Справа № 802/40/13-а
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" лютого 2015 р. м. Київ К/800/26248/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Степашка О.І.

суддів: Островича С.Е.

Веденяпіна О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Фуд»

на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11.04.2013

у справі №802/40/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Фуд»

до Державної податкової інспекції у Тульчинському районі Вінницької області Державної податкової служби

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Фуд» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Інтер Фуд») звернулось до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.08.2012 №, прийнятого Державною податковою інспекцію у Тульчинському районі Вінницької області Державної податкової служби (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Тульчинському районі Вінницької області).

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 01.02.2013 адміністративний позов задоволено.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11.04.2013 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій зазначено, що відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «Інтер Фуд» з питань правильності обчислення та своєчасності сплати до державного бюджету податку на додану вартість при проведенні взаєморозрахунків з суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_2 за період лютий 2011 року, за результатами якої складено акт №287/7/22-35438742 від 20.08.2012.

На підставі висновків акту перевірки, податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 28.08.2012 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 130000,00 грн. за основним платежем та застосовано штрафну санкцію у розмірі 1,00 грн.

Підставою для збільшення суми грошового зобов'язання слугував висновок податкового органу про порушення позивачем пп. 7.4.1, пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 №168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі по тексту - Закон №168/97-ВР), внаслідок чого заниженно суму податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню до сплати в бюджет на суму 130000,00 грн. за лютий 2011 року.

Разом з тим, в подальшому відповідачем було виявлено помилку при формуванні податкового повідомлення-рішення щодо зазначення норми яку порушено та листом від 07.11.2012 №5062/7/22-201 повідомлено позивача, що виявлене порушення слід читати в наступній редакції: п. п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 та п. п. 200.1, 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України.

При цьому, податковий орган виходив з того, що позивачем в ході проведення перевірки не надано документального підтвердження використання придбаного масла в господарській діяльності платника податків, не надано документів, які підтверджують його оприбуткування по підприємству та рух товару в процесі здійснення господарської операції.

Крім того, висновок податкового органу ґрунтується на результатах перевірки ДПІ у м. Полтаві від 11.06.2012 №1322/1703/ «Про результати документальної планової невиїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства СПД-ФО ОСОБА_2 за період з 01.07.2010 по 31.12.2011» згідно якого в порушення ст. ст. 185. 187, 188, 201 Податкового кодексу України СПД-ФО ОСОБА_2 - завищила суму податкових зобов'язань на 2399983,00 грн., у тому числі по контрагенту - покупцю ТОВ «Інтер Фуд» на 130000,00 грн. у лютому 2011 року, у зв'язку з відсутністю (ненаданням для перевірки) документів податкового та бухгалтерського обліку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що реальність спірних господарських операції не підтверджена належними доказами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наступного, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Порядок формування податкового кредиту, підстави його виникнення та порядок визначення сум податку, що підлягають відшкодуванню з Державного бюджету України, регламентований ст. 198 та ст. 200 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно із п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) в необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

Таким чином, наведеними нормами матеріального права визначено підстави для формування платником податкового кредиту і до таких підстав віднесено: наявність господарської операції, сплата (нарахування) ПДВ, у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними, використання придбаних товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно із ст. 1 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі по тексту - Закон №996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, позивачем включено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплачені в ціні договору купівлі-продажу, на підставі належним чином оформлених податкових накладних, виписаних на його адресу особою, яка має статус платника податку на додану вартість.

Фактичне виконання спірного договору підтверджується належним чином оформленими податковими накладними, видатковими накладними, платіжними дорученнями, товарно-транспортними накладними, подорожнім листом вантажного автомобіля, посвідченням на відрядження, копії яких містяться в матеріалах справи.

Крім того, як зазначено в акті перевірки ДПІ у Тульчинському районі від 20.08.2012 №287/7/22-35438742 СПД-ФО ОСОБА_2 є платником податку на додану вартість, у перевіряємий період декларувала здійснення нею оптової торгівлі продуктами харчування, а саме маслом вершковим, сухим молоком та твердим сиром в асортименті та орендувала складські приміщення у ТОВ «СВС Сервіс» площею 70 кв. м., відповідно до договору зберігання товару №01/01 від 01.01.2011 та додаткової угоди №1 від 10.01.2011, строк дії договору з 01.01.2011 по 31.12.2011.

Отже, позивачем надані всі документи на підтвердження реальності укладеного договору купівлі-продажу та документи на підтвердження використання товару у своїй господарській діяльності, а саме для виробництва масла, спредів та сумішей, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази (рапорти та аналіз розподілу затрат тощо).

При цьому слід зазначити, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Що стосується доводів податкового органу про нікчемність договору, то відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідачем не надано документальних підтверджень відсутності фактичного виконання господарських операцій за спірними договорами, узгодженості дій позивача з контрагентами з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників.

А тому, твердження відповідача про нікчемність договору, укладеного між позивачем та контрагентом, є необґрунтованими належними засобами доказування припущеннями, оскільки, позиція податкового органу щодо суперечності спірних угод інтересам держави не підкріплена належними доказами чи відповідними судовими рішеннями.

Враховуючи викладене, Вищий адміністративний суд України вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Отже, постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 01.02.2013 прийнята відповідно до вимог чинного законодавства і скасована постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11.04.2013 помилково.

Відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалене відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11.04.2013 та залишення в силі постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 01.02.2013.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 221, 223, 226, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Фуд» задовольнити.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 11.04.2013 скасувати та залишити в силі постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 01.02.2013.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович
(підпис)О.А. Веденяпін