Справа № 2а-13906/11/2070
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2015-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року м. Київ К/9991/31434/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Голубєвої Г.К.

розглянула у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Красноградської міжрайонної державної податкової інспекції Харківської області Державної податкової служби на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2012 по справі №2а-13906/11/2070 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія» до Красноградської міжрайонної державної податкової інспекції Харківської області про скасування податкового повідомлення-рішення.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2011, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2012, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія» (далі - ТОВ «Софія», позивач) до Красноградської міжрайонної державної податкової інспекції Харківської області (далі - Красноградська МДПІ Харківської області, відповідач) задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення Красноградської МДПІ Харківської області № від 10.10.2011.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовано правомірністю формування позивачем податкового кредиту з огляду на реальність вчинення спірних господарських операцій, що підтверджується матеріалами справи.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач 03.05.2012 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 11.06.2012 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2012, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального права, зокрема, пункту 185.1 статті 185, пункту 186.1 статті 186, статей 198, 200 Податкового кодексу України, частини першої статті 203, статті 215, пункту 1 статті 216, статті 228 Цивільного кодексу України.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що уповноваженими особами Красноградської МДПІ Харківської області було проведено документальну невиїзну перевірку ТОВ «Софія» щодо підтвердження відомостей отриманих від особи, яка мала правові відносини з платником податків Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД «ВВК Плюс» (далі - ТОВ «ТД «ВВК Плюс») за період з 01.04.2011 по 31.05.2011, за результатами якої контролюючим органом складено акт №931/18/30959882 від 14.09.2011.

На підставі висновків викладених у вказаному акті перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 10.10.2011, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 359279,00 грн., у тому числі 239519,00грн. - основний платіж та 119760,00грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Правовою підставою для визначення ТОВ «Софія» суми податкового зобов'язання став висновок податкового органу про порушення позивачем вимог пункту 185.1 статті 185, статей 198, 200 Податкового кодексу України, частини першої статті 203, статті 205, пункту 1 статті 216, статті 228 Цивільного кодесу України внаслідок заниження податку на додану вартість, у періоді, що перевірявся, на суму 239352,90грн., а саме: за квітень 2011 року на суму 108667,60грн., за травень 2011 року на суму 130685,30грн.

Фактично висновок податкового органу про порушення ТОВ «Софія» вимог податкового законодавства ґрунтується на неправомірному формуванні податкового кредиту з податку на додану вартість за господарськими операціями з ТОВ «ТД «ВВК Плюс» з огляду на те, що спірні операції не спричиняють настання реальних правових наслідків та не спрямовані на досягнення реального економічного ефекту для сторін, оскільки у вказаного контрагента відсутні основні фонди, виробничі потужності та інші необхідні умови для здійснення власної господарської діяльності, а тому відповідні угоди є нікчемними.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог статті 228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.

Разом з тим, реальність та товарність спірних господарських операцій позивача з ТОВ «ТД «ВВК Плюс» підтверджується належним чином оформленими первинними документами, зокрема, договором купівлі-продажу паливно-мастильних матеріалів; рахунками на оплату товару (бензину А-92, А-95, А-76, дизельного пального), що передавався; видатковими накладними; податковими накладними; товарно-транспортними накладними, копії яких наявні в матеріалах справи. Оплату за отриманий товар проведено з розрахункового рахунку ТОВ «Софія»; заборгованість перед ТОВ «ТД «ВВК Плюс», за отриманий в квітні-травні 2011 року товар, у позивача відсутня.

Досліджені судами в процесі розгляду справи первинні документи підтверджують не лише реальність укладеного правочину, а й фактичне виконання умов договору.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що товар, придбаний у ТОВ «ТД «ВВК Плюс», використано позивачам у власній господарській діяльності саме для отримання прибутку.

Також, слід зазначити, що на момент вчинення спірних господарський операцій ТОВ «ТД «ВВК Плюс» мало свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість та було зареєстровано в установленому законом порядку.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що позивач підтвердив факт реальності господарських операцій з контрагентом.

Відтак, позивачем було включено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, нарахованого у зв'язку з придбанням та фактичним отриманням товарів для подальшого використання у власній господарській діяльності, підтверджених документально, на підставі дійсних, реально виконаних правочинів з ТОВ «ТД «ВВК Плюс».

Крім того, чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів у останніх.

Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов'язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

А відтак, за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Податкова інспекція не навела жодних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірних дій, а наведені Красноградською МДПІ Харківської області у касаційній скарзі доводи є такими, що не спростовують правильність висновку судів першої та апеляційної інстанцій щодо правомірності формування позивачем податкового кредиту за господарськими операціями з ТОВ «ТД «ВВК Плюс».

Враховуючи викладене, висновок судів попередніх інстанцій про неправомірність податкового повідомлення-рішення № від 10.10.2011 є правильним.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 2201, 223, 224, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Красноградської міжрайонної державної податкової інспекції Харківської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06.12.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.03.2012 по справі №2а-13906/11/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235 - 238, 240 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ Г.К. Голубєва