Справа № 2а/2470/3113/11
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2015 року м. Київ К/9991/14996/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Приватного підприємства «Регіон-Центр» до Виконавчої дирекції Чернівецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про скасування рішень, за касаційною скаргою Виконавчої дирекції Чернівецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 1 грудня 2011 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 8 лютого 2012 року,-

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2011 року Приватне підприємство «Регіон-Центр» (далі - Підприємство) звернулося з позовом до Виконавчої дирекції Чернівецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - відділення Фонду), у якому просило скасувати рішення № 274 від 15 вересня 2011 про повернення коштів та застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасово втратою працездатності і рішення відповідача № 9 від 17 жовтня 2011 року, прийняте за результатами розгляду скарги на попереднє рішення № 274 (далі - рішення № 274, № 9; спірні рішення).

В обґрунтування позову Підприємство зазначало, що пункту 2 частини другої статті 27 Закону України від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» (далі - Закон № 2240-ІІІ) та статті 1 Закону України від 11 січня 2001 року № 2213-ІІІ «Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування» (далі - Закон № 2213-ІІІ) не порушувало, оскільки відповідач безпідставно відносить до категорії трудових договорів цивільно-правові угоди на виконання певних робіт, і відповідно суми, сплачені за цими угодами під дію зазначених Законів щодо соціального страхування не підпадають.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 1 грудня 2011 року, залишеної без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 8 лютого 2012 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить їх рішення скасувати та в позові відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що Підприємство перебуває на обліку відділення Фонду як платник страхових внесків.

За результатами проведеної відповідачем планової перевірки щодо повноти нарахування позивачем страхових внесків за період з 1 жовтня 2009 року по 31 березня 2011 року виявлено ряд порушень, зокрема пункту 2 частини другої статті 27 Закону № 2240-ІІІ та статті 1 Закону № 2213-ІІІ, та встановлено факт приховування фонду оплати праці в розмірі 164066,25 грн., про що прийняте спірне рішення № 274, та застосовано фінансові санкції.

Після чого, позивачем оскаржено результат вказаної перевірки. Однак спірним рішенням № 9 рішення № 274 визнано правомірним.

Задовольняючи позовні вимоги суди, на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що спірні рішення відповідача № 274 і № 9 прийняті в порушення чинного законодавства, а тому такі слід скасувати.

Як правильно встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, юридична природа трудових угод між позивачем та певними фізичними особами, страхові внески щодо яких і є предметом спору сторін, містять ознаки цивільно-правового характеру і не вказують на наявність трудових відносин між страхувальником та застрахованим, у розуміння чинного законодавства.

Так, відповідно до абзаців 1, 4 частини 1 статті 30 Закону № 2240-III (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) страхувальник-роботодавець несе відповідальність за несвоєчасність сплати та неповну сплату страхових внесків, у тому числі страхових внесків, що сплачують застраховані особи через рахунки роботодавців, а також за порушення порядку використання страхових коштів. Фізична особа, яка не має статусу підприємця та використовує найману працю, додатково несе відповідальність за ухилення від взяття на облік як платника страхових внесків. За неповну сплату страхових внесків на страхувальника накладається штраф у розмірі прихованої (заниженої) суми заробітної плати, на яку відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески, а в разі повторного порушення - у трикратному розмірі зазначеної суми.

Пунктом 1 частини 1 статті 6 Закону № 2240-III визначено, що загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах.

За змістом частини 1 статті 21 Закону № 2240-III розмір страхових внесків щорічно за поданням Кабінету Міністрів України встановлюється Верховною Радою України відповідно для роботодавців і застрахованих осіб у відсотках: для роботодавців - до сум фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, що підлягають обкладенню податком з доходів фізичних осіб; для найманих працівників - до сум оплати праці, які включають основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, які підлягають обкладенню податком з доходів фізичних осіб; для застрахованих осіб, зазначених у частинах другій і третій статті 6 цього Закону, - до сум оподатковуваного доходу (прибутку).

Найманий працівник - фізична особа, яка працює за трудовим договором (контрактом) на підприємстві, в установі, організації незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи (пункт 6 статті 2 Закону № 2240-III).

Згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом статті 2 Закону № 108/95-ВР вбачається, що до структури заробітної плати входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Суди дійшли правильного висновку, що нарахування та сплата внесків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності здійснюється з суми заробітної плати найманих працівників, які перебувають у трудових відносинах з підприємством, тобто працюють на підставі трудових договорів.

Відповідно до частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно частин 1, 2 статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Правильним є висновок судів у частині того, що зазначені угоди між позивачем і певними фізичним особами, щодо оплати роботи яких відповідач вважає необхідним сплачувати страхові внески, містять ознаки договорів підряду та/або надання послуг.

Відповідно до частини 1 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Розмежування цивільно-правових і трудових договорів за критерієм їх предмета (об'єкта) полягає у тому, що, якщо фізична особа взяла на себе обов'язок виконати роботу, передати замовнику результат роботи - це договір підряду або інший цивільно-правовий договір. У разі, якщо громадянин виконує роботу під керівництвом іншої сторони, що прийняла на себе обов'язок організувати працю, одержала право давати вказівки щодо послідовності проведення робіт - то це трудовий договір.

З огляду на наведене, основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовий договір регулює сам процес трудової діяльності, а за підрядними роботами оплачується не процес праці, а її результат, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами приймання виконаних робіт, на підставі яких провадиться їх оплата.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, оплата послуг за цивільно-правовими угодами позивачем здійснювалася один раз на місяць по факту надання послуг без авансових платежів, про що складався акт приймання-здачі виконаних робіт. При цьому облік робочого часу не здійснювався, трудові книжки не заповнювались тощо.

Тобто, фактично з цих угод вбачається, що вони є цивільно-правовими, як то договір підряду та/або надання послуг.

При цьому, жодних ознак трудових відносин та відповідного обов'язку позивача сплачувати страхові внески, з даних договорів не вбачається, а тому рішення про застосування фінансових санкції № 274 і як наслідок рішення № 9 щодо позивача, є безпідставними.

Тому суди дійшли правильних висновків щодо задоволених позовних вимог.

Згідно вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки відповідачем, в порушення вимог частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не наведено доказів у підтвердження своїх доводів і заперечень на позов, такий є обґрунтованим.

Отже, рішення судів відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Виконавчої дирекції Чернівецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відхилити, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 1 грудня 2011 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 8 лютого 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало