Справа № 826/17459/14
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2015-03-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Аблов Є.В. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року Справа: № 826/17459/14

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Бабенка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Поди Світлани Петрівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: публічне акціонерне товариство «Фінанс Банк» про визнання дій і бездіяльності протиправними і зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 ( далі - позивач ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві ( далі - відповідач-1 ), державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Поди Світлани Петрівни ( далі - відповідач-2 ) про:

- визнання дій і бездіяльності протиправними та зобов'язання відповідача-1 провести державну реєстрацію припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, а саме: виробничий корпус за адресою: АДРЕСА_1, який зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2;

- визнання дій і бездіяльності протиправними та зобов'язання відповідача-1 зняти заборону на відчуження нерухомого майна, а саме: виробничого корпусу за адресою: АДРЕСА_1, який зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2015 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену постанову суду та ухвалити нову про задоволення позовних вимог у повному обсязі, так як, на думку апелянта, оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13.03.2012 р. нотаріусом було видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів ( аукціонів ) на ім'я ОСОБА_5 на майно, що складається з виробничого корпусу загальною площею 3863,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

08.05.2012 р. між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу вказаного виробничого корпусу.

У подальшому ОСОБА_6 передав це майно до статутного фонду ТОВ «РКК», у зв'язку з чим державним реєстратором товариству було видано відповідне свідоцтво про право власності.

31.05.2013 р. між ПАТ «Фінанс Банк» і ТОВ «РКК» було укладено договір іпотеки, яким забезпечено виконання зобо'язань боржника ОСОБА_7 за кредитним договором від 31.05.2013 р. № 1305-Ф та передано в іпотеку виробничий корпус загальною площею 3863,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з цим нотаріусом було накладено заборону відчуження зазначеного нерухомого майна до припинення вказаного договору іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2013 року, визнано недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів від 30.03.2012 р., яке посвідчує право власності ОСОБА_5 на виробничий корпус загальною площею 3863,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2013 року, від ТОВ «РКК» на користь ОСОБА_2 було витребувано майно, що складається з виробничого корпусу загальною площею 3863,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року було зупинено виконання зазначеного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2013 року.

02.12.2014 р. позивач через свого представника звернувся до відповідача-1 із заявою про державну реєстрацію припинення обтяжень на спірне нерухоме майно, додавши до неї відповідні документи.

За результатами розгляду вказаної заяви позивача і доданих до неї документів відповідачем було прийнято рішення від 02.12.2014 р. № 17645676 про зупинення її розгляду у зв'язку з тим, що заявником не надано документів, підтверджуючих виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Станом на момент звернення до суду, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нерухоме майно, а саме: виробничий корпус за адресою: АДРЕСА_1, було зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що, у даному випадку, відсутні правові підстави для його задоволення.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( далі - Закон № 1952-IV ), Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 ( далі - Порядок № 296/5 ), Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджении постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. № 868 ( далі - Порядок № 868 ).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 19 Закону № 1952-IV, державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Пунктом 5 порядку № 296/5 визначено, що нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв'язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, після припинення договору іпотеки у зв'язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки.

Відповідно до п.п. 74, 75 Порядку № 868, для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком.

Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначений законодавством документ, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об'єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договір, укладений у порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дублікат; 6) закон, яким встановлено заборону на користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 22 Закону № 1952-IV, у разі якщо документи для державної реєстрації прав та їх обтяжень подано не в повному обсязі, передбаченому нормативно-правовими актами, державний реєстратор у строк, встановлений частинами п'ятою, сьомою і восьмою статті 15 цього Закону для розгляду заявлених прав, приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і письмово повідомляє про це заявника.

Якщо заявник протягом п'яти робочих днів після отримання письмового повідомлення виконав вимоги державного реєстратора, загальний строк розгляду заявленого права продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що заборона відчуження нерухомого майна, переданого в іпотеку, знімається нотаріусом, який її наклав, і лише після цього компетентним органом державної реєстрації за заявою уповноваженої особи та на підставі документів, визначених у п.п. 74, 75 Порядку № 868, може бути здійснена державна реєстрація припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що станом на день звернення позивача до Реєстраційної служби, тобто на 02.12.2014 р., із заявою про державну реєстрацію припинення обтяжень на спірний виробничий корпус накладена нотаріусом заборона відчуження цього нерухомого майна у встановленому законодавством порядку, зокрема визначеному в п. 5 Порядку № 296/5, знята не була, і позивачем, відповідно, не були надані державному реєстратору документи, перелік яких визначено у п. 75 Порядку № 868, а отже, відповідач-1 не мав жодних правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_2

Крім того, як було правильно встановлено судом першої інстанції, знаття заборони відчуження нерухомого майна, переданого в іпотеку, не належить до компетенції відповідачів, що вказує на помилковість обрання позивачем способу захисту його права шляхом пред'явлення до відповідача-1 позовної вимоги про зобов'язання зняти заборону на відчуження нерухомого майна, а саме: виробничого корпусу за адресою: АДРЕСА_1, який зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2

При цьому, колегія суддів відзначає й те, що позивач, звертаючись до Реєстраційної служби із заявою про державну реєстрацію припинення обтяжень на спірний виробничий корпус, помилково вказав замість номеру запису обтяження ( № 1141692 ) індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, на підставі якого такий запис був внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( № 2774829 ), та не усунув ці неточності впродовж п'яти робочих днів після залишення його заяви без розгляду, як того вимагає ст. 22 Закону № 1952-IV.

Більш того, апеляційний суд зазначає, що на момент звернення позивача до відповідача-1 із вказаною заявою та на момент розгляду даної адміністративної справи в суді першої інстанції діяла ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року, якою зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2013 року про витребування виробничого корпусу загальною площею 3863,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2

Посилання апелянта на те, що 21.01.2015 р. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було прийнято кінцеве рішення у справі про витребування виробничого корпусу загальною площею 3863,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, яким залишено без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 серпня 2013 року, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути прийняті до уваги, оскільки таке рішення прийнято значно пізніше правовідносин, які є предметом даного судового розгляду і суд перевіряє правомірність/протиправність рішень, дій та бездіяльності суб'єкта владних повноважень саме на момент їх прийняття/вчинення, тобто, у даному випадку, на момент прийняття державним реєстратором рішень від 02.12.2014 р. № 17645676 про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та від 11.12.2014 р. № 17893311 про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Доводи апелянта про те, що він звертався до нотаріуса з вимогою зняти заборону відчуження спірного нерухомого майна, однак, останній відмовив у задоволенні такої вимоги, у зв'язку з чим ОСОБА_2 звернувся з відповідним позовом до нотаріуса в межах іншого судового провадження, колегія суддів вважає не обґрунтованими, оскільки зазначені обставини жодним чином не впливають на правомірність дій відповідачів та не обумовлюють виникнення в них обов'язку вчинити дії щодо зняття заборони відчуження такого майна до тих пір, поки така заборона не буде знята нотаріусом, відповідно до п. 5 Порядку № 296/5.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не було встановлено, що він звертався до нотаріуса із вказаною вимогою, апеляційний суд вважає такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Посилання апелянта на п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України ( далі - ВСУ ) від 06.11.2009 р. № 9, відповідно до якого, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як було зазначено вище, рішення суду про витребування спірного виробничого корпусу на користь позивача зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Окрім того, у даному випадку, реєстрація права власності на таке майно за позивачем вже здійснена, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно / а.с. 25 /, а предметом даного адміністративного спору є зовсім інші правовідносини.

Таким чином, дослідивши ці та всі інші доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає їх такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності жодних правових підстав для задоволення даного адміністративного позову та приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2015 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 січня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст рішення виготовлено 11.03.2015 р.

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.