Справа № 808/1450/14
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

808/1450/14

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

03 березня 2015 року

справа № 808/1450/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чепурнова Д.В.

суддів: Нагорної Л.М. Поплавського В.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Олійник Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою Орендного виробничого управління житлово-комунального господарства м. Вільнянська

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 15 травня 2014 року у справі за адміністративним позовом Орендного виробничого управління житлово-комунального господарства м. Вільнянська до Запорізької міської виконавчої дирекції Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання протиправними та скасування окремих положень рішення №750 від 02.12.2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позов обґрунтовано тим, що ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (далі по тексту постанови - Закон № 2240) не діє після 01.01.2011 року, а відтак, покликання відповідача на вказану статтю в 2013 році є неправомірним. Крім того, пеня нарахована на повну суму недоїмки, а відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, до вимог про стягнення неустойки, штрафу, пені застосовується позовна давність в один рік. Також, розмір пені нараховується тільки протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через один рік з дня порушення суб'єктом господарювання встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності. В даному випадку пеню нараховано за 3 роки. З рішення також не зрозуміло, якою частиною ст. 30 № 2240 керувався відповідач при визначенні розміру штрафу. Також ухвалою Господарського суду Запорізької області від 16.06.2004 року по справі № 21/124 порушено провадження у справі про банкрутство позивача та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Протягом дії мораторію не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 15 травня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що рішення № 750 від 02.12.2013 року відповідачем прийнято в межах наданих повноважень.

Не погодившись з постановою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована протиправністю дій відповідача при винесенні рішення № 750 від 02.12.2013 року в частині застосування положень ст. ст. 23,30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (в редакції до 01.01.2011 року), оскільки на момент прийняття оскаржуваного рішення положення ст. 23 цього Закону були виключені, а стаття 30 викладена в новій редакції та не передбачала відповідальності за несвоєчасну сплату страхувальником страхових внесків. Також в доводах апеляційної скарги позивач посилається на те, що в рішенні № 750 від 02.12.2013 року не зазначено конкретної частини ст. 30 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» на підставі якої позивача притягнуто до відповідальності, що є підставою для скасування такого рішення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу з викладених у ній підстав підтримав, просив її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції. Представники відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що Орендне виробниче управління житлово-комунального господарства м. Вільнянська зареєстрований як юридична особа (а.с.15), перебуває на обліку як страхувальник у Запорізькій міській виконавчій дирекції Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Посадовими особами Запорізької міської виконавчої дирекції Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в період з 24.10.2013 року по 08.11.2013 року проведено перевірку позивача з питань повноти нарахування, своєчасності перерахування до Фонду страхових внесків, дотримання порядку використання та своєчасності і повноти повернення невикористаних страхових коштів, результати якої оформлено актом перевірки № 1733 від 08.11.2013 року (а.с. 17-20).

При перевірці повноти та своєчасності перерахування страхових внесків до фонду встановлено порушення частини 1 ст. 23 Закону № 2240, а саме при отриманні заробітної плати за окремі періоди несвоєчасно сплачені страхові внески (а.с.18).

02.12.2013 року відповідачем прийнято рішення № 750 про повернення коштів Фонду та застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності (а.с.29-30).

Колегія судів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову виходячи з наступного.

Статтею 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (в редакції до 01.01.2011) було передбачено, що страхувальники-роботодавці сплачують до Фонду різницю між нарахованими для роботодавців і найманих працівників страховими внесками та витратами, пов'язаними з наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам відповідно до цього Закону.

Перерахування зазначених сум шляхом безготівкових розрахунків здійснюється страхувальниками-роботодавцями один раз на місяць - у день, встановлений для одержання в установах банку коштів на оплату праці за відповідний період.

У разі нестачі у страхувальників-роботодавців коштів для виплати заробітної плати та сплати страхових внесків у повному обсязі нарахування їх на заробітну плату і перерахування страхових внесків до Фонду провадиться пропорційно до сум заробітної плати.

Якщо страхувальники несвоєчасно чи не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені статтею 30 цього Закону.

Водночас, стаття 30 Закону № 2240 (в редакції до 01.01.2011) передбачала, що «страхувальник - роботодавець несе відповідальність за несвоєчасність сплати та неповну сплату страхових внесків, у тому числі страхових внесків, що сплачують застраховані особи через рахунки роботодавців, а також за порушення порядку використання страхових коштів. Фізична особа, яка не має статусу підприємця та використовує найману працю, додатково несе відповідальність за ухилення від взяття на облік як платника страхових внесків.

У разі несвоєчасної сплати страхових внесків страхувальником (у тому числі фізичною особою, яка не має статусу підприємця та використовує найману працю, через ухилення від подання заяви про взяття на облік як платника страхових внесків) або неповної їх сплати страхувальник сплачує суму донарахованих контролюючим органом страхових внесків (недоїмки), штраф та пеню.

За несвоєчасність сплати страхувальником страхових внесків на нього накладається штраф у розмірі 50 відсотків суми належних до сплати страхових внесків за весь період, який минув з дня, коли страхувальника було взято на облік.

За неповну сплату страхових внесків на страхувальника накладається штраф у розмірі прихованої (заниженої) суми заробітної плати, на яку відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески, а в разі повторного порушення - у трикратному розмірі зазначеної суми.

За порушення порядку витрачання страхових коштів накладається штраф у розмірі 50 відсотків належної до сплати суми страхових внесків.

Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки (без урахування штрафів) за весь її строк.

Не сплачені в строк страхові внески, пеня і штраф стягуються в доход Фонду із страхувальника у безспірному порядку.

Строк давності в разі стягнення страхових внесків, пені та фінансових санкцій, передбачених цією статтею, не застосовується.

Суми коштів, безпідставно стягнені із страхувальника, підлягають поверненню у триденний строк з дня винесення рішення про безпідставність стягнення цих виплат з відшкодуванням судових витрат.

Право застосовування фінансових санкцій, передбачених цією статтею, мають керівники виконавчої дирекції Фонду та його відділень, їх заступники.»

Із набранням чинності з 1 січня 2011 року Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI) стаття 23 Закону № 2240 була виключена, а ст. 30 - викладена в новій редакції та не передбачає відповідальності за несвоєчасну сплату страхувальником страхових внесків.

У той же час згідно з абзацом п'ятим пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

Абзацом шостим цього ж пункту встановлено, що на період до повного стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Наведене правило щодо збереження контрольних функцій фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, передбачених законодавством, чинним до 1 січня 2011 року, поширюється на заборгованість зі сплати страхових внесків, які були нараховані та/або не сплачені до зазначеної дати (тобто, до 01.01.2011). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 04.02.2014 року.

Зі звіту про нараховані внески за 2010 рік (а.с.108) вбачається, що позивач на кінець звітного періоду (2010 рік) мав заборгованість в розмірі 154188,89 грн. А відтак, щодо такої заборгованості за відповідачем зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності Законом № 2464-VI, тобто, щодо такої заборгованості за відповідачем збережено повноваження на застосування ст.ст. 23, 30 Закону № 2240 (в редакції до 01.01.2011).

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 200, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Орендного виробничого управління житлово-комунального господарства м. Вільнянська – залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 15 травня 2014 року – без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

В повному обсязі ухвалу складено 06 березня 2015 року.

Головуючий: Д.В. Чепурнов

Суддя: Л.М. Нагорна

Суддя: В.Ю. Поплавський