Справа № 820/317/15
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

05 березня 2015 р. № 820/317/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Зінченка А.В.,

при секретарі - Алавердян Е.А.

за участі представників сторін:

позивача - Сердюк О.О.

відповідача - Бондар Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «МІКО» до державної податкової інспекції у Дзержинському районі м.Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «МІКО», звернувся до суду з позовом до державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного Управління Міндоходів у Харківській області, в якому, після уточнення позовних вимог, просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 18.09.2014 року №, яким донараховано податку на прибуток в розмірі 156006,0 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 39001,50 грн., на загальну суму 195007,50 грн., № , яким донараховано податку на додану вартість в розмірі 390884,0 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 195442,0 грн., на загальну суму 586326,00 грн., № , яким застосована штрафна санкція за порушення вимог валютного законодавства в розмірі 1020,0 грн., № , яким нараховано пеню за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності в розмірі 3021,35 грн., від 18.12.2014 року № , яким нараховано пеню за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності в розмірі 11,99 грн.

Позивач вважає , що зазначені податкові повідомлення-рішення є неправомірними, необґрунтованими, безпідставними через відсутність доказів порушення підприємством податкового законодавства, а тому просить скасувати їх в повному обсязі.

Ухвалою суду від 05.03.2015 року позовну вимогу Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «МІКО» до державної податкової інспекції у Дзержинському районі м.Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення № від 18.09.2014 було залишено без розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, з посиланням на обставини викладені в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, вказав, що винесені податкові повідомлення-рішення повністю відповідають вимогам діючого законодавства, а тому є законними та обґрунтованими, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «МІКО» 05.10.2009 р. взято на податковий облік за №41995 і станом на даний час перебуває на обліку в державній податковій інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного Управління Міндоходів у Харківській області.

Судом встановлено, що на підставі Наказу про проведення позапланової виїзної перевірки від 15.08.2014 року №1695 та виданих Державною податковою інспекцією у Дзержинському районі м.Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області направлення від 15.08.2014 року № 1881 головним державним ревізором - інспектором відділу перевірок платників податків управління податкового аудиту Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м.Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області Клімовою Іриною Олександрівною, згідно п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78, п.п.82.2 ст. 82 Податкового Кодексу України, проведена позапланова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «МІКО» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року відповідно до затвердженого плану перевірки.

За підсумками перевірки підприємства працівниками органу податкової служби було складено акт перевірки за №3417/20-30-22-01/36626037 від 01.09.2014 року.

Відповідно до висновків акту перевірки були встановлені наступні порушення: безпідставно віднесено до складу витрат на збут послуги з маркетингу, транспортування, передпродажної підготовки, отримані від ТОВ «Світком-Торг» та ТОВ «Готіка ЛТД» на загальну суму 821083 грн., у тому числі у декларації за 2013 рік, чим, як зазначено у акті, порушено вимоги п. 138.1 ст. 138, п. 138.2 ст. 138, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, пп.. 139.1.9, п. 139.1. ст. 139 Податкового кодексу України; безпідставно віднесено до складу податкового кредиту податкові накладні на суму 390884 грн. отримані від ТОВ «Світком-Торг» та ТОВ «Готіка ЛТД» якими надавалися послуги з маркетингу, транспортування, передпродажної підготовки; в порушення вимог п. 1 ст. 9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» не надано до Управління НБУ у Харківській області Декларацію про валютні цінності, доходи та майно (з задекларованими валютними цінностями за межами України);порушено терміни розрахунків у сфері ЗЕД з контрагентом ТОВ «К+» (м. Тбілісі, Грузія).

На підставі зазначеного акту перевірки ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області складено податкові повідомлення-рішення №№ , , , від 18.09.2014р.

На підставі зазначеного акту перевірки у відношенні ТОВ «КОМПАНІЯ "МІКО» ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області складено податкові повідомлення-рішення №№ , , , від 18.09.2014р., які ТОВ «КОМПАНІЯ «МІКО» було оскаржено в адміністративному порядку до Головного Управління Міндоходів у Харківській області

Рішенням ГУ Міндоходів у Харківській області про результати розгляду скарги № 7976/10/20-14-70-04-17 від 27.11.2014 р. скаргу ТОВ «КОМПАНІЯ «МІКО» залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення № , №, № , залишено без змін, а також збільшено суму грошового зобов'язання, визначену в податковому повідомленні-рішенні від 18.09.2014 № на 11,99 грн.

Керуючись Рішенням ГУ Міндоходів у Харківській області про результати розгляду скарги № 7976/10/20-14-70-04-17 від 27.11.2014 р., ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова 18 грудня 2014 року у відношенні ТОВ «КОМПАНІЯ «МІКО» було складено податкове повідомлення-рішення № на суму 11,99 грн.

Дослідивши надані до матеріалів справи документи, судом встановлено, що між ТОВ «КОМПАНІЯ «МІКО» та ТОВ «Світком-Торг» було укладено договір №03/06-2013 від 03.06.2013 на підставі якого ТОВ «Світком-Торг» надало ТОВ «КОМПАНІЯ «МІКО» послуги зі здійснення контролю якості і кількості показників електротехнічної і кабельно-провідникової продукції.

Судом встановлено, що вказані послуги було надано та сплачено у повному обсязі та оформлено відповідними актами виконаних робіт та податковою накладною, які було надано до перевірки, про що зазначено у акті перевірки.

Також, між ТОВ «КОМПАНІЯ «МІКО» та ТОВ «Світком-Торг» було укладено договір №01/07-2013/2 від 01.07.2013 на підставі якого ТОВ «Світком-Торг» надало ТОВ «КОМПАНІЯ «МІКО» транспортно-експедиційні послуги.

Вказані послуги було надано та сплачено у повному обсязі та оформлено відповідними актами виконаних робіт та податковими накладними, які було надано до перевірки, про що зазначено у акті перевірки.

Матеріалами справи підтверджено, що між ТОВ «КОМПАНІЯ «МІКО» та ТОВ «Світком-Торг» було укладено договір №01/10-2013 від 01.10.2013 на підставі якого ТОВ «Світком-Торг» надало ТОВ «КОМПАНІЯ «МІКО» послуги з передпродажної підготовки товару - намотування кабелю на барабани.

Вказані послуги було надано та сплачено у повному обсязі та оформлено відповідними актами виконаних робіт та податковими накладними, які було надано до перевірки, про що зазначено у акті перевірки.

В судовому засіданні також знайшло своє підтвердження, що ТОВ «КОМПАНІЯ «МІКО» та ТОВ «Готіка ЛТД» було укладено договір № 86 від 02.10.2013 та договір № 107 від 02.12.2013 року відповідно до яких ТОВ «Готіка ЛТД» надало ТОВ «КОМПАНІЯ «МІКО» послуги з організації та проведення рекламної компанії та виготовило необхідні матеріали.

Послуги за договором № 86 від 02.10.2013 було надано і сплачено у повному обсязі та оформлено відповідним актом виконаних робіт та податковою накладною.

Судом встановлено, що послуги за договором № 107 від 26.12.2013 було сплачено у повному обсязі, оформлено відповідним актом виконаних робіт та податковою накладною.

Через несвоєчасне отримання акту виконаних робіт від контрагента, ТОВ «КОМПАНІЯ «МІКО» запропонувало не враховувати витрати за договором № 107 від 26.12.2013 року в складі витрат на збут у 2014 році.

Матеріалами справи підтверджено, що вказані документи містять назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції; первинні документи виписані реально існуючими суб'єктами права.

За таких обставин ці документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст.44 Податкового кодексу України, п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості. Вказані документи також призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак повинні сприймаються як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій.

Аргументи перевіряючих щодо нереальності поставлених ними під сумнів господарських операцій фактично ґрунтуються тільки на складеному ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві акті про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Світком-Торг» від 29.04.2014 № 1235/26-55-22-08/38650855 та на складеному ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві акті про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Готіка ЛТД» від 29.04.2014 № 1226/26-55-22-08/38388548.

Однак, суд вказує, що відповідно до Порядку проведення органами Державної податкової служби зустрічних звірок (затверджений Постановою КМУ від 27.12.2010 № 1232), а також порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства (затверджений Наказом ДПА України від 22.12.2010 № 984) судження податкового органу відносно правильності справляння платником податків сум податків та зборів за відображеними в податковій звітності показниками господарських операцій можуть бути викладені виключно в акті перевірки або довідці зустрічної звірки. Чинним законодавством не передбачено відображення таких суджень в акті про неможливість проведення зустрічної звірки, де мають зазначатися лише обставини, котрі спричинили таку неможливість.

Суд зазначає, що відповідно до приписів п.198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а)придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх ввезенні на митну територію України) та послуг;

б)придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України;

в)отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та у разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст. 198 визначено,що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Також, згідно з п. 198.3 ст. 198 ПКУ податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст.193, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.6 ПКУ не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 цього Кодексу).

Суд вказує, що відповідно до п. 200.1. ст.200 Податкового Кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно вимог п.200.2. ст.200 вказаного Кодексу при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Також п.200.3. ст.200 ПК України встановлено, що при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Проаналізувавши наведені норми та дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що укладені правочини є дійсними, виконаними сторонами в повному обсязі, без претензій та зауважень, не кім не оскарженими та у судовому порядку не визнані не дійсними.

Суд вказує, що про фактичне виконання вищезазначених робіт свідчать первинні бухгалтерські та податкові документи, виписані відповідно до п.9.2. ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансової звітності в Україні» і п.2.4. ст.2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку».

Суд зазначає, що статтею 1 розділу 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Також суд звертає увагу на те, що чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов'язку перевірки відповідності законодавству установчих документів постачальників товару та дотримання ними вимог податкового законодавства.

Навіть якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Суд вваж є за необхідним вказати, що чинне податкове законодавство не ставить в залежність право позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентом податку до бюджету. Питання податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Угоди між позивачем та контрагентами за період перевірки були укладені у відповідності до норм чинного законодавства та є такими, що відповідають всім вимогам, що встановлюються до даного виду договорів доки зворотне не буде доведено в суді. Тому підстав для висновків щодо нікчемності або недійсності договору не було.

Чинне законодавство України встановлює принцип презумпції правомірності правочину, згідно якого, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд також вважає за необхідним зазначити, що на час укладення вищевказаних договорів контрагенти позивача були зареєстрованими як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, мали індивідуальні податкові номери, що підтверджується Свідоцтвами про реєстрацію платника податку на додану вартість, отже, вони мали право видавати позивачу вищезазначені належним чином оформлені податкові накладні, котрі є підставою для формування позивачем податкового кредиту.

Таким чином, на думку суду, не має підстав стверджувати, що господарські взаємовідносини між підприємствами не були виконані, а первинні документи не відповідають вимогам діючого законодавства.

Щодо заниження позивачем податку на прибуток, то суд вважає за необхідним вказати, що згідно з п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.п.134.1.1, п.п.134.1.2 п.134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, у цьому розділі об'єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначе них згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу; дохід (прибуток) нерезидента, що підлягає оподаткуванню згідно зі статтею 160 цього Кодексу, з джерелом походження з України.

Згідно з п.п.135.5.4 п.135.5 ст. 135 Податкового кодексу України, інші доходи включають вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Відповідно до п.п.138.1.1. п.138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; витрати банківських установ, до яких відносяться: а) процентні витрати за кредитно-депозитними операціями, в тому числі за кореспондентськими рахунками та коштами до запитання, цінними паперами власного обігу; б) комісійні витрати, в тому числі за кредитно-депозитними операціями, розрахунково-касове обслуговування, інкасацію та перевезення цінностей, операціями з цінними паперами, операціями на валютному ринку, операціями з довірчого управління; в) від'ємний результат (збиток) від операцій з купівлі/продажу іноземної валюти та банківських металів; г) від'ємне значення курсових різниць від переоцінки активів та зобов'язань у зв'язку зі зміною офіційного курсу національної валюти до іноземної валюти відповідно до підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу; ґ) суми страхових резервів, сформованих у порядку, передбаченому статтею 159 цього Кодексу; д) суми коштів (зборів), внесені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; є) витрати з придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги (факторинг); є) витрати, пов'язані з реалізацією заставленого майна; ж) інші витрати, прямо пов'язані зі здійсненням банківських операцій та наданням банківських послуг; з) інші витрати, передбачені цим розділом.

Згідно з п.п.138.10.3 п.138.10 ст. 138 Податкового кодексу України, до складу інших витрат включаються: витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг: а) витрати на пакувальні матеріали для затарювання товарів на складах готової продукції; б) витрати на ремонт тари; в) оплата праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут; г) витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів; ґ) витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом; д) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона); є) витрати на транспортування, перевалку, страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки; є) витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування; ж) витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів підприємства; з) інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Таким чином, проаналізувавши наведені норми діючого законодавства, дослідивши надані до справи матеріали, суд приходить до висновку про неправомірне донарахування податку на прибуток та податку на додану вартість, а також незаконність застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Щодо порушення строків розрахунків у іноземній валюті, суд зазначає, що, як встановлено в судовому засіданні, підприємство - позивач звернулось до Міжнародного комерційного арбітражного суду при ТПП України, як це було передбачено умовами укладених зовнішньоекономічних контрактів з ТОВ «К+», до спливу встановленого граничного строку розрахунків у іноземній валюті, про що МКАС при ТПП України було прийнято відповідні постанови. В подальшому позовні вимоги ТОВ «КОМПАНІЯ «МІКО» до нерезидента було задоволено, про що зазначено у акті перевірки.

Відповідно до абз. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», у разі прийняття до розгляду судом, Міжнародним комерційним арбітражним судом чи Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України позовної заяви резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, яка виникла внаслідок недотримання нерезидентом строків, передбачених експортно- імпортними контрактами, строки, передбачені статтями 1 і 2 цього Закону або встановлені Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, зупиняються і пеня за їх порушення в цей період не сплачується.

Таким чином, на думку суду, ТОВ «КОМПАНІЯ «МІКО» не порушувало вимог законодавства України щодо порядку нарахування та сплати податкових зобов'язань та здійснення розрахунків у іноземній валюті.

Суд вказує, що відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

А згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень.

При зазначених обставинах, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню, а заперечення відповідача суд відхиляє як безпідставні і такі, що суперечать діючому законодавству та фактичним обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 94, 160-163, 167, 254 КАС України , суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «МІКО» до державної податкової інспекції у Дзержинському районі м.Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Дзержинському районі м.Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області № , № , № від 18.09.2014 та № від 18.12.2014 року.

Стягнути з державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «МІКО» (код 36626037) сплачений судовий збір в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня отримання копії постанови апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Постанова в повному обсязі виготовлена 10 березня 2015 року.

Суддя А.В. Зінченко