Справа № 2а-3562/09/1970
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2015-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2015 року м. Київ К/9991/26576/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Степашка О.І.

суддів: Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Тернопільської області Державної податкової служби

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2012

у справі №2а-3562/09/1970

за позовом Приватного підприємства «Тернопіль-Транзит»

до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Тернопільської області

про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення- рішення

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Тернопіль-Транзит» (далі по тексту - позивач, ПП «Тернопіль-Транзит») звернулось до суду з позовом до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Тернопільської області (далі по тексту - відповідач, Тернопільська ОДПІ) про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення -рішення від 26.10.2009 №/0/63821.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.12.2009 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2012 скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення, яким позов задоволено.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем була проведена позапланова виїзна перевірка позивача з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок платника податку за липень-серпень 2009 року, яка виникла за рахунок від'ємних значень з ПДВ, що декларувалося в період з 01.06.2009 по 31.07.2009, за результатами якої акт від 19.20.2009 №9497/23-623/32750432.

В акті перевірки зазначено порушення позивачем вимог пп. 7.5.2 п. 7.5, пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.3.6 п. 7.3 ст. 7, п. п. 4.1, 4.3 ст. 4, пп. пп. 7.7.1, 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», у зв'язку з чим позивачем завищено від'ємне значення з ПДВ за липень 2009 року на 73118,00 грн. та занижено позитивне значення з вказаного податку на 33030,00 грн., завищено від'ємне значення з ПДВ за серпень 2009 року на 93217,00 грн. та занижено позитивне значення з вказаного податку на 108214,00 грн., через що завищено заявлену суму бюджетного відшкодування по декларації з ПДВ за липень 2009 року на 28967,00 грн. та за серпень 2009 року - на 73118,00 грн.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 26.10.2009 №/0/63821 про зменшення бюджетного відшкодування з ПДВ на суму 102085,00 грн., в тому числі за липень 2009 року - на суму 28967,00 грн., за серпень 2009 року - на суму 73118,00 грн.

Податковий орган вважає, що позивач неправильно визначав базу оподаткування податком на додану вартість за операціями з реалізації в Україні товару імпортного походження виходячи з договірної вартості товару, яка є нижчою від його митної вартості. Податковий орган вважає, що звичайною ціною товару є його митна вартість.

Суд касаційної інстанції знаходить обґрунтованою позицію суду апеляційної інстанції про те, що позивач правильно визначав базу оподаткування операції з реалізації товару на внутрішньому ринку України, виходячи з його договірної вартості, що визначена за договірними цінами, але не нижче за звичайні ціни.

Відповідно до п. 1.18. ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 №168/97-ВР звичайні ціни розуміються та застосовуються за правилами, визначеними п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 №334/94-ВР: якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Підпункт 1.20.8 вказаного Закону - обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладає на податковий орган у порядку, встановленому законом.

Порядок визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) регламентований пп. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в межах якого податковий орган зобов'язаний діяти при визначенні рівня звичайних цін.

Цією нормою Закону передбачено, що для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що при визначенні рівня звичайних цін податковий орган не діяв у межах наведеної норми законодавства.

Позиція ж податкової інспекції про те, що митна вартість товару є його звичайною ціною є такою, що не ґрунтується на положеннях законодавства, жодною нормою якого не передбачено, що митна вартість товару, яка визначається для товарів, що ввозяться на митну територію України, є звичайною ціною для такого товару, який реалізується на території України.

Отже, не може вважатися доведеним податковим органом той факт, що ціна товарів, реалізованих позивачем на митній території України, є нижчою за звичайні ціни. Виходячи із положень пп. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» необхідно вважати, що така ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

За таких обставин та з урахуванням вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що судом апеляційної інстанції належним чином з'ясовані обставини справи та надано їм відповідну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішення суду апеляційної інстанції не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Тернопільської області Державної податкової служби відхилити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2012 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович
(підпис)М.О. Федоров