Справа № 802/270/15-а
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 березня 2015 р. Справа № 802/270/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Комара П. А.,

за участю:

секретаря судового засідання: Мошняги В.І.

представника позивача: Стирнік Ю. В.

представника відповідача: Янушкевича А. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Спредом"

до: Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправними дій, скасування наказу та податкового повідомлення - рішення

ВСТАНОВИВ:

06.02.2015 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернулось товариство з обмеженою відповідальністю "Спредом" з адміністративним позовом до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними дій, скасування наказу та податкового повідомлення - рішення.

Позов мотивовано тим, що Вінницькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Вінницькій області, проведено позапланову виїзну документальну перевірку ТОВ "Спредом" з питань своєчасності, достовірності та повноти нарахування податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ "Старкс Холдинг" за липень 2014 року.

21.11.2014 року за результатами проведеної перевірки відповідачем складено Акт за № 27/02-28-22-05/39177989 на підставі якого прийнято податкове повідомлення - рішення № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на суму 8871 грн. з них: за основним платежем - 7097 грн. та за штрафними санкціями - 1774 грн.

Позивач вважає, що винесене за наслідками здійснення перевірки податкове повідомлення - рішення є незаконним, необґрунтованим та безпідставним, а тому звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 15.12.2014 року, прийняте Вінницькою ОДПІ, а також визнати протиправними дії контролюючого органу під час проведення вказаної перевірки, визнати протиправним та скасувати наказ від 12.11.2014 року № 3268 "Про проведення позапланової документальної виїзної перевірки ТОВ "Спредом".

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та пояснення, надані у судових засіданнях, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, зазначив, що Вінницька ОДПІ приймаючи оскаржуване рішення діяла згідно із нормами чинного законодавства на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, судом встановлено наступне.

ТОВ "Спредом" відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АГ № 719478 зареєстроване Вінницьким міським управлінням юстиції Вінницької області.

На підставі направлення від 12.11.2014 року № 2948/22, виданого Вінницькою ОДПІ ГУ Міндоходів у Вінницькій області (з 10.11.2014 року правонаступником є Вінницька ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області) посадовими особами відповідача керуючись ст. 20, п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, на підставі п.п. 78.1.1 та 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України та згідно наказу від 12.11.2014 року № 3248, виданого Вінницькою ОДПІ, проведено позапланову виїзну документальну перевірку ТОВ "Спредом" з питань своєчасності, достовірності та повноти нарахування податку на додану вартість по взаєморозрахункам з ТОВ "Старкс Холдинг" за липень 2014 року.

Результати перевірки оформлено актом № 27/02-28-22-05/39177989 від 21.11.2014 року (а.с. 21-27), згідно якого встановлено порушення вимог: п.п. 198.1, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого підприємством занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за липень 2014 року всього в загальній сумі 7097 грн.

На підставі викладених в акті перевірки даних встановлено, що в період який перевірявся, позивачем з ТОВ "Старекс Холдинг" укладено договір № 21/07.

Податковим органом зроблено висновок, що господарські операції із зазначеним контрагентом не здійснювалися та є безтоварними, а позивач не має права на податковий кредит.

На підставі акту перевірки у відношенні позивача Вінницькою ОДПІ сформовано податкове повідомлення-рішення форми "Р" від 15.12.2014 року № за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 8871 грн., в тому числі 7097 - основний платіж, 1774 грн. - штрафні санкції.

Не погодившись з вказаним рішенням позивачем подано скаргу до ГУ ДФС у Вінницькій області.

Рішенням ГУ ДФС у Вінницькій області від 05.01.2015 року № 2/10/02-32-10-04 податкове повідомлення-рішення від 15.12.2014 року № залишено без змін (а.с. 31-38).

В подальшому ТОВ "Спредом" направило скаргу до Державної фіскальної служби України.

Згідно листа Державної фіскальної служби України від 02.02.2015 року № 2025/6/99-99-10-01-01-25 скаргу позивача на податкове повідомлення-рішення від 15.12.2014 року № залишено без розгляду (а.с. 39-40).

Позивач вважає вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що суперечить дійсним обставинам та нормам чинного законодавства України, тому звернувся з даним позовом.

Визначаючись щодо заявленого позову суд виходив із наступного.

Судом встановлено, що передумовою визначення податкового зобов'язання з ПДВ у цій справі були фінансово-господарські взаємовідносини між позивачем та ТОВ "Старкс Холдинг"

Так, згідно договору позивач отримав від контрагента послуги по виконанню будівельно - монтажних робіт, про що отримав податкову накладну, та перерахував грошові кошти за отримані послуги. Ця операція визнана податковим органом як фіктивна із посиланням на неможливість реального здійснення платником податків (ТОВ "Старекс Холдинг") зазначеної операції з урахуванням відсутності необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької діяльності в силу відсутності працівників, застрахованих осіб за цивільно-правовими договорами та відомостей про неможливість проведення зустрічної звірки підприємства - контрагента позивача.

Разом з тим, позивачем надано на підтвердження реальності господарських операцій документи, які містяться в матеріалах справи: акт приймання-передачі від 29.08.2014 року, довідку про вартість виконаних робіт форми КБ-3 за листопад 2014 року, акт приймання виконаних робіт форми КБ-2в, податкову накладну № 524 від 31.07.2014 року. Дані документи скріплені печатками сторін. На підтвердження оплати за виконання будівельних робіт представником позивача надано платіжне доручення № 15 від 31.07.2014 року, згідно якого ТОВ "Спредом" сплатило ТОВ "Старекс Холдинг" 42 580 грн., в тому числі ПДВ 20% 7096,67 грн. (а.с. 61-67).

Відповідно до п. 14.1.181 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно п. 198.1 вказаного Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ПК України).

Згідно з п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно із п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

В результаті проведених операцій, згідно вищезазначених вимог Податкового кодексу України, позивачем віднесено до складу податкового кредиту нараховані суми податку на додану вартість, перевіркою повноти визначення податкового кредиту за перевіряємий період встановлено його завищення.

Як зазначено в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 20.07.2010р. № 1112/11/13-10 (далі-Інформаційний лист), у разі якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних.

Прикладом подібного підходу Верховного Суду України є, зокрема, постанова від 9 вересня 2008 року, в якій зазначено, що не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку.

Але, поряд із цим, в даному Інформаційному листі зазначено, що в постанові Верховного Суду України від 08 вересня 2009 року останній вказує на те, що відповідно до частини другої статті 3 Закону України від 16 липня 1999 року N 996-ХІУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Здійснення поставки товару на будь-яких умовах поставки не звільняє учасників господарської операції від складання первинних документів, які передбачені законодавством про бухгалтерський облік.

Крім цього, з врахуванням правової позиції Верховного Суду України, ВАСУ зазначає, що одним із етапів встановлення судом обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість, є встановлення факту-здійснення господарської операції шляхом дослідження усіх первинних документів, які належить складати залежно від певного виду господарської операції - договорів, актів виконаних робіт, документів про перевезення, зберігання товарів тощо. Відсутність належних первинних документів може свідчити про нездійснення самих господарських операцій. Крім того, дослідженню підлягає реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит та або бюджетне відшкодування.

З врахуванням викладеного слід зазначити, що документами, які підтверджують факт реальності здійснення операцій, є договори, податкові накладні, видаткові накладні, акти приймання виконаних робіт та платіжні доручення.

Отже, господарська операція, фактично здійснювана підприємством позивача, підтверджуються оформленими належним чином документами.

З урахуванням того, що чинним законодавством на позивача не покладено обов'язок контролювати звітність контрагентів, або своєчасність сплати ними податків, на підставі виписаних контрагентом податкових накладних, позивачем обґрунтовано та правомірно віднесено до податкового кредиту суми податку на додану вартість.

Крім того, суд зазначає, що підставою для виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку в оплату товарів, або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податків товарів.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що чинне законодавство не містить вказівок на залежність права платника податку на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, фактично сплачених в ціні придбання товарів (послуг), на підставі податкових накладних, від дотримання контрагентами правил господарської діяльності та не покладає на покупця послуг обов'язок по контролю за веденням податкового та бухгалтерського обліку свого контрагента.

Таким чином, відповідальність за порушення податкового законодавства якщо воно дійсно мало місце, несе підприємство яке його порушило.

Вказане також кореспондується із думкою Вищого адміністративного суду України у постанові по справі №К/9991/35056/11від 12.02.2012 року.

Крім того, згідно акту перевірки посадові особи контролюючого органу підтвердили, що первинні, документи бухгалтерські та інші документи, використані при перевірці, достовірні та надані в повному обсязі, що також підтверджує факт здійснення господарської операції позивача з ТОВ "Старекс Холдинг".

Суд також не погоджується з позицією відповідача щодо нікчемності укладеного договору позивача з TOB «Старекс Холдинг, з огляду на наступне.

У відповідності до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлючами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочини, якщо його недійсність установлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання судом такого правочину недійсним не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним на підставі закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно зі ст.228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст.228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Тобто, факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є вірним, виходячи з загальних засад судочинства.

Суд вважає за необхідне також зазначити, що відповідно до приписів ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вказані норми Цивільного та Господарського кодексів України не тільки не містять прямої вказівки на нікчемність правочину, укладеного з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави, а навпаки, вказують на можливість його оспорювання.

Водночас, положеннями Податкового кодексу України та Закону України "Про державну податкову службу в Україні" не передбачено такого права, як визнання в односторонньому порядку господарських правочинів нікчемними.

Угоди, які укладені між позивачем та контрагентами, не визнані судом недійсними і їх недійсність прямо не встановлена законом, у зв'язку з чим існує презумпція правомірності вказаних правочинів, а також наявність взаємних прав та обов'язків сторін за такими угодами.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, господарська операція та послуги отримані позивачем, не є обмеженими в цивільному обороті, отриманими внаслідок вчинення злочину, сама по собі операція з отримання даних послуг також не може бути визначена судом як порушення встановленого порядку.

Крім того, в Акті перевірки зазначено про використання інформації ІС "Податковий кредит" стан підприємства - контрагента: 9 - "направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням".

Проте, відповідно до ч.1 ст. 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, за змістом зазначеної норми державна реєстрація юридичної особи є юридично значимою дією, з якою цивільне та господарське законодавство пов'язує виникнення цивільної правоздатності.

В силу ч.1 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Однак, як вбачається з пояснень позивача, та не заперечувалось відповідачем, на момент здійснення господарської операції, контрагент як юридична особа внесене до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України та було зареєстроване як платник податку на додану вартість.

Крім того, суд звертає увагу податкового органу, на те що Законодавством України не передбачено обов'язок суб'єкта господарювання здійснювати контроль за дотриманням закону іншими платниками податків. Ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Таким чином, судом встановлено, що правочин між позивачем та TOB «Старекс Холдинг" був укладений з метою здійснення передбаченої законодавством підприємницької діяльності, наявність умислу на укладення вказаних домовленостей з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, відповідачем не доведено, натомість судом встановлено факт здійснення відповідної господарської операції та використання позивачем товарів у власній господарській діяльності, а тому вказані правочини не можуть розглядатись як нікчемні з мотивів їх завідомої суперечності інтересам держави і суспільства відповідно до ст.ст. 202, 203, 228 ЦК України.

Враховуючи викладене, висновки податкового органу не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді, а тому оскаржуване податкове повідомлення - рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії контролюючого органу під час проведення вказаної перевірки та визнати протиправним та скасувати наказ від 12.11.2014 року № 3268 "Про проведення позапланової документальної виїзної перевірки ТОВ "Спредом".

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України органи державної податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом.

Підпунктом 21.1.1 п.21.1 ст.21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Відповідно до п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Пунктом 78.4. вказаного Кодексу визначено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Суд вважає, що прийняття наказу про проведення перевірки є владним повноваженням податкового органу із здійснення податкового контролю та не може бути обмежене .

Відповідно до п.61.1 ст.61 ПК України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно з пп.62.1.3 п.62.1 ст.62 ПК України податковий контроль здійснюється, зокрема, шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Отже, приймаючи оскаржуваний наказ, відповідач діяв відповідно до визначеної ПК України компетенції, в межах та на підставі приписів законодавства, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Згідно ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатніх доказів на підтвердження здійснення господарської операції з ТОВ "Старекс Холдинг", водночас проведення позапланової перевірки суд розцінює як реалізацію відповідачем своїх владних управлінських функцій, відтак адміністративний позов слід задовольнити частково.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч.3 ст. 94 КАС України).

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області від 15.12.2014 року №.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з державного бюджету на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Спредом" () судовий збір у розмірі 184 (сто вісімдесят чотири) грн. 70 коп.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Комар Павло Анатолійович