Справа № 305/184/13-а, 2а-305/15/13
Суддя: Качмар В.Я.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року Справа № 6315/13/876

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рахівського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Квасівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні: позивача ОСОБА_3; відповідача ОСОБА_1, про скасування рішень органу місцевого самоврядування та зобов'язання до вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В :

28.12.2010 (здано на пошту) ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Квасівської сільської ради Рахівського району Закарпатської області (далі - Сільська рада), з урахуванням збільшення позовних вимог (а.с.116-121), в якому просив скасувати рішення відповідача від 04.04.1997 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» (далі - Рішення) п.202 якого передано ОСОБА_4 безоплатно у приватну власність присадибну земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (далі - ОЖБ) та ведення особистого підсобного господарства (далі - ОПГ) площею 0,50га в АДРЕСА_1 місце розташування - Берізник, та від 07.10.2002 №79 «Про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_4» (далі - Рішення №79), яким погоджено виготовлення державного акту на цю земельну ділянку (по 0,25 для ОЖБ та ОПГ) ОСОБА_4 Крім того, просив зобов'язати Сільську раду скасувати кадастровий номер цієї земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовані тим, що на момент прийняття вказаних рішень спірна земельна ділянка не була вільною та не перебувала у користуванні ОСОБА_4 Вона перебувала у користуванні ОСОБА_5 - сестри ОСОБА_4 та баби позивача, спадкоємцем за правом представлення якої останній є. На цій земельній ділянці знаходиться житловий будинок, який належав ОСОБА_5

Постановою Рахівського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2013 року в справі №305/184/13-а позов задоволено.

Постанову оскаржила ОСОБА_1, яка в апеляційній скарзі просить її скасувати та провадження у цій справі закрити. В апеляційній скарзі покликаються на те, що є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 Спадкове майно складається із спірної земельної ділянки та житлового будинку за вказаною адресою. Вона прийняла спадщину, позивач не є спадкоємцем ОСОБА_4, а тому позбавлений права вимоги за цим позовом. Вважає, що вказаний спір повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Позивач у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що на день прийняття Сільською радою Рішення спірна земельна ділянка не була вільною, не належала до земель запасу та не перебувала у користування ОСОБА_4, а була відведена ОСОБА_5 Наведене Рішення та Рішення №79 прийняті з порушенням цивільного та земельного законодавства та порушують права позивача на визнання за ним права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_5, цивільний спір щодо якого (спадкового майна) перебуває в провадженні цього ж суду. Водночас, суд вважав, що цю справу належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У п.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2012 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» цей суд роз'яснив, що за змістом ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог ст.70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Цим вимогам оскаржене судове рішення не відповідає.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із ч.4 ст.13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст.41).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Апеляційним судом встановлено, що позивач та ОСОБА_3 є онуками ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8-9).

Сільська рада п.202 Рішення передала ОСОБА_4 безоплатно у приватну власність присадибну земельну ділянку для ОЖБ та ОПГ площею 0,50га в АДРЕСА_1 місце розташування - Берізник (а.с.101).

ОСОБА_4 виготовила необхідну технічну документацію (а.с.111-114).

Рішенням №79 погоджено ОСОБА_4 виготовлення державного акту на цю земельну ділянку (по 0,25 для ОЖБ та ОПГ) на основі Рішення (а.с.100).

На підставі цього рішення ОСОБА_4 отримала державний акт на право приватної власності на землю від 18.11.2002 серії ІV-ЗК №034396 (далі - Державний акт; а.с.110).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, залишивши заповіт від 11.03.1997 (далі - Заповіт), яким все своє майно заповіла ОСОБА_1 (а.с.7, 125).

В провадженні Рахівського районного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа №709/10/2011 (далі - Справа №709/10/2011) за об'єднаними позовами:

ОСОБА_2 до Сільської ради, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Рахівської районної ради (далі - КП), ОСОБА_7 та ОСОБА_1, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3, про визнання недійсним та скасування заповіту, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та визнання права власності на спадкове майно;

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, КП та Сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3, про визнання дійсним заповіту та визнання права власності;

ОСОБА_3 до Сільської ради, КП, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про визнання права власності на спадкове майно (а.с.145-146).

Однією із позовних вимог ОСОБА_2 у цій справі є скасування Державного акту.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v.Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 цього ж Кодексу).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Статтею 80 ЗК України установлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

За змістом статей 2 та 5 цього ж Кодексу Сільська рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як власник землі вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права власності на земельну ділянку в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій.

Ураховуючи наведене, цей суд дійшов помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами КАС України.

Конституційний Суд України в п.5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2014 року №21-493а14.

Додатково необхідно вказати на таке.

Прийняте Сільською радою рішення про передачу ОСОБА_4 у власність земельної ділянки для ОЖБ та ОПГ є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання - отриманням Державного акту. Скасування такого акта не породжує наслідків для спадкоємців (ОСОБА_1.) власника (ОСОБА_4.) земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Відтак, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для спадкоємців власника, оскільки у таких осіб виникло право власності і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Таким чином, у разі прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Розгляд даного позову не впливає на законність правовстановлюючих документів щодо права власності земельною ділянкою до розгляду спору про їх оскарження (не породжує юридичних наслідків).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2014 року №21-405а14.

Стаття 15 ЦПК України визначає компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ, п.1 ч.1 якої вказує, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач покликалися на порушення його саме спадкових прав (похідних прав) на спірну земельну ділянку, яка перебувала в правомірному користуванні (власності) його баби ОСОБА_5.

Як вказано вище, у Справі №709/10/2011 ОСОБА_2 однією із позовних вимог заявив скасування Державного акту.

Відтак цей суд, вирішуючи цивільний спір про відновлення спадкових прав ОСОБА_2, може (зобов'язаний) дати оцінку законності Рішення та Рішення №79, якщо їх прийняття сприяло порушенню його прав.

Такий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 21 лютого 2011 року №21-3а11.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При цьому ч.1 ст.203 цього ж Кодексу визначає, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та постановлення ухвали про закриття провадження у цій справі.

Щодо мотивів, з яких виходив Львівський апеляційний адміністративний суд при постановленні ухвали від 12 грудня 2012 року по цій справі, якою скасовано ухвалу Рахівського районного суду Закарпатської області від 11 червня 2012 року про закриття провадження у справі, то такі не є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при розгляді справи (а.с.149-151, 184-186).

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Рахівського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2013 року скасувати та закрити провадження у цій справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 27 лютого 2015 року.