Справа № 802/3140/14-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 березня 2015 р. Справа № 802/3140/14-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дончика Віталія Володимировича,

за участю:

секретаря судового засідання: Медвідь І.О.,

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представників відповідача: Борщ І.В., Бабій Р.В., Гуменюк Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

в с т а н о в и в:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся фізична особа підприємець ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Зазначав, що Хмільницькою ОДПІ проведено планову документальну виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, за результатами якої складено акт №51/17/НОМЕР_1 від 24 липня 2014 року. На підставі зазначеного акту, 11 серпня 2014 року відповідачем було прийнято 3 податкових повідомлення-рішення, а саме: № про нарахування 56 808,00 грн. податку на додану вартість та 28 404,00грн. штрафних фінансових санкцій; № про нарахування 5 369 553,08 грн. податку на доходи фізичних осіб (що сплачуються за результатами річного декларування) та 2 684 776, 54 грн. штрафних фінансових санкцій; № про нарахування 3 223 248, 21 грн. податку на доходи фізичних осіб (що сплачуються податковими агентами із доходів платника податків інших, ніж заробітна плата) та 80 581, 05 грн. штрафних фінансових санкцій.

Позивач, не погоджуючись із зазначеними податковими повідомленнями- рішеннями, оскаржив їх до суду, просив визнати їх протиправними та скасувати.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд задовольнити адміністративний позов з підстав, викладених в позовній заяві.

Представники відповідача заперечували проти заявлених позовних вимог та просили суд відмовити у їх задоволенні.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дійшов висновків про часткове задоволення позову з огляду про наступне.

Судом встановлено, що на підставі направлень від 26.06.2013р. за №206 та №207, виданих Хмільницькою ОДПІ згідно із п. 77.4 ст. 77, п.82.1 ст.82 ПК України та на виконання наказу Хмільницької ОДПІ від 16.06.2013р. за №273, відповідачем було проведено планову документальну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 за період з 01.01.2013р. по 31.12.2013р., за результатами якої було складено акт № 51/17/НОМЕР_1 від 24.07.2024 року

Так, на думку податкового органу, позивач занизив свої податкові зобов'язання з податку на додану вартість на суму 56 808,00 грн. за березень і квітень 2013 року, чим порушив п. 187.1 ст. 187 ПК України. Вказані висновки ревізори-інспектори зробили на підставі того, що на банківський рахунок позивача надійшли кошти від ПП "Укрєвроекспорт" в березні та в квітні 2013 року з призначенням платежу: оплата сої згідно накладної №94 від 28 грудня 2012 року. Разом з тим, як зазначено у акті перевірки, згідно довідки про дебіторську та кредиторську, у позивача станом на 01 січня 2013 року, будь-яка заборгованість перед ПП "Укрєвроекспорт" відсутня. Таким чином, податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог п. 187.1 ст. 187 ПК України та заниження податкових зобов'язань з ПДВ за березень-квітень 2013 року на суму 56 808,00 грн. та виніс податкове повідомлення-рішення № про донарахування позивачу 56 808,00 грн. податку на додану вартість та 28 404,00 грн. штрафних фінансових санкцій

В свою чергу позивач, заперечуючи проти рішення, зазначив що оскільки дата відвантаження товару (28 грудня 2012 року) сталася раніше дати його оплати (березень-квітень 2013 року), то він, у відповідності до п. 187.1 ст.187ПК України, включив суму ПДВ в розмірі 56 808,00 грн. до податкових зобов'язань з податку на додану вартість в грудні 2012 року, тобто у податковий період, протягом якого відбулася перша подія.

Суд, надаючи оцінку вищезазначеним обставинам, виходив з наступного.

Так, відповідно до приписів п. 187.1. ст. 187 ПК України, датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбулася будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Суд встановив, що у даному випадку першою подією було відвантаження товару. Зазначене підтверджується податковою накладною №25 від 28 грудня 2012 року, яка включена до єдиного реєстру податкових накладних (витяг з реєстру додається).

Отже, донарахування податковим органом 56 808,00 грн. податку на додану вартість є неправомірним та суперечить вимогам п.п. 187.1. ст. 187 Податкового кодексу України, а тому податкове повідомлення-рішення № про донарахування позивачу 56 808,00 грн. податку на додану вартість та нарахування 28 404,00 грн. штрафних фінансових санкцій підлягає скасуванню.

Ще одним порушенням, яке було виявлено під час перевірки, було порушення позивачем п. 177.2 ст.177 ПК України, що полягало у заниженні оподатковуваного чистого доходу за період 2013 року за рахунок заниження валових доходів та завищення валових витрат. В наслідок виявлення цих порушень, відповідач виніс податкове повідомлення-рішення № про нарахування 5 369 553,08 грн. податку на доходи фізичних осіб (що сплачуються за результатами річного декларування) та 2 684 776, 54 грн. штрафних фінансових санкцій.

Так, на думку податкового органу, позивач занизив свій валовий дохід за 2013 рік на суму 31585606,38 грн. внаслідок не включення до його складу наступних сум грошових коштів: 18 514 050,00 грн., які отримані позивачем як безповоротна фінансова допомога від фізичної особи ОСОБА_1 та 2417234,00 грн. , які отримані на поточний рахунок від ПП "Укрєвроекспорт" в якості виручки від продажу товару. Крім того, позивач, на думку податкового органу, безпідставно включив до валових витрат за 2013 рік суму 10654322,38 грн., сплаченої на користь TOB "Мірада Плюс" за придбаний товар - сою.

В свою чергу, позивач, заперечуючи проти таких висновків податкового органу, зазначив наступне.

Так, за твердженням позивача, відповідач неправомірно кваліфікував як "безповоротну фінансову допомогу" кошти у розмірі 18514 050,00 грн., які були внесені позивачем на його банківські рахунки із зазначенням в графі «платник» : "Цюрпіта Олександр Михайлович" без зазначення статусу "фізична особа-підприємець", а в а графі «призначення платежу»: «безповоротна фінансова допомога», як безповоротну фінансову допомогу. Позивач стверджував, що у всіх квитанціях, які були оформлені банківськими установами під час зарахування вказаних коштів на банківські рахунки, помилково було вказано "безповоротна фінансова допомога", замість, приміром: "поповнення обігових коштів", чи "поповнення рахунку".

На думку позивача, помилково вказане призначення платежу не може впливати на дійсну правову природу поповнення власних обігових коштів за рахунок власних грошей, оскільки для здійснення господарської операції з надання безповоротної фінансової допомоги, котра за своєю правовою природою є договором дарування (двостороннім правочином) необхідна наявність двох сторін.

Також, позивач зазначив, що згідно п.п. 14.1.257 ст. 14 ПК України що безповоротна фінансова допомога - це сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів, а тому позивач не міг отримати сам від себе ніякого доходу, оскільки навіть теоретично не міг передати сам собі право власності (чи інші майнові права) на грошові кошти, перераховані з одного власного банківського рахунку на інший, чи внаслідок зняття, вже оподаткованих, коштів зі свого рахунку готівкою для власних потреб.

Під час судового розгляду справи, суд встановив наступне.

Позивач протягом 2013 року періодично вносив на свій розрахунковий рахунок, відкритий ним як приватним підприємцем, власні кошти у розмірах, які разово не перевищували 1798000,00 грн. Зазначені кошти були використані ним для поповнення обігових коштів. В подальшому він повертав ці кошти на свій поточний рахунок, відкритий ним як фізичною особою. Зазначене підтверджується карткою рахунку 36.3 ( т.с. 2 а.с. 23-26).

Разом з тим, податковий орган, обґрунтовуючи свою позицію, вказував на те, що позивач самостійно зазначав у банківських виписках призначення платежу «безповоротна фінансова допомога», що саме по собі вже не потребує ніяких додаткових обґрунтувань того що це дохід.

Позивач, на спростування такого зазначив, що таке призначення платежу було зазначено ним помилково через його необізнаність у термінах бухгалтерського обліку. Позивач пояснив, що кошти, якими він періодично поповнював свої обігові кошти, є його власними заощадженнями. На підтвердження цього він надав довідку Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Вінницькій області про його майновий стан і доходи у період з 2009 по 2014 рік. Так, з наданої довідки вбачається, що позивач у період з 2009 по 2013 рік отримав дохід в загальному розмірі 5278888, 00 грн. Крім того, позивач також надав кредитний договір з банком «Хрещатик» № 23/13 від 13.08.2013 року на суму 1600000,00 грн., кошти якого також були використані для поповнення обігових коштів.

Відповідно до п. 292.9. ст. 292 ПК України, доходи фізичної особи - платника єдиного податку, отримані в результаті провадження господарської діяльності та оподатковані згідно з цією главою, не включаються до складу загального річного оподатковуваного доходу фізичної особи, визначеного відповідно до розділу IV цього Кодексу.

Також, згідно п.п.3 п. 292.11 цієї ж статті, до складу доходу, визначеного цією статтею, не включаються зокрема і суми кредитів.

У судовому засіданні суд встановив, що позивач дійсно здійснював поповнення обігових коштів за рахунок власних коштів, отриманих ним як дохід у попередніх періодах, та які вже були оподатковані. Також, поповнення обігових коштів здійснювалось за рахунок кредитних кошті, які теж не підлягають оподаткуванню.

Крім того, систематичність внесення грошових коштів з невірним зазначенням призначення платежу може свідчити про те, що позивач, помилившись один раз, потім лише дотримувався помилкової позиції щодо вибору призначення платежу при подальшому внесенні власних коштів на свій розрахунковий рахунок.

Таким чином, позивач у судовому засіданні довів той факт що кошти, які він вносив на свій розрахунковий рахунок, являються його власними заощадженнями, отриманими ним в попередніх періодах і як вже були оподатковані, а тому не являються доходом податкового періоду, який перевірявся.

З огляду на викладене, мотивація та докази, на які посилається відповідач заперечуючи проти позову у цій частині, не дають суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували доводи позивача, а встановлені у справі обставини не підтверджують позиції відповідача , покладеної в основу оскаржуваного рішення у цій частині.

Ще одним порушення, яке було виявлено під час перевірки, було не включення до складу валових доходів грошових коштів у сумі 2417234,00 грн., отриманих позивачем на поточний рахунок від ПП "Укрєвроекспорт" в якості виручки від продажу товару.

В свою чергу, позивач, заперечуючи проти даного порушення, пояснив наступне. Так, протягом 2013 року позивач отримував від ПП "Укрєвроекспорт" платежі на загальну суму 2474042,00 грн. В платіжних дорученнях на перерахування вказаних коштів в графі "призначення платежу" було вказано: "за сою" 340 850,00 грн.. в.т.ч. ПДВ-56808,00 грн., "за кукурудзу" 348 028,00 грн., за "пшеницю" 1660000,00 грн. та "за ріпак" 125 164,00 грн. Позивач стверджує, що таке призначення вказаних платежів дійсно відповідало характеру господарських операцій з поставки на користь ПП "Укрєвроекспорт" товару, домовленість з реалізації яких існувала на момент здійснення вказаних платежів. Однак в подальшому, зважаючи на відсутність у позивача оплаченого товару, позивачем та ПП "Укрєвроекспорт" за взаємною згодою було змінено характер зазначених правовідносин з купівлі-продажу (поставки) на позику (поворотну фінансову допомогу). Вказана угода була письмово оформлена у формі листів №39 від 02квітня 2013 року, №54 від 30 квітня 2013 року, №99 від 16 жовтня 2013 року та №121 від 06 грудня 2013 року. Такі свої дії позивач обґрунтовує приписами ч. ст. 173 Господарського кодексу України, відповідно до якого сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше. Таким чином, на думку позивача, у даному випадку ніяких обмежень учасникам господарських правовідносин стосовно зміни предмету господарського зобов'язання в процесі його виконання чинне законодавство України не містить, а отже, виходячи з принципу свободи договору, позивачем та ПП "Укрєвроекспорт" за взаємною згодою, в межах звітного податкового періоду, було змінено «предмет» договору, з договору купівлі-продажу (поставки) на договір позики (поворотної фінансової допомоги). Таким чином, на думку позивача, у податкового органу були відсутні будь-які правові підстави для збільшення на вказану суму валового оподатковуваного доходу за 2013 рік.

Суд критично ставиться до таких посилань позивача з огляду на наступне.

Так, дійсно, позивач протягом 2013 року отримував на свій банківський рахунок від ПП "Укрєвроекспорт" платежі на загальну суму 2474042,00 грн. В платіжних дорученнях на перерахування вказаних коштів в графі "призначення платежу" було вказано: "за сою" "за кукурудзу" , за "пшеницю" та "за ріпак". Позивач сам не заперечує, що таке призначення вказаних платежів дійсно відповідало характеру господарських операцій, які існували на момент здійснення вказаних платежів. Проте, в подальшому, позивачем та ПП "Укрєвроекспорт" за взаємною згодою змінили тип договору з договору «купівлі-продажу» на «поворотну фінансову допомогу», оформивши це листами. Свої дії позивач обґрунтовує нормами ГК України та свободою в укладенні договорів. Проте суд не може погодитись із такими доводами позивача, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно приписів ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови договору, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, тобто істотні умови.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що змінив «предмет» договору, а саме змінивши договір «купівлі-продажу» на договір «поворотної фінансової допомоги».

Стаття 655 ЦК України визначає, що договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму Предметом такого договору є товар, майнові права або право вимоги, згідно ст. 656 ЦК України.

Разом з тим, Цивільний кодекс не містить окремо визначення договору «поворотної фінансової допомоги», проте він є похідним від договору позички. Так, згідно ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Так, з аналізу вищенаведених норм Цивільного кодексу, можна зробити висновки, що зазначені договори є різними за їх істотними умовами та предметом.

Таким чином, позивач фактично не змінив предмет договору, а змінив один вид договору на інший.

Крім того, під час перевірки було виявлено, що позивач відобразив вищезазначені операції у своєму бухгалтерському обліку як «Розрахунки з покупцями і замовниками».

Таким чином, податковий орган, дослідивши первинні фінансові документи позивача, дійшов правомірного висновку про порушення позивачем в цій частині норм податкового законодавства.

Також, відповідачем було встановлено, що позивач неправомірно включив до валових витрат суму 10 654 322,38 грн. по господарських операціях з TOB "Мірада Плюс", так як зазначені операції не мають реального товарного характеру, оскільки вчинені з "фіктивним суб'єктом" господарювання та по суті своїй спрямовані на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов'язання, з метою штучного формування валових витрат, податкового кредиту та податкових зобов'язань.

Свої висновки ревізори-інспектори обґрунтували тим, що ними було отримано службову записку оперативного управління Вінницької ОДПІ ГУ Міндоходів у Вінницькій області №1910/7/07-07-02 від 17.07.2014 року в якій повідомляється про порушення кримінального провадження відносно посадових осіб TOB "Мірада Плюс".

Окрім цього, на думку перевіряючих, підтвердженням безтоварності вказаних господарських операцій є відсутність документів, котрі підтверджують відвантаження та транспортування товару.

В свою чергу, позивач, заперечуючи проти таких висновків податкового органу, зазначив, що всі документи, які підтверджують реальність та правомірність, здійснених господарських операцій, надавалися податковому органу під час перевірки. Цей факт Відповідачем не заперечується. Посилання на зазначені документи міститься в Акті перевірки. Позивач вважає, що ним було цілком правомірно включено до складу валових витрат суми," сплачені на розрахунковий рахунок продавця - TOB "Мірада Плюс", оскільки зазначені операції він здійснив на підставі оригіналів видаткових та податкових накладних, виданих вказаною юридичною особою в повній відповідності до вимог чинного законодавства України. Оплату придбаного товару було проведено в безготівковому порядку, про що свідчать платіжні доручення.

Суд, надаючи оцінку даним правовідносинам, виходив з наступного.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. №996-ХІУ встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо, то після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити : назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як свідчать матеріали справи, у 2013 році позивач задекларував фінансово-господарські операції з ТОВ «Мірада Плюс» на суму 10 654 322,38 грн.

На підтвердження реальності здійснення господарських операцій з ТОВ «Мірада Плюс», позивач надав договір поставки №10/10с від 10.10.2013 року з додатками, складські квитанції на зерно, податкові та видаткові накладі, платіжні доручення (а.с.60-124).

Разом з тим, зазначені господарські операції були предметом досудового розслідування, яке проводило слідче управління фінансових розслідувань головного управління Міндоходів у Вінницькій області. У матеріалах справи міститься службова записка оперативного управління Вінницької ОДПІ ГУ Міндоходів у Вінницькій області №1910/7/07-07-02 від 17.07.2014 року в якій повідомляється про порушення кримінального провадження відносно посадових осіб TOB "Мірада Плюс" за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 205 КК України (фіктивне підприємництво), а також про те, що керівник вказаної юридичної особи - ОСОБА_6 в своїх поясненнях (наданих невідомо кому і невідомо в якій якості) начебто вказала на те, що зареєструвала зазначене товариство на пропозицію "знайомого" за винагороду в розмірі 1 000 грн., а сама до діяльності TOB "Мірада Плюс" ніякого стосунку не має, документів ніяких від імені підприємства не підписувала і навіть дала зразки своїх підписів ( а.с.191).

Також, у матеріалах справи міститься Ухвала підготовчого судового засідання Голосіївського районного суду м. Києва від 22.10.2014 року про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_6, проте з нереабілітуючих підстав, у якій встановлено, що ОСОБА_6, перебуваючи на посаді директора ТОВ «Мірада Плюс» здійснювала фіктивне підприємництво з метою надання іншим суб'єктам господарювання неправомірної вигоди у вигляді штучного формування податкового кредиту.

Крім того, 07.10.2014 року судом було надане судове доручення Житомирському окружному адміністративному суду допитати в якості свідка засновника та керівника ТОВ «Мірада Плюс» ОСОБА_6 Свідок у своїх поясненнях фактично підтвердила ті факти, які були викладені у вищенаведених документах ( а.с.220).

Таким чином, первинні бухгалтерські документи, які б надавали право позивачу формувати свої витрати, заповнені з порушенням діючого законодавства, а тому не дають підстав для включення відображених в них сум до податкової звітності.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення № про нарахування 5 369 553,08 грн. податку на доходи фізичних осіб та 2 684 776, 54 грн. штрафних фінансових санкцій підлягає скасуванню в частині визначення основної суми грошового зобов'язання 3147388,50 грн. та штрафних санкцій у сумі 1573694,25 грн.

Окрім вказаних вище порушень, податковий орган визначив порушення позивачем п.п. 168.1.1., п. 168.1., ст. 168 та п.п.168.1.2. ст.168 Податкового кодексу, а саме неутримання податку на доходи фізичних осіб, що сплачений податковим агентом із суми одержаного доходу, та внаслідок чого податковим органом було прийняте податкове повідомлення-рішення № про нарахування 3223248,21 грн. податку на доходи фізичних осіб (що сплачуються податковими агентами із доходів платника податків інших, ніж заробітна плата) та 80581,05 грн. штрафних фінансових санкцій.

Так, підставою для постановлення таких висновків податкового органу був той факт, що позивач протягом 2013 року періодично знімав із свого розрахункового рахунку готівку, в тому числі з призначенням платежу «безповоротна фінансова допомога», на загальну суму 12569526,66 грн. Податковий орган зазначив у акті про те, що ці кошти позивач перераховував на свої рахунки, відкриті ним, як фізичною особою. Податковий орган мотивуючи своє рішення, зазначив, що у даному випадку, позивач, як суб'єкт підприємницької діяльності, виступав як податковий агент щодо себе, як фізичної особи.

Суд, критично ставиться до таких посилань податкового органу, з огляду на наступне.

Згідно п.п. 168.2.1. ст. 162 ПК України , платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов'язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів.

Разом з тим, згідно п.п.168.2.2 ПК України, особою, яка не є податковим агентом, вважається нерезидент або фізична особа, яка не має статусу суб'єкта підприємницької діяльності або не є особою, яка перебуває на обліку у контролюючих органах як особа, що провадить незалежну професійну діяльність.

У судовому засіданні було встановлено, що позивач протягом 2013 року періодично вносив на свій розрахунковий рахунок, відкритий ним як приватним підприємцем, власні кошти, а в подальшому він повертав ці кошти на свій поточний рахунок, відкритий ним як фізичною особою. Зазначені кошти використовувались позивачем для поповнення обігових коштів.

Так, вищезазначені обставини зняття та поповнення обігових коштів, правомірність їх відображення у бухгалтерському обліку, були досліджені судом раніше, про що вже зазначалось у рішенні.

Крім того, згідно довідки Банку «Хрещатик», позивач знімав готівки з призначенням платежу «Безповоротна фінансова допомога» всього на суму 12391000,00 грн., а решту суми він знімав для закупівлю с/г продукції та для виплати заробітної плати. ( т.1, а.с.38-40).

Таким чином, посилання податкового органу на порушення позивачем п.п. 168.1.1., п. 168.1., ст. 168 та п.п.168.1.2. ст.168 Податкового кодексу, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому податкове повідомлення-рішення № від 1.08.2014 року підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 1 статті 71 цього Кодексу встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Питання про розподіл судових витрат у справі вирішується судом відповідно до вимог статті 94 КАС України.

Керуючись статтями 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області від 11.08.2014 року №.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області від 11.08.2014 року № в частині визначення основної суми грошового зобов'язання 3147388,50 грн. та штрафних санкцій у сумі 1573694,25 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Хмільницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області від 11.08.2014 року №.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1183,90 грн.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дончик Віталій Володимирович