Справа № 809/257/15
Суддя: Лучко О.О.
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2015 р. Справа № 809/257/15

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Лучко О.О.

за участю секретаря Жовнірович О.С.

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Ляховича Д.П.,

третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1,

до відповідача:Державної податкової інспекції у Косівському районі Головного Управління Міндоходів в Івано-Франківській області,

третьої особи: ОСОБА_4

про визнання неправомірним наказу, змінення формулювання причин та дати звільнення, стягнення коштів за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Косівському районі Головного Управління Міндоходів в Івано-Франківській області, третьої особи ОСОБА_4 про визнання неправомірним наказу №59-0 від 22.12.2014 року, змінення формулювання причин звільнення, стягнення коштів, що нараховані при звільненні, заробітньої плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у сумі 50000 грн.

Крім того, в судовому засіданні уточнила позовні вимоги, подавши заяву про збільшення позовних вимог в частині зміни формулювання причин і дати звільнення, а саме: з моменту прийняття рішення судом, про що внести відповідні зміни в оскаржуваний наказ та трудову книжку, зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала, суду пояснила, що 06.08.1998р. була прийнята на роботу до ДПІ у Косівському районі, з 29.01.2014р. по 22.12.2014р. займала посаду начальника відділу погашення заборгованостей, загальний стаж державної служби складає понад 16 років. Зазначила, що 01.07.2014р. її попередили про скорочення займаної посади і наступне вивільнення, але жодної посади так і не запропонували. Пояснила, що за цей час знайшла іншу роботу, а тому, не чекаючи рішення адміністрації про звільнення з роботи згідно із п.1 ст.40 КЗпП України, 18.12.2014р. подала відповідачу заяву щодо звільнення з роботи у порядку переведення в ДПІ у Снятинському районі. Однак, брати цю заяву в канцелярії відповідача відмовлялися, а тому вона надіслала її по пошті цінним листом з описом вкладення, з якого вбачається, що ДПІ у Косівському районі одержала зазначену заяву та оригінал листа ДПІ у Снятинському районі №15/7/09-12-04/114 від 18.12.2014р. Далі пояснила, що 22.12.2014р. після хвороби вийшла на роботу в ДПІ у Косівському районі і в присутності комісії їй було запропоновано вакантну посаду на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника, від якої позивач відмовилися, зазначивши про це в листі-попередженні та просила розглянути її заяву про переведення у ДПІ у Снятинському районі. Проте, на її прохання та заяву ні адміністрація, ні профспілковий комітет не зважили і продовжили розгляд подання адміністрації щодо її звільнення по скороченню штатів. Вважає таке рішення відповідача незаконним, оскільки воно порушує основні принципи трудового законодавства. Зазначила, що цього ж дня о 17.00год. її повідомили про звільнення, але ні трудової книжки, ні розрахункових не надали. Про порушення своїх прав одразу ж повідомила в Головне управління ДФС в Івано-Франківській області і 23.12.2014р. працівниками ГУ ДФС в Івано-Франківській області проведено перевірку, за результатами якої начальника ДПІ у Косівському районі ОСОБА_4 було зобов'язано внести до виданого наказу №59-о від 22.12.2014р. зміни щодо формулювання причини та підстави звільнення. Однак, вказані вимоги відповідач не виконав до цього часу, що підтверджується листом від 31.12.2014р. Далі пояснила, що 25.12.2014р. отримала супровідний лист ДПІ у Косівському районі від 23.12.2014р.№2651/10/09-08-04 та наказ про стажування на державній службі ОСОБА_5, хоча в супровідному було вказано, що саме цей наказ і є наказом про її звільнення. Вказала, що тільки 06.01.2015р. отримала наказ про своє звільнення №59-о від 22.12.2014 року за п.1 ст.40 КЗпП. Зазначила, що відповідач своїми неправомірними діями заподіяв моральну шкоду, яка полягає в перенесенні душевних страждань з приводу незаконного звільнення. Враховуючи наведене, позов просила задовольнити.

Представник позивача дала аналогічні пояснення.

Представник ДПІ у Косівському районі Терьохіна Т.П. проти позову заперечила з мотивів, викладених у письмовому запереченні. Суду пояснила, що наказом Міндоходів України №270 від 30.04.2014р. було змінено штатну чисельність працівників ДПІ у Косівському районі та скорочувалась одна штатна одиниця у відділі погашення заборгованостей. В зв'язку з відсутністю вакантних посад 06.06.2014р. комісія розглянула питання щодо визначення переважного права на залишенні на роботі працівників даного відділу згідно ст.42 КЗпП України та прийняла рішення про вивільнення начальника зазначеного відділу ОСОБА_1, котру 01.07.2014р. було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади з 01.09.2014р. Оскільки позивач тривалий час перебувала на лікарняному і 01.09.2014р. була відсутня на роботі, то 16.09.2014р. їй направили листа про звільнення в перший робочий день після виходу на роботу на підставі п.1 ст.40 КЗпП. 19.12.2014р. позивач особисто подала заяву про звільнення її в порядку переведення до ДПІ у Снятинському районі. Аналогічну заяву (з копією листа ДПІ у Снятинському районі) цього ж дня було отримано поштою за вх.№5951/10 від 19.12.2014р. Зазначила, що 22.12.2014р. позивач вийшла на роботу і в присутності комісії з питань кадрової роботи їй було запропоновано посаду головного державного інспектора, від якої остання відмовилась. Враховуючи дану відмову, відсутність офіційного листа-клопотання з ДПІ у Снятинському районі та наявність згоди профспілкового комітету, начальник ДПІ у Косівському районі 22.12.2014р. видав наказ №59-о «Про звільнення ОСОБА_1» згідно п.1 ст.40 КЗпП, з яким позивач цього ж дня була ознайомлена, однак від підписання відмовилася та покинула робоче місце, що підтверджується відповідними актами. Копію зазначеного наказу надіслали ОСОБА_1 та повідомили про необхідність отримання трудової книжки. На підставі наведено в задоволенні позову просили відмовити.

Представник відповідача Ляхович Д.П. в судовому засіданні 04.03.2015 року проти позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50000 грн. заперечив, а в іншій частині позову визнав позовні вимоги.

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 в судове засідання 04.03.2015 року не з'явився. В попередніх судових засіданнях проти позову заперечив з мотивів, викладених у письмовому запереченні. Пояснив, що відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України переведення працівника за його згодою на інше підприємство, в установу, організацію проводиться тільки за попереднім документальним погодженням між керівниками установ. Для цього новий роботодавець звертається з листом-клопотанням на те підприємство, установу, організацію, де на день звернення працює особа, якого в даному випадку не було. 19.12.2014р. позивач особисто подала заяву про звільнення її в порядку переведення до ДПІ у Снятинському районі. Аналогічну заяву (з копією листа ДПІ у Снятинському районі) цього ж дня було отримано поштою за вх.№5951/10 від 19.12.2014р. Хоча в описі вкладених документів, надісланих на адресу ДПІ, було зазначено про наявність оригіналу листа ДПІ у Снятинському районі, однак як визначено в службовій записці завідувача адмінгосподарського сектору ДПІ Волошинюка І.Р. даний лист не відповідав оригіналу, оскільки не відповідав вимогам, встановленими Типовою інструкцією з діловодства. Пояснив, що 22.12.2014р. позивач вийшла на роботу і в присутності комісії з питань кадрової роботи їй було запропоновано посаду головного державного інспектора, від якої остання відмовилась. Зазначив, що 22.12.2014р. позивач вийшла на роботу і в присутності комісії з питань кадрової роботи їй було запропоновано посаду головного державного інспектора від якої остання відмовилась. Враховуючи дану відмову та відсутність офіційного листа-клопотання з ДПІ у Снятинському районі та наявність згоди профспілкового комітету 22.12.2014р. він як керівник видав наказ №59-о «Про звільнення ОСОБА_1» згідно п.1 ст.40 КЗпП, з яким позивач цього ж дня була ознайомлена, однак від підписання відмовилася та покинула робоче місце, що підтверджується відповідними актами. Копію зазначеного наказу надіслали ОСОБА_1 та повідомили про необхідність отримання трудової книжки. Крім того, зазначив, що офіційний лист-клопотання про звільнення у порядку переведення начальника відділу погашення заборгованостей ОСОБА_1 був наданий ДПІ у Косівському районі першим заступником ДПІ у Снятинському районі ГУ ДФС ОСОБА_14 у кінці робочого дня 22.12.2014р. (вх.122/7) вже після завершення процедури вивільнення позивача. Тому 24.12.2014р. відповідач направив лист до ДПІ у Снятинському районі про неможливість такого переведення. Далі пояснив, що у зв'язку з тривалим та невизначеним терміном лікування ОСОБА_1 та у зв'язку із завершенням фінансового року кошти, які були наявні на реєстраційному рахунку інспекції, були використані для виплати заробітної плати працівникам інспекції за грудень 2014р. Відповідного листа про дофінансування відповідач надіслав до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області 23.12.2014р., відповідь на який на даний час не отримав. А тому тільки після отримання відповідного фінансування на січень 2015р. відповідач 23.01.2015р. провів з позивачем розрахунок. На підставі наведеного в задоволенні позову просив відмовити. Крім того, зазначив, що позивач не надав жодних доказів, які б свідчили про порушення його законних прав і заподіяних моральних та фізичних страждань зі сторони відповідача, що послужило б підставою для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди в будь-якій сумі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13, голова комісії з реорганізації ДПІ у Снятинському районі, суду показала, що 18.12.2014р. до неї прийшов в.о. начальника ДПІ у Снятинському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області ОСОБА_14 з приводу переведення ОСОБА_1, працівниці ДПІ у Косівському районі, на посаду головного державного інспектора координаційно-моніторингового відділу ДПІ у Снятинському районі. Лист про переведення свідок виготовила і передала ОСОБА_1 для подачі до ДПІ у Косівському районі. А 22.12.2014р. ОСОБА_14 сказав їй, що виникло якесь непорозуміння з листом від 18.12.2014р., тому вона підготовила інший лист від 22.12.2014р. за тим самим номером і віддала ОСОБА_14 Крім того, послалася на постанову Кабінету Міністрів України від 30.11.2011р., в якій зазначено, що бланки листів можуть бути не пронумеровані.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14, суду показав, що перебуває на посаді в.о. начальника ДПІ у Снятинському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області. 18.12.2014р. головою комісії з реорганізації ДПІ у Снятинському районі ОСОБА_13 було підготовлено лист до ДПІ у Косівському районі щодо переведення ОСОБА_1на роботу в ДПІ у Снятинському районі і даний лист було надано ОСОБА_1 для подання в ДПІ у Косівському районі. 22.12.2014р. свідок повторно відвіз даного листа до ОСОБА_4, оскільки останній ставив під сумнів зазначене запрошення про переведення. Показав, що 18.12.2014р. ОСОБА_4 особисто дзвонив до нього і цікавився підставами і мотивами переведення ОСОБА_1.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача, третьої особи без самостійних вимог на сторні відповідача, дослідивши та оцінивши подані докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Міністерства доходів і зборів України №270 від 30.04.2014р. «Про внесення змін до деяких наказів Міндоходів» було внесено зміни до додатку 1 до наказу Міндоходів №80 від 26.04.2013р. та затверджено чисельність працівників державних податкових інспекцій головних управлінь Міндоходів з доведенням чисельності працівників ДПІ у Косівському районі в кількості 37 (а.с. 69).

19.05.2014р. першим заступником Міністра доходів і зборів України І.О.Білоусом затверджено перелік змін №1 до структури ДПІ у Косівському районі з зменшенням штатної чисельності з 40 до 37 (а.с. 70).

30.05.2014р. начальником ДПІ у Косівському районі ОСОБА_4 видано наказ №165-о "Про заходи щодо проведення скорочення штатної чисельності працівників" відповідно до якого створено комісію з питань кадрової роботи для визначення переліку осіб, які підлягають вивільненню у зв'язку із скороченням штатної чисельності працівників (а.с. 71).

06.06.2014р. на засіданні даної комісії (протокол від 06.06.2014р.) ухвалено рішення про попередження про наступне вивільнення начальника відділу погашення заборгованостей ДПІ у Косівському районі ОСОБА_1, оскільки ОСОБА_1 в порівнянні з іншими працівниками відділу має менше переваг для залишення на роботі згідно ст.42 КЗпП України та врахуванням притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани та перебування тривалий час на лікуванні (а.с. 72).

10.06.2014р. на адресу позивача було направлено лист №1289/10/09-08-04 з проханням з'явитися до ДПІ у Косівському районі для ознайомлення з попередженням про наступне вивільнення (а.с. 75).

17.06.2014р. відповідач направив подання голові профспілкового комітету працівників ДПІ у Косівському районі про надання згоди на звільнення працівників ДПІ, в тому числі і ОСОБА_1 - начальника відділу погашення заборгованостей. Дане подання було розглянуте на засіданні комітету ППОП та відповідно до витягу з протоколу №10 від 27.06.2014р. питання по ОСОБА_1 підлягало розгляду після її виходу з лікарняного та підписання попередження про наступне вивільнення (а.с. 76-78).

01.07.2014р. ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади 01.09.2014р. згідно із п.1 ст.40 КЗпП в зв'язку із скороченням штатної чисельності працівників ДПІ у Косівському районі. У зв'язку з відсутністю вакантних посад на момент попередження, позивачу не було запропоновано іншу роботу (а.с. 79).

23.07.2014р. ДПІ у Косівському районі надіслано подання голові профспілкового комітету працівників ДПІ у Косівському районі про надання згоди на звільнення працівника ДПІ ОСОБА_1 Дане подання 01.08.2014р. розглянуто на засіданні комітету ППОП ДПІ у Косівському районі та прийнято рішення про надання згоди на звільнення позивача згідно п.1 ст.40 КЗпП України та в зв'язку з відсутністю вакантних посад (а.с. 80-81).

01.09.2014р. позивач була відсутня на робочому місці, оскільки перебувала на лікарняному. У зв'язку з цим, ДПІ у Косівському районі 16.09.2014р. на адресу проживання ОСОБА_1 направила листа №1898/8/09-08-04-20 від 11.09.2014р., в якому повідомила про звільнення позивача в перший робочий день після її виходу на роботу на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 82).

18.12.2014р., перебуваючи на лікарняному, ОСОБА_1 подала відповідачу заяву щодо звільнення з роботи у порядку переведення в ДПІ у Снятинському районі та лист ДПІ у Снятинському районі №15/7/09-12-04/114 від 18.12.2014р. Однак, брати цю заяву в канцелярії відповідача відмовилися, а тому позивач надіслала її по пошті цінним листом з описом вкладення, яку ДПІ у Косівському районі одержала 19.12.2014р., про що свідчить відбиток штампу з відміткою про дату отримання та резолюція керівника, адресована ОСОБА_11 про вирішення згідно чинного законодавства (а.с.86).

22.12.2014р. позивач вийшла на роботу в ДПІ у Косівському районі і в присутності комісії їй було запропоновано вакантну посаду на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника, від якої вона відмовилися, зазначивши про це в листі-попередженні з проханням розглянути її заяву про переведення на роботу у ДПІ у Снятинському районі.

22.12.2014р. відповідачем видано наказ №59-О "Про звільнення ОСОБА_1", відповідно до якого ОСОБА_1 було звільнено згідно п.1 ст.40 КЗпП у зв'язку із скороченням штату працівників ДПІ у Косівському районі.

Того ж дня було складено акт №25/04 про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 о 16.00 год. та акт №24/04 про відмову ОСОБА_1 від підписання та ознайомлення з наказом про звільнення (а.с.116-117).

Копію зазначеного наказу відповідач надіслав ОСОБА_1 та повідомив про необхідність явки в ДПІ у Косівському районі для отримання трудової книжки.

Розрахунок із позивачем відбувся тільки в січні 2015 року, оскільки на момент звільнення позивача були використані всі кошторисні призначення відповідача на заробітну плату.

При вирішенні даного спору суд виходів з наступного нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п.15 ч.1 ст.3 КАС України).

Згідно Закону України "Про державну службу в Україні" державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

А тому даний спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України передбачено можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним орган у випадку змін в організації виробництва і праці, під якими розуміється ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

В той же час відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускаються, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

В ч.1 ст.44 КЗпП України передбачено, зокрема, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Згідно із ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення" , власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства (ч.4 ст. 47 КЗпП України).

Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи (ч.5 ст. 47 КЗпП України).

Таким чином, законом передбачено право працівника за його власним розсудом працевлаштуватися самостійно або звернувшись за допомогою до державної служби зайнятості.

Вказані норми слугують гарантією забезпечення вивільнюваного працівника роботою, а також реалізацією його конституційного права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ст.43 Конституції України) .

Судом встановлено, що в ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів було проведено скорочення штатної чисельності працівників, під скорочення потрапила і ОСОБА_1 Про наступне вивільнення 01.09.2014 року вона була повідомлена адміністрацією за два місяці, а саме: 01.07.2014 року, вакантні посади за їх відсутністю на той час їй не пропонувалися. Однак, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю і перебуванням позивача 01.09.2014 року на лікарняному адміністрація відповідача повідомила ОСОБА_1 про її звільнення у перший день виходу на роботу. ОСОБА_1, самостійно знайшовши собі постійну роботу в ДПІ у Снятинському районі ГУ Міндоходів, 18.12.2014 року подала до відповідача заяву про звільнення у зв'язку з переведенням на підставі п.5 ст.36 КЗпП України та клопотання даної інспекції про переведення.

Підставою припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, установу, організацію (п.5 ст.36 КЗпП України). При цьому умовою здійснення переведення працівника є заява працівника на переведення та клопотання власника підприємства, установи, організації, куди працівник переводиться.

За таких обставин, у разі, коли працівник до моменту звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України самостійно знайшов роботу і подав заяву про звільнення у зв'язку з переведенням в іншу установу, в даному випадку в ДПІ у Снятинському районі ГУ Міндоходів, разом із клопотанням даної інспекції про переведення, то відповідач зобов'язаний був розглянути дану заяву та забезпечити реалізацію права працівника мати роботу та бути працевлаштованим в іншій установі.

Натомість, винісши оскаржуваний наказ, відповідач позбавив позивача права працевлаштуватися на постійну роботу в ДПІ у Снятинському районі ГУ Міндоходів із збереженням безперервного стажу роботи.

Вказані обставини підтверджуються зібраними доказами та показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про наявність вакантної посади в ДПІ у Снятинському районі, про переведення позивача на яку і було подано клопотання до відповідача.

З цих підстав суд не приймає доводи третьої особи про право керівника установи за своїм розсудом задовольнити або відмовити у задоволенні заяви працівника та клопотання іншої установи про переведення.

Стосовно посилань третьої особи на те, що голова комісії з реорганізації ДПІ у Снятинському районі не вправі була подавати таке клопотання, то як вбачається з пояснень представника відповідача в процесі реорганізацій державних податкових інспекцій Головних управлінь Міндоходів у державні податкові інспекції Головних управлінь ДФС голови цих комісій наділені такими повноваженнями.

Стосовно посилань третьої особи на те, що подане позивачем клопотання про переведення не було оригіналом, оскільки не містило всіх необхідних для цього реквізитів (кольорового забарвлення та номеру на звороті), то свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтвердили його справжність та оригінальність. Крім того, свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показав, що в телефонній розмові з ОСОБА_4 підтвердив клопотання про переведення ОСОБА_1 на роботу в ДПІ у Снятинському районі, а свідок ОСОБА_13 показала, що даний лист складений відповідно до вимог постанови КМУ №1242 від 30.11.2011р. Крім того, робочою групою, яка проводила службову перевірку фактів, викладених у заяві ОСОБА_1, не встановлено невідповідності чи недостовірності даного документу - клопотання про переведення. Відсутність кольорового оформлення та номеру на зворотньому боці клопотання за вказаних вище обставин, на думку суду, не може слугувати підставою для визнання даного документа таким, що не підлягав розгляду.

Вказане підтверджується також і висновком №09-19-14-20-2/6 про результати службової перевірки фактів, викладених у листі начальника відділу погашення заборгованостей ДПІ у Косівському районі ОСОБА_1 від 22.12.2014 року на неправомірні дії начальника ДПІ у Косівському районі ОСОБА_4 від 29.12.2014 року (а.с.36-49 т.1), в ході реалізації якого начальника ДПІ у Косівському районі ОСОБА_4 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани (а.с.41 т.2).

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу №59-0 від 22.12.2014 року Державної податкової інспекції у Косівському районі Головного Управління Міндоходів в Івано-Франківській області в частині звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.40 КЗпП України, змінивши формулювання причин звільнення ОСОБА_1 - на звільнення у зв'язку з переведенням на підставі п.5 ст.36 КЗпП України, та змінивши дату звільнення - на день ухвалення рішення суду. Відповідно пілягають задоволенню позовні вимоги про внесення про це відповідних змін до наказу №59-0 від 22.12.2014 року та трудової книжки ОСОБА_1.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.12.2014 року до дня ухвалення рішення суду з урахуванням середньомісячної заробітної плати в розмірі 2568,93грн., вона також підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів", оскільки згідно зі ст.235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Обчислення оплати вимушеного прогулу провадиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р., згідно пункту 1 якого цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до п.2 даного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку).

Згідно довідки №5 від 28.01.2015 року середній заробіток позивача за два останні місяці становив 2568,93 грн.(а.с.55 т.1), вимушений прогул позивача складає з 23.12.2014р. по дня ухвалення рішення суду. За час вимушеного прогулу позивач на обліку в державній службі зайнятості не знаходилась та жодних допомог не отримувала, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.77 т.2).

Стосовно вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50000 грн., то суд зазначає наступне.

Згідно із ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Обов"язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника або втрата ним нормальних життєвих зв"язків або додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

В судовому засіданні позивач та його представник не надали суду доказів моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, а тому в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити.

Стосовно позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 650 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон) видами адвокатської діяльності є складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

В п.4 ч.1 ст.20 даного Закону зазначено, що під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку.

Так, відповідно до ч.1 ст.26 цього Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ч.1 ст.27 вказаного Закону договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз'яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об'єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк (ч.2 ст.27 закону ).

Відповідно до ч.1 ст.30 даного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (ч.2 ст.30 Закону).

Оскільки позивач не надала суду копію договору про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_12, а витрати на правову допомогу обгрунтувала квитанцією №013275 від 19.01.2015 року, яка не підписана нею та отримувачем (адвокатом ОСОБА_12), то суд дійшов висновку про відсутність підстав для повернення 650 грн. витрат на правову допомогу.

Стосовно судових витрат, то відповідно до ч.3 ст.94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 закону України "Про судовий збір" N 3674-VI від 08.07.2011р. позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

На підставі ст.124 Конституції України, керуючись ст.ст.2, 8-14, 86, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ №59-0 від 22.12.2014 року Державної податкової інспекції у Косівському районі Головного Управління Міндоходів в Івано-Франківській області в частині звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.40 КЗпП України.

Змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 із "згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників ДПІ у Косівському районі" на "у зв'язку із переведенням на роботу в ДПІ у Снятинському районі Головного Управління Міндоходів в Івано-Франківській області на підставі п.5 ст.36 КЗпП України" та дату звільнення з " 22 грудня 2014року" на "день ухвалення рішення суду", внести про це відповідні зміни до наказу №59-0 від 22.12.2014 року та трудову книжку ОСОБА_1.

Зобов'язати Державну податкову інспекцію у Косівському районі Головного Управління Міндоходів в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.12.2014 року до дня ухвалення рішення суду з урахуванням середньомісячної заробітної плати в розмірі 2568,93грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення встановлених строків подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: Лучко О.О.

Постанова складена в повному обсязі 06.03.2015 року.