Справа № 2а-108/12/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/56609/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого -Мойсюка М.І.,

суддів:Іваненко Я.Л., Тракало В.В.,

при секретарі: Буденку В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної авіаційної служби України, Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту та зв'язку України про визнання рішення та бездіяльності незаконною, зобов'язання вчинити дії та стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2012 року,-

у с т а н о в и л а :

У січні 2012 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Державної авіаційної служби України (далі - Державіаслужба), Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту та зв'язку України (далі - Державіаадміністрація), у якому просив визнати рішення про звільнення незаконним, зобов'язати вчинити дії з працевлаштування його за фахом та стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначав, що працював головним спеціалістом сектору пожежної безпеки в Державіаадміністрації. Проте наказом Державіаадміністрації від 20 липня 2011 року № 210 о/с його звільнено із вказаної посади на підставі наказу Державіаадміністрації від 8 квітня 2011 року №8 о/с . Стверджував, що даний наказ видано у відповідності до Указу Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» № 1085/2010 від 9 грудня 2010 року і Постанови Кабінету Міністрів України «Про ліквідацію урядових органів» від 28 березня 2011 року № 346. Посилаючись на те, що його звільнення без пропозиції працевлаштування на аналогічну посаду за фахом у новоствореному Державіаслужбу, яка на думку позивача є правонаступником Державіаадміністрації, є незаконним і таким, що суперечить пункту 1 статті 21 та пункту 7 статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а тому просив про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить їх рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що звільнення позивача з роботи здійснено відповідно до закону.

Проте, до такого висновку суди дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм процесуального права.

Вирішуючи питання законності звільнення позивача із вказаної посади без подальшого працевлаштування, судам слід було з'ясувати юридичну природу та мету, за для яких було утворено Державіаслужбу і відповідно постановою Уряду ліквідовано Державіаадміністрацію, працівником якої був позивач.

В залежності від зазначених обставин, суди мали надати належну правову оцінку пільгам, визначеним Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», які розповсюджуються на позивача, у тому числі при вивільнені з роботи.

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_4 та Державіаадміністрація перебували у трудових відносинах, які припинені на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Судами встановлено, що на виконання вимог частини 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України позивач був завчасно попереджений про наступне звільнення.

Так, за приписами пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання.

Частиною 1 статті 49-2 Кодексу законів про працю України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до Указу Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» № 1085/2010 від 9 грудня 2010 року утворено Державіаслужбу шляхом реорганізації Міністерства транспорту та зв'язку України.

Таке утворення нового органу здійснено з метою оптимізації системи центральних органів виконавчої влади, усунення дублювання їх повноважень, забезпечення скорочення чисельності управлінського апарату та витрат на його утримання, підвищення ефективності державного управління та відповідно до пункту частини першої статті 106 Конституції України.

При цьому, згідно пункту 5 цього Указу міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

Суди належним чином не з'ясували питання того, чи Державіаадміністрація ліквідована без правонаступника, оскільки з Постанови Кабінету Міністрів України «Про ліквідацію урядових органів» від 28 березня 2011 року № 346 вбачається лише її ліквідація, в той час як з Указ Президента № 1085/2010 передбачає реорганізації такої.

Також, суди не звернули увагу на те, що частиною 2 статті 36 Кодексу законів про працю України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. При цьому, частиною третьою зазначеної Статті встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 цього Кодексу).

Питання скорочення чисельності або штату працівників Державіаадміністрації судами взагалі не вирішувалось. Так само як і питання можливості переведення позивача згідно з положеннями частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Колегія суддів критично ставиться до висновків судів у частині наведених мотивів щодо можливості позивача взяття участі у конкурсі на заміщення певних посад у новоутвореній Державіаслужбі, якою той не скористався, оскільки інститут переведення на аналогічну посаду держслужбовця виключає проходження ним конкурсу.

Колегія суддів звертає увагу судів попередніх інстанцій, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Так, завдання адміністративного судочинства, що визначається статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав, свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам, у тому числі, чи прийняті вони з метою, з якою це повноваження надано.

У зв'язку з цим суди при розгляді цієї справи повинні були перевірити обґрунтованість дій суб'єкта владних повноважень щодо прийнятих ним рішень у поєднанні з метою видання наказів щодо наданих на це повноважень чи дійсно мало місце ліквідація органу, чи його реорганізація пов'язана зі зміною в організації виробництва і праці, функцій цього органу, скорочення чисельності або штату працівників.

Дана правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України (справи №№ 21-237а11, 21-267а12, 21-8а14 тощо), висновки якого є обов'язковими при вирішенні справ усіма судами України згідно вимог частини 3 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже неповне з'ясування судами дійсних обставин справи призвело до ухвалення судових рішень, які не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають скасуванню, а справа згідно правил статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, направленню на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2012 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.І. Мойсюк

Судді: Я.Л. Іваненко

В.В. Тракало