Справа № 809/610/15
Суддя: Черепій П.М.
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2015 р. Справа № 809/610/15

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Черепія П.М.

суддів: Григорука О.Б.,

Біньковської Н.В.,

при секретарі судового засідання Волочій Л.І.

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_2,

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача: Бабій Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до відповідача: Державної фіскальної служби України

про визнання незаконним та скасування наказу № 7-ДС від 29.01.2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

12.02.2015 року ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (надалі - відповідач) про визнання незаконним та скасування наказу № 7-ДС від 29.01.2015 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом за № 7-ДС від 29.01.2015 року відповідачем незаконно притягнуто його до дисциплінарної відповідальності. Як начальник Державної податкової інспекції у Косівському районі ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області, при звільненні з роботи працівника інспекції ОСОБА_5 діяв згідно вимог Кодексу законів про працю України. Просить визнати незаконним і скасувати наказ Державної фіскальної служби України № 7-ДС від 29.01.2015 року "Про застосування дисциплінарного стягнення".

Позивач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали з підстав викладених в адміністративному позові. Просили позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, щодо задоволення адміністративного позову заперечила з підстав наведених в письмовому запереченні, що долучене до матеріалів справи. (а.с. 95 - 99).

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши докази, суд дійшов висновку про те, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 19.07.2013 року працює на посаді начальника ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області.

Наказом Державної фіскальної служби України № 7-ДС від 29.01.2015 року "Про застосування дисциплінарного стягнення" ОСОБА_2 оголошено догану за неналежне виконання службових обов'язків, що призвело до порушення трудової дисципліни та недотримання вимог Кодексу законів про працю України, Конституції України, ЗУ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні". (а.с. 13).

Підставою для притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності слугували допущені ним порушення під час звільнення працівниці ДПІ у Косівському районі ОСОБА_5, які знайшли своє підтвердження у висновку службової перевірки № 09-19-14-20-2/6 від 29.12.2014 року, проведеної відповідно до розпорядження ГУ ДФС в Івано-Франківській області № 35-р від 23.12.2014 року. (а.с. 100 - 115).

В судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з реорганізацією ДПІ у Косівському районі, на ряду з іншими, працівницю ДПІ ОСОБА_5 було попереджено про майбутнє звільнення з роботи.

18.12.2014 року начальник відділу погашення заборгованостей ДПІ у Косівському районі ОСОБА_5 перебуваючи на листку непрацездатності, подала позивачу заяву про звільнення її з роботи по переводу до ДПІ у Снятинському районі відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП України. До заяви долучила лист ДПІ у Снятинському районі № 5/7/09-12-04 від 18.12.2014 року. Просила звільнити її з роботи з 22.12.2014 року. (а.с. 45 - 46).

Оскільки заява ОСОБА_5 не була зареєстрована як того вимагає пункт 161 Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді Міністрів АРК, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою КМУ № 1242 від 30.11.2011 року, вона 18.12.2014 року заяву про звільнення з роботи і лист ДПІ у Снятинському районі направила ДПІ у Косівському районі цінним листом з повідомленням про вручення. (а.с. 47).

Позивач листом № 2645/10/09-08-04 від 22.12.2014 року повідомив ОСОБА_5, що її заяву розглянуто і відмовлено у переведенні за пунктом 5 статті 36 КЗпП України у зв'язку з відсутністю оригіналу листа ДПІ у Снятинському районі. (а.с. 58).

22.12.2014 року наказом № 59-о позивач ОСОБА_2 звільнив ОСОБА_5 з роботи по пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників. (а.с. 16).

Суд зазначає, що при звільненні з роботи у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, у відповідності до листа Міністерства соціальної політики України № 18/06/186-12 від 15.02.2012 року, працівник може звільнитися також з інших підстав, а саме за власним бажанням (стаття 38 КЗпП), у зв'язку з переводом (п. 5 статті 36 КЗпП), за угодою сторін (п. 1 статті 36 КЗпП).

Позивач ОСОБА_2 своїми протиправними діями позбавив ОСОБА_5 такої можливості.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 36 Кодексу Законів про працю України (надалі - КЗпП України), підставою припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Частиною 1 статті 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до частини 1 статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Слід зазначити, що згідно статті 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до статті 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Згідно положень статті 47 КзпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як встановлено в судовому засіданні, начальником ДПІ у Косівському районі ОСОБА_2 в день звільнення ОСОБА_5 не видано їй належно оформлену трудову книжку, не проведено розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України та не видано копію наказу про звільнення з роботи, що призвело до порушення позивачем пункту 5 статті 36, статті 38, статті 49-2 КЗпП України, статті 43 Конституції України.

Відповідно до статті 17 ЗУ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 на момент звільнення була інвалідом 2 групи загального захворювання, що підтверджується довідкою серії АВ № 0231108 до акта огляду медико-соціальною експертною комісією. (а.с. 122).

Згідно положень статті 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Аналогічна, за своїм змістом, норма закріплена в абзаці другому частині 2 статті 53 Закону України «Про державну службу», згідно з якою дисциплінарне стягнення має відповідати характеру і тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку та ступеню вини державного службовця. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховуються характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він вчинений, настання тяжких наслідків, добровільне відшкодування завданої шкоди, попередня поведінка державного службовця та його ставлення до виконання службових обов'язків.

Частиною п'ятою цієї ж статті Закону передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання державним службовцем посадових обов'язків, порушення ним правил внутрішнього службового розпорядку або правил професійної етики державного службовця, інших вимог цього Закону та інших актів законодавства у сфері державної служби йому може бути оголошено догану.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить висновку, що оскаржуваний наказ № 7-ДС від 29.01.2015 відповідачем видано з дотриманням вимог чинного законодавства, внаслідок чого в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 158, 159, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Черепій П.М.

Судді: Григорук О.Б.

Біньковська Н.В.

Постанова складена в повному обсязі 10.03.2015 року.