Справа № 826/19721/14
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 березня 2015 року № 826/19721/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Погрібніченка І.М., суддів Огурцова О.П., Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доНаціонального банку України
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

15 грудня 2014 року до Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, про:

- визнання протиправним та скасування наказу Національного банку України (далі - НБУ, відповідач) від 17.11.2014 р. № 317-к про звільнення ОСОБА_1 з посади інкасатора за п. 1 ст. 40 КЗпП України (далі - оскаржуваний наказ);

- поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді інкасатора в Національному банку України з 17.11.2014 р.;

- стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.11.2014 р. до дати ухвалення судового рішення в цій справі та - моральної шкоди в розмірі 12 000,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що оскаржуваний наказ видано через два місяці з дати поновлення його на роботі, що свідчить про те, що рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі було здійснено відповідачем удавано, тобто на штатну одиницю інкасатора в неіснуючий в структурі НБУ відділ, який було виключено зі штатної структури відповідача ще в 2007 році.

Позивач зауважує, що насправді в 2014 році скорочення штату інкасаторів у відповідача не відбувалось, відбулось лише скорочення посади позивача, яка або взагалі не вносилася відповідачем до штатного розпису установи або ж була внесена до штатного розпису установи штучно, в день прийняття ОСОБА_1 на роботу, та скорочена в штатному розписі в день звільнення останнього.

Також позивач вказує на те, що запропоновані йому посади взагалі не відносилися до його фаху, що є порушенням зі сторони відповідача у процедурі прийняття оскаржуваного наказу.

Також позивач зауважує, що його звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось як того вимагають приписи Кодексу законів про працю України без згоди профспілкової організації.

З метою відновлення порушених, на думку позивача, прав, свобод та інтересів, останній вважає, що його має бути поновлено на роботі на посаді інкасатора в НБУ з дня його звільнення та йому має бути виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Крім того, позивач вважає, що йому протиправною поведінкою відповідача було завдано додаткових моральних страждань, які він оцінює в грошовому виразі та що становить 12 000,00 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги повністю підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача подав заперечення на адміністративний позов та на заяву про збільшення розміру позовних вимог, в яких зазначає, що на виконання постанови відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про відкриття виконавчого провадження від 03.09.2014 р. ВП № 43482723, винесеної на підставі виконавчого листа № 826/1981/13-а, виданого 13.02.2014 р. Київським апеляційним адміністративним судом, на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2014 р. по справі № 826/1981/13-а ОСОБА_1 поновлено на посаді інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України згідно наказу Центрального сховища Національного банку України від 09.09.2014 р. № 232-к.

З урахуванням того, що посада на яку був поновлений позивач скорочена, згідно з постановою Правління Національного банку України «Про вдосконалення діяльності Національного банку України з перевезення цінностей та використання приміщень» від 29.03.2007 р. № 101, наказом Національного банку України «Про скорочення штату працівників управління перевезення цінностей та організації інкасації Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області та управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України» від 18.05.2007 р. № 67 та у відповідності до вимог статті 492 КЗпП України 16.09.2014 р. ОСОБА_1 був попереджений про наступне вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Останньому перед вивільненням були запропоновані вакантні посади, на які ОСОБА_1 не погодився.

Також відповідач вказує на те, що переважне право на залишення на роботі обговорюється лише в випадку звільнення одного з декількох працівників, що займають однакові посади.

А тому, внаслідок проведених змін в організації виробництва і праці коли були скорочені всі посади працівників управління перевезення цінностей Центрального сховища, норми ст. 42 КЗпП України до новоутворених структурних підрозділів не застосовуються.

Також на думку відповідача, складання штатного розпису відбулось з метою виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, а отже в чіткій відповідності до норм чинного законодавства.

Також відповідач вказує на те, що в Центральному сховищі Національного банку України не існує профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості», згадуваної позивачем у позовній заяві.

Звільнення позивача може погоджуватися лише з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник.

Оскільки позивач не є членом профспілки, яка діє як в Національному банку так і в Центральному сховищі Національного банку, відповідач вважає, що процедура звільнення ОСОБА_1 відбулась з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Також відповідач вважає, що для відшкодування моральної шкоди не має достатніх підстав, оскільки позивач не підтвердив факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а тому його вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою.

В своїх запереченнях на адміністративний позов та на заяву про збільшення розміру позовних вимог представник відповідача просить в задоволенні позовних вимог повністю відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення їх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 з 02 січня 1992 року працював в Національному банку України на посаді інкасатора. Присягу державного службовця прийняв 15 листопада 1999 року.

Згідно наказу Національного банку України від 23.08.2007 р. № 1073-к ОСОБА_1, інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України, 23 серпня 2007 року звільнено з роботи в зв'язку із скороченням штату працівників та відмовою від працевлаштування на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України. Цим же наказом ОСОБА_1 виплачено вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України.

20 вересня 2007 року ОСОБА_1 з вимогами про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.04.2008 р. в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.07.2009 р. постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.04.2008 р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.01.2013 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.04.2008 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.07.2009 р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.03.2013 р. (справа № 826/1981/13-а) позов ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано наказ Національного банку України від 23 серпня 2007 року № 1073-к в частині звільнення ОСОБА_1, інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України з 23 серпня 2007 року в зв'язку із скороченням штату працівників та відмовою від працевлаштування на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України, зобов'язано Національний банк України звільнити ОСОБА_1 з 17 листопада 2011 року, в задоволенні решти адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним вище рішенням, ОСОБА_1, НБУ та первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» Центрального сховища Національного банку України звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2014 р. апеляційні скарги ОСОБА_1 та первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» Центрального сховища Національного банку України задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.03.2013 р. в частині зобов'язання НБУ звільнити ОСОБА_1 з 17.11.2011 р. скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді інкасатора відділу перевезення цінностей Управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України з 23.08.2007 р., в решті постанову залишено без змін, в задоволенні апеляційної скарги Національного банку України відмовлено.

13 лютого 2014 року Київським апеляційним адміністративним судом видано виконавчий лист № 826/1981/13-а.

Заява про примусове виконання ОСОБА_1 подана 27.05.2014 р.

03 вересня 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України на підставі виконавчого листа № 826/1981/13-а, виданого 13 лютого 2014 року Київським апеляційним адміністративним судом, прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 43482723 з примусового виконання рішення суду, яким скасовано наказ Національного банку України від 23.08.2007 р. № 1073-к в частині звільнення ОСОБА_1, інкасаторі відділу перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України з 23 серпня 2007 року в зв'язку із скороченням штату працівників та відмовою від працевлаштування на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та поновлено ОСОБА_1 на посаді інкасатора відділу перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України з 23.08.2007 р.

Вказаною постановою боржнику - Національному банку України надано 7-денний термін для самостійного виконання рішення суду.

На виконання постанови відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про відкриття виконавчого провадження від 03.09.2014 р. ВП № 43482723, Центральним сховищем Національного банку України 09.09.2014 р. прийнято Наказ «Про поновлення на роботі ОСОБА_1» № 232-к.

Вказаним наказом ОСОБА_1 поновлено на роботі в посаді інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України з 24 серпня 2007 року з посадовим окладом 1 218,00 грн. на місяць, надбавкою за високі досягнення в праці в розмірі 27 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за ранг, винагородою за вислугу років у розмірі 30 відсотків і доплатою за раніше присвоєний ранг державного службовця в розмірі 90,00 грн.

16 вересня 2014 року позивач був попереджений про наступне вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що останній власноруч розписався в попередженні.

Одночасно ОСОБА_1 16.09.2014 р. було запропоновано переведення на вакантну посаду старшого касира відділу приймання та видачі цінностей управління приймання, видачі та зберігання цінностей Центрального сховища на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, старшого касира цього відділу ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 р., від якого позивач відмовився.

17 листопада 2014 року позивачу вдруге було запропоновано переведення на вказану вище вакантну посаду, від якого ОСОБА_1 вдруге відмовився.

На підставі попередження про звільнення ОСОБА_1 від 16.09.2014 р., 17 листопада 2014 року Центральним сховищем Національного банку України прийнято Наказ «Про звільнення ОСОБА_1» № 317-к.

Вказаним наказом ОСОБА_1, інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей, звільнено з роботи 17 листопада 2014 року в зв'язку із скороченням штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Незгода з вказаним вище наказом від 17.11.2014 р. № 317-к, маючи на меті поновитися на роботі на посаді інкасатора в НБУ, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди обумовила позивача звернутись до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів не погоджується з доводами ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача згідно рішення суду було поновлено на його попередній роботі (посаді) - інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України шляхом внесення відповідних змін до штатного розпису Центрального сховища Національного банку України на 2014 рік, затвердженого директором Центрального сховища Національного банку України від 08.01.2014 р., переліком № 2 змін до штатного розпису Центрального сховища Національного банку України на 2014 рік, затвердженого В.о. директора Центрального сховища Національного банку України від 11.08.2014 року.

Поновлення ОСОБА_1 на посаді інкасатора відбулось на підставі наказу Центрального сховища НБУ від 09.09.2014 р. № 232-к.

Разом з тим, як було встановлено колегією суддів під час розгляду справи, посада на яку був поновлений позивач, була скорочена згідно з постановою Правління Національного банку України «Про вдосконалення діяльності Національного банку України з перевезення цінностей та використання приміщень» від 29.03.2007 р. № 101 та наказом Національного банку України «Про скорочення штату працівників управління перевезення цінностей та організації інкасації Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області та управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України» від 18.05.2007 р. № 67.

За умови що управління перевезення цінностей було виключено із структури Центрального сховища НБУ із скороченням чисельності та штату працівників, ОСОБА_1 на виконання приписів ст. 492 КЗпП України 16.09.2014 р. було попереджено про наступне вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності або штату працівників).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавцем ОСОБА_1 було запропоновано іншу роботу в тій же установі, а саме, останньому було запропоновано переведення на вакантну посаду старшого касира відділу приймання та видачі цінностей управління приймання, видачі та зберігання цінностей Центрального сховища на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, старшого касира цього відділу ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 р., з яким позивач не погодився, про що власноруч 16.09.2014 р. розписався.

17 листопада 2014 року ОСОБА_1 вдруге було запропоновано переведення на вакантну посаду старшого касира відділу приймання та видачі цінностей управління приймання, видачі та зберігання цінностей Центрального сховища на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, старшого касира цього відділу ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 р., з яким позивач вдруге не погодився, про що власноруч 17.11.2014 р. розписався.

З аналізу встановлених фактів вбачається, що відповідачем під час попередження позивача про наступне вивільнення та надання можливості перевестися на іншу вакантну посаду були дотримані вимоги ст. 492 КЗпП України.

Що стосується того, яку саме посаду запропоновано позивачу, на що останній звертає увагу в своєму адміністративному позові як на посаду яка не відноситься до його фаху, колегія суддів звертає увагу на те, що це є виключним правом власника або уповноваженого ним органу.

Крім того, з наявної в матеріалах справи копії диплому спеціаліста серії НОМЕР_1, виданого на ім'я ОСОБА_1, вбачається, що позивач закінчив у 2010 році Університет банківської справи Національного банку України (м. Київ) і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Банківська справа» та здобув кваліфікацію спеціаліст з банківської справи.

Відповідно до спеціальностей, спеціальність «Банківська справа» визначається як спеціальність 7.03050802 - Банківська справа.

Спеціаліст з «Банківської справи» підготовлений до роботи за такими видами економічної діяльності: науковий співробітник (банківська справа, кредит, валютні операції тощо ); економіст і фінансист; консультант з банківської справи та кредитування; аудитор; кредитний інспектор; економіст по фондових операціях; дилер по валютних операціях; фінансове посередництво; грошове посередництво; фінансовий лізинг; надання кредитів; інші види грошового посередництва; управління фінансовими ринками; інші види допоміжної діяльності у сфері банківських послуг; управління портфелями цінних паперів; викладач вищого навчального закладу.

Спеціаліст з банківської справи може займати такі первинні посади: спеціаліст управління платіжних карток; спеціаліст-економіст валютного відділу; спеціаліст кредитного відділу; спеціаліст сектору залучення клієнтів; економіст чи консультант з економічних та фінансових питань; економіст спеціалізованих кредитно-фінансових установ; старший касир, контролер-касир; науковий співробітник; викладач.

За вказаних обставин, на думку колегії суддів запропонована відповідачем посада старшого касира відповідає фаху позивача.

Приписами частини другої ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Втім, позивач двічі відмовився від запропонованої відповідачем посади старшого касира, що стало наслідком в подальшому його звільнення на підставі наказу Центрального сховища НБУ від 17.11.2014 р. № 317-к.

Що стосується отримання роботодавцем попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації при розірванні трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України, на що позивач звертає увагу в своєму адміністративному позові, зокрема, на відсутність погодження про його звільнення від первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» Центрального сховища ДБУ, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.1999 р. № 1045-XIV (далі - Закон № 1045-XIV) (в редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин), зокрема до ст. 1 первинна організація профспілки - добровільне об'єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі.

Приписами п. 10 ч. 1 ст. 38 Закону № 1045-XIV визначено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом.

Матеріалами справи підтверджено, що в Центральному сховищі НБУ існує одна первинна профспілкова організація Центрального сховища Національного банку України - це Первинна профспілкова організація Центрального сховища Національного банку України, яка є організаційною ланкою Професійної спілки працівників державних установ міста Києва, про що свідчать довідки Центрального сховища НБУ від 16.02.2015 р. № 85/06-007/751 та голови міськкому профспілки працівників державних установ міста Києва від 16.02.2015 р. № б/н.

Як вбачається з довідки голови міськкому профспілки працівників державних установ міста Києва від 16.02.2015 р. № б/н, Первинна профспілкова організація Центрального сховища Національного банку України налічує 65 членів і знаходиться за адресою: 02660, м. Київ, вул. Пухівська, 7а. Голова первинної профспілкової організації - Старцев Михайло Борисович.

Також, матеріали справи містять довідку за підписом Голови профкому Старцева М.Б. від 10.11.2014 р., в якій повідомляється що ОСОБА_1 не є членом профспілкової організації Центрального сховища Національного банку України.

Даними, що містяться в довідці за підписом начальника відділу персоналу Центрального сховища Національного банку України Знахуренко О.В. від 16.02.2015 р. № 34-08-060/42, підтверджується те, що відрахувань із заробітної плати працівників Центрального сховища Національного банку України профспілкових внесків на користь первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» з квітня 2009 року по вересень 2014 року, згідно заяв працівників про вихід із вищезазначеної профспілки, відділ персоналу Центрального сховища не здійснював. Згідно (наявної в матеріалах справи) заяви ОСОБА_1 від 16.09.2014 р. в період з вересня 2014 року по 17.11.2014 р. (дата звільнення) здійснювалися відрахування з його заробітної плати на рахунок первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» Центрального сховища НБУ, членом якої згідно довідки голови цієї профспілкової організації Карпенка О.В. від 09.02.2015 р. № б/н являється позивач.

За умови того, що позивач не є членом профспілки, яка діє як в Національному банку України, так і в Центральному сховищі Національного банку України, а звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої являється працівник, колегія суддів вважає, що процедуру звільнення позивача НБУ здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Таким чином, дійшовши висновку про правомірність прийняття відповідачем оскаржуваного наказу, колегія суддів вважає вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу Національного банку України від 17.11.2014 р. № 317-к про звільнення ОСОБА_1 з посади інкасатора за п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді інкасатора в Національному банку України з 17.11.2014 р.; стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.11.2014 р. до дати ухвалення судового рішення в цій справі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Також, вимога позивача про стягнення з відповідача на свою користь моральної шкоди в розмірі 12 000,00 грн., не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність факту такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача (відповідача); наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача (відповідача); вини останнього (відповідача) в її заподіянні.

Приймаючи до уваги той факт, що під час розгляду даної справи фактів, які б свідчили про протиправність дій відповідача встановлено не було, вимога позивача про стягнення з НБУ моральної шкоди в розмірі 12 000,00 грн. задоволена бути не може.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1.

Згідно з частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, в зв'язку із чим, в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи те, що ОСОБА_1, відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674-VI, звільнений від сплати судового збору, питання розподілу судових витрат судом стосовно нього не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 122, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя І.М. Погрібніченко

Судді: О.П. Огурцов

В.П. Шулежко