє відношення до господарської діяльності позивача, оскільки кінцевої метою їх надання є збільшення об'ємів продажу товару.

До того ж в матеріалах справи наявні копії договорів купівлі-продажу продукції №6 від 01.03.2011 року, №1374 від 01.03.2012 року, №28 від 01.03.2013 року (т.5, а.с.16-30), укладених між ТОВ "Лодіс-Суми" та ЗАТ "Оболонь", за умовами яких покупець (ТОВ "Лодіс-Суми" зобов'язується виконувати вимоги торгових агентів продавця (ЗАТ "Оболонь") щодо розміщення продукції та використання рекламної атрибутики.

Таким чином, укладання позивачем договорів щодо просування товарів на споживчому ринку з ЗАТ "Центральний універмаг", ПАТ "Аграрник", ТОВ "Магазин №218", ТОВ "АТБ-Маркет", ТОВ "Ресурс-ЛТД-1", ТОВ "Press-тиж", ТОВ "Торговий дім Каравай", ТОВ "Техноінвесткомплект", ТОВ "Весела Торбинка", ТОВ "Еко" відбулося у зв'язку з необхідністю виконання умов придбання товарів ТОВ "Лодіс-Суми" у ЗАТ "Оболонь" як його дистриб'ютором з використанням орендованого холодильного обладнання для популяризації, демонстрації, зберігання та реалізації продукції, що виробляється/реалізується ЗАТ "Оболонь" (т.5, а.с.31-49).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 26.12.2014р. по справі № 818/2867/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя Кононенко З.О.
Судді Старостін В.В. Калитка О.М.