Справа № 706/23/12
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2015-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року Справа № 38592/12/9104
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, третя особа - ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування рішення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 07.09.2011 року звернувся в суд з адміністративним позовом до Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, третя особа - ОСОБА_1 в якому, уточнивши позовні вимоги, просив визнати незаконним і скасувати рішення №12 від 12.09.2010 року в частині, якою ОСОБА_1, мешканцю АДРЕСА_2 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,009 га в АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального гаража.

Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2012 року позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області №12 від 12.09.2010 року про надання ОСОБА_1, мешканцю АДРЕСА_2 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,009 га в АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального гаража.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким позовну заяву залишити без розгляду. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що судом першої інстанції були недостатньо досліджені докази та обставини справи, рішення постановлено з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду так як рішення від 12.09.2010 року оскаржено ним аж 07.09.2011 року. Наголошує на тому, що спірна земельна ділянка була віднесена до земель Синевирської сільської ради, а тому дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення останньої надано правомірно. Також вказує, що суд не прийняв до уваги той факт, що згідно розміщення його житлового будинку немає можливості добудувати на земельній ділянці гараж.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ст.197 КАС України, вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є сусідами, їх житлові будинки в АДРЕСА_3 і НОМЕР_1 знаходяться поряд на земельних ділянках, що є суміжними і передані їм у власність згідно з державними актами. На плані меж земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_2, що описана в державному акті, зазначено від «Е» до «Д» - ґрунтова дорога, як земля загального користування, а від «Е» до «Е» і від «Г» до «Д» - землі сільської ради. Ширина дороги зазначена 6 м. Такі ж відомості зазначені і в проекті забудови земельної ділянки ОСОБА_2 у виданому йому будівельному паспорті на забудову земельної ділянки (а.с.8-13). Встановлені обставини і документи не оспорюються.

Згідно з рішенням Синевирської сільської ради №12 від 12.09.2010 року надано дозвіл ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою для будівництва гаража в ур. «Біля Кецука» площею 0,009 га.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як орган місцевого самоврядування, який за законом уповноважений надавати земельні ділянки у власність та погоджувати їх забудову, зокрема для гаражного будівництва, при винесенні рішення не врахував діючі будівельні норми, не узгодив зазначене питання з органом архітектури.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважаючи, що він відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Згідно ст.39 Земельного кодексу України передбачено, що використання земель житлової та громадської забудови, зокрема для обслуговування житлового будинку, гаража ( ст.ст.38, 40 ЗК України) здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм регіональних і місцевих правил забудови.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про планування і забудову територій» встановлено порядок вирішення, питань забудови земельної ділянки, зокрема ця норма зобов'язує орган місцевого самоврядування визначити відповідність намірів забудови земельної ділянки правилами забудови населеного пункту, містобудівної документацій.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 самовільно збудував господарську будівлю (дровітню) і завіз дерево навпроти земельної ділянки і будинку ОСОБА_2

З висновку відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 13.01.12 №01-02С видно, що згідно ДБН 360-92 п.24 абз.3: «Розміщення господарських будівель по лінії забудови житловими будинками не допускається».

Розміщення гаражів слід передбачати переважно вбудованими або прибудованими до житлових будинків по лінії забудови або в глибині ділянки, тому відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва гаража за оскаржуваним рішенням не може бути погоджено.

Таким чином колегія суддів погоджується, що при винесенні рішення не враховано діючі будівельні норми та не узгоджено зазначене питання з органом архітектури, а тому вважає правомірним висновок щодо його незаконності та зобов'язання скасувати.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і така задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2012 року у справі №706/23/12 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І. Рибачук