Справа № 808/460/13-а
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.03.2015 р. м. Київ К/800/37912/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді Шведа Е.Ю.,

суддів Горбатюка С.А.,

Сороки М.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за

касаційною скаргою представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_3

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 14 березня 2013 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року

у справі № 808/460/13-а

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування припису і постанови,

встановив:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - ФОП «ОСОБА_2.») звернулась до суду з позовом до Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області, в якому просила визнати протиправним та скасувати припис Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області № 112 від 09 листопада 2012 року та постанову про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності № 115 від 21 листопада 2012 року.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 14 березня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов. Касаційна скарга мотивована тим, що редакція Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», що діяла до 19 січня 2012 року не передбачала такого суб'єкта містобудування як фізична-особа підприємець, тому притягнення позивача до відповідальності на підставі норм вказаного закону за дії, що вчинені нею до 19 січня 2012 року, коли закон не передбачав відповідальність фізичних осіб-підприємців за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, є протиправним.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Судами встановлено наступні обставини. ОСОБА_2 є власником приміщення медичного центру «Оптика» з службовою прибудовою та магазинами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, приміщення 2.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнано за позивачем на підставі рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 30 червня 2011 року (справа № 2-778/2001), відповідно до якого за позивачем, зокрема, узаконено право власності на самочинно добудований магазин літ. «А```» до приміщення медичного центру «Оптика» з службовою прибудовою та магазином літ «А, А`, А``» та самочинно побудовану убиральню літ. «Ж» на земельній ділянці площею 429 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, приміщення 2, та вирішено вважати це майно таким, що не потребує подальшого прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

09 листопада 2012 року начальником Пологівського інспекційного відділу Дем'яновим В.Ф. і головним державним інспектором Пологівського інспекційного відділу Дандара В.С. на підставі направлення № 1738-10 від 01 листопада 2012 року проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил ФОП ОСОБА_2 , за результатами якої складено відповідний Акт перевірки від 09 листопада 2012 року.

Вказаним актом встановлено, що позивачем здійснюється експлуатація об'єкта будівництва ІІІ категорії складності не прийнятого в експлуатацію, що є порушенням п. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». В акті перевірки зазначено, що перевірка проведена у присутності позивача, яка з актом ознайомлена та від його підписання відмовилась.

На підставі акту перевірки головним державним інспектором Пологівського інспекційного відділу інспекції державного архітектурного-будівельного контролю у Запорізькій області Дандара В.С. винесено припис № 112 від 09 листопада 2012 року про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, відповідно до якого від позивача вимагалось усунути виявлене порушення шляхом припинення експлуатації до прийняття зазначених в акті приміщень в експлуатацію відповідно до вимог законодавства.

ФОП ОСОБА_2 з приписом ознайомлена, від його підписання відмовилась, у зв'язку з чим акт перевірки та припис направлені на адресу позивача поштою, та отримані останньою 17 листопада 2012 року.

Крім того, 09 листопада 2012 року головним державним інспектором Пологівського інспекційного відділу інспекції державного архітектурного-будівельного контролю у Запорізькій області Дандара В.С. у відношенні ФОП ОСОБА_2 складено протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності, яким встановлено факт експлуатації об'єкта будівництва ІІІ категорії складності, не прийнятого в експлуатацію, що є порушенням п. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та за що передбачена відповідальність згідно з п. 6 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності».

Протокол складений у присутності позивача, яка з ним ознайомлена та від його підписання відмовилась, у зв'язку з чим останній 13 листопада 2012 року надісланий на адресу позивача засобами поштового зв'язку.

21 листопада 2012 року за результатами розгляду справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності заступником начальника Інспекції державного архітектурного-будівельного контролю у Запорізькій області прийнято постанову про накладення на ФОП ОСОБА_2 штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності на підставі п. 6 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» у сумі 100620 грн.

Не погоджуючись з вказаними приписом та постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом про їх скасування.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що спірні рішення відповідача відповідають вимогам закону, позивачем не спростовано вчинення нею правопорушення у сфері містобудівної діляьності.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів та зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I - III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено принцип, відповідно до якого експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

П. 6 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» передбачена відповідальність, зокрема, за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію.

Так, відповідно до змісту п. 6 ч. 2 ст. 2 вказаного закону суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за такі правопорушення: експлуатація або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації чи акті готовності об'єкта до експлуатації об'єктів III категорії складності - у розмірі дев'яноста мінімальних заробітних плат.

Як встановлено перевіркою та підтверджено судами, позивач станом на день проведення перевірки експлуатував об'єкт перевірки без прийняття його в експлуатацію. Наведена обставина не спростована позивачем.

З приводу доводів позивача про неможливості притягнення її до відповідальності на підставі Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» слід зазначити наступне.

Ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», який набрав чинності 12 березня 2011 року, визначає порядок прийняття в експлуатацію, після набрання ним чинності, закінчених будівництвом об'єктів та містить заборону на експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, за час його дії. Цей Закон не містить темпоральних застережень, зокрема про поширення його дії на відносини, які виникли до набрання ним чинності.

19 січня 2012 року Закон України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» викладено у новій редакції, п. 6 ч. 2 ст. 2 якої передбачає, що суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації чи акті готовності об'єкта до експлуатації.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У своєму Рішенні від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто Закон України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», зокрема положення п. 6 ч. 2 ст. 2 щодо накладення штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, регулює питання відповідальності тих суб'єктів містобудування, які вчинили правопорушення у сфері містобудування, зокрема не ввели в експлуатацію відповідні об'єкти до початку їх використання після набрання чинності цим Законом.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

В контексті хронології правового регулювання спірних відносин поняття «експлуатація не прийнятого в експлуатацію об'єкта» не може тлумачитись як триваюче правопорушення. Змістом цього правопорушення є невиконання обов'язку із введення в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта містобудування до початку його експлуатації. Суспільна небезпека такого правопорушення насамперед полягає не в недотриманні встановленого правопорядку, а в небезпеці, яка може мати місце в результаті відсутності контролю за безпечністю побудованого об'єкта містобудування з початку його використання.

Ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлює, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Таким чином, логічним висновком має бути судження про те, що обов'язок введення об'єктів будівництва в експлуатацію, відповідальність за експлуатацію об'єктів, не введених в експлуатацію, можуть стосуватися лише тих суб'єктів, які після закінчення будівництва та початку використання, маючи відповідний обов'язок, не ввели об'єкти містобудування в експлуатацію, за що встановлена відповідна відповідальність. Наведене спростовує доводи позивача, що він не може бути притягнутий до відповідальності за порушення, передбачені Законом України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності».

Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 04 березня 2014 року у справі № 21-433а13, рішення якого є обов'язковим для всіх судів України відповідно до ст. 2442 КАС України.

З урахування викладеного та тієї обставини, що декларація про готовність об'єкта до експлуатації позивачем до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю не подавалась, а відтак, закінчений будівництвом об'єкт, на яке за позивачем визнано право власності за рішенням суду, є таким, що не прийнятий в експлуатацію, однак експлуатується позивачем, суди дійшли обґрунтованого висновку про законність спірних рішень відповідача.

Також законним та обґрунтованим є висновок судів про те, що визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду, не звільняє позивача від обов'язку вчинення дій щодо прийняття такого майна в експлуатацію, як це передбачено п. 10 «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011.

Інші доводи позивача обґрунтовано спростовано судами першої та апеляційної інстанцій.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої і апеляційної інстанцій та встановлених обставин справи, тому відсутні підстави для її задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Касаційну скаргу представника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 14 березня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: