Справа № 591/9924/14-а
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 р.Справа № 591/9924/14-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Водолажської Н.С. , Калиновського В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 23.01.2015р. по справі № 591/9924/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Сумської міської ради

про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до суду із адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Сумської міської ради, в якому просила:

- визнати дії Управління праці та соціального захисту населення Сумської міської ради, в якому просила по припиненню виплати ОСОБА_1 допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01.07.2014 року протиправними та такими, що порушують вимоги ст. 58 Конституції України та рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99;

- зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Сумської міської ради, в якому просила поновити виплату допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та виплатити допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку починаючи з 01.07.2014 року.

За наслідками розгляду справи в порядку скороченого провадження постановою Зарічного районного суду м. Суми від 23.01.2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Позивач не погодившись із судовим рішенням подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову Зарічного районного суду м. Суми від 23.01.2015 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про їх необґрунтованість, оскільки, при ухваленні рішення судом не було застосовано положення ст. ст. 3, 6, 19, 58 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99, яким дано офіційне тлумачення ст. 58 Конституції України і встановлено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Також зазначає, що суд не врахував Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, яким також дано офіційне тлумачення ст. 58 Конституції України і встановлено, що стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є матір'ю ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с.6).

Згідно з рішенням про призначення допомоги від 01.06.2012 року та рішенням від 03.06.2014 року про перерахунок призначеної допомоги, ОСОБА_1 призначена виплата допомоги по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку з 23.04.2012 року по 04.03.2015 року в розмірі 130 гривень на місяць (а.с.8).

Також судом першої інстанції встановлено, що 25.07.2014 року позивач звернулася до відповідача із письмовою заявою про надання інформації стосовно причин припинення виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку з 01.07.2014 року (а.с.10).

Згідно з відповіддю від 14.08.2014 року виплата даного виду допомоги на дитину була припинена з 01.07.2014 року на підставі Закону України "Про запобігання фінансовій катастрофі та створення умов для економічного зростання в Україні" та Постанови КМУ від 25.06.2014 року № 208 "Про внесення змін до Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми", згідно з якими з 01.07.2014 року такий вид допомоги як допомога по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку скасований (а.с.11).

Не погоджуючись з припиненням відповідачем виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку з 01.07.2014 року, позивач звернулася до суду першої інстанції із вищезазначеними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що на момент, коли позивачці призначалася допомога по догляду за дитиною до досягнення нею повноліття, діяв закон, окремі положення якого були скасовані відповідно до розділу ІІ п. 7 п.п. 4 Закону України "Про запобігання фінансовій катастрофі та створення умов для економічного зростання в Україні", тобто даний вид державної соціальної допомоги був скасований, у тому числі, позивачці, не з моменту його призначення, оскільки закон не має зворотної дії в часі, а з моменту втрати чинності розділу IV Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми".

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення встановлений Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми".

Тобто, Закон України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" є спеціальним законом, що регулює правовідносини, пов'язані з призначення та виплатою державної допомоги на неповнолітніх дітей.

Положеннями ст. 5 цього Закону визначено, що всі види державної допомоги сім'ям з дітьми, крім допомоги у зв'язку з вагітністю та пологами жінкам, зазначеним у частині другій статті 4 цього Закону, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновителів, опікуна, піклувальника).

Таким чином, відповідач у справі - орган владних повноважень, на якого чинним законодавством покладений обов'язок щодо нарахування та виплати допомоги сім'ям з дітьми до досягнення нею трирічного віку.

Частиною 1 ст. 1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" встановлено, що громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", право на допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за цим Законом має особа (один з батьків дитини, усиновитель, опікун, баба, дід або інший родич), яка фактично здійснює догляд за дитиною.

Умови призначення допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку передбачені ст. 14 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", при цьому зазначений закон не передбачає обмежень чи особливих умов або розподілу осіб, що мають право на отримання такої допомоги.

Положеннями ст. 15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" встановлено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.

Статтею 1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" встановлено, що порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При цьому, з аналізу цієї норми не вбачається, що Кабінету Міністрів України делеговані функції щодо встановлення розміру допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Колегія суддів зазначає, до 01.01.2008 року - дати набрання чинності Законом України від 28 грудня 2007 № 107-VI "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" - правовідносини щодо виплати допомоги регулювалися Законом України від 21.11.1992 року № 2811-ХІІ "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", дія якого поширювалася на осіб, не застрахованих в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 13), та Законом України від 18.01.2001 року № 2240-III "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням", який поширював свою дію на застрахованих у зазначеній системі осіб.

Розмір допомоги також визначався цими Законами. Зокрема, ст. 15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", встановлено що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 гривень.

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" були внесені відповідні зміни до Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням". Зокрема, змінами до статті 13 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" його дію поширено на застрахованих осіб, а із Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням" - виключено статті 40-44.

Конституційний Суд України рішенням від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 визнав неконституційними низку положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", в тому числі й пункт 25 розділу II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" щодо виключення статей 40-44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням".

Пунктом 2 розділу ІІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" передбачено, що розділ II цього Закону діє до 31.12.2008 року.

Таким чином, з часу проголошення Рішення № 10-рп/2008 Конституційним Судом України відновили свою дію вищезазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням", а з 1 січня 2009 року - статті 13, 15 Закону "Про державну допомогу сім'ям з дітьми".

В свою чергу з 01.01.2009 року на виконання вимог Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" Кабінет Міністрів України постановою від 27.12.2001 року № 1751 затвердив Порядок призначення та виплати державної допомоги сім'ям з дітьми. Так відповідно до пункту 22 Порядку допомога виплачується у розмірі, що дорівнює різниці між: з 01.01.2009 року - 75 відсоткам, з 01.01.2010 року - 100 відсоткам прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше як 130 гривень.

Проте за період отримання позивачем допомоги з 23.04.2012 року по 30.06.2014 року відсутні будь-які обмеження щодо застосування Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», що обумовило отримання допомоги позивачем саме на підставі ст. 15 Закону України «Про допомогу сім'ям з дітьми».

Разом з тим, 27.03.2014 року Верховна Рада України прийняла Закон України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" № 1166-VII, пп. 4 п. 7 Розділу II передбачав виключення розділу IV «Допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку» з 01.07.2014 року.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми" від 25.06.2014 року № 2008 п. 15 зазначено, що для осіб, у яких закінчився термін виплати допомоги при народженні першої дитини, яка виплачується 24 місяці, на наступних 12 місяців призначається допомога до досягнення дитиною трирічного віку в розмірі 130 грн.

Таким чином з вищенаведеного можливо зробити висновок, що відповідач діяв правомірно при зупиненні виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_1 з 01.07.2014 року.

Підстави для поновлення виплат щомісячних сум державної допомоги позивачу у розмірі передбаченому Законом України "Про допомогу сім'ям з дітьми" відсутні, оскільки зупинена дія зазначеного закону.

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, щодо неможливості застосування Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання» при призначені допомоги, оскільки на момент прийняття цього закону вже існував закон, який регулював спірні правовідносини - Закон України "Про допомогу сім'ям з дітьми", є безпідставними, оскільки при вирішенні питання застосування норм Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання" та/або Закону України "Про допомогу сім'ям з дітьми" при регулюванні однорідних правовідносин, застосуванню підлягають саме норми Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання", як такого, який прийнято пізніше.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції під час розгляду даної адміністративної справи об'єктивно, повно та всебічно з'ясовано усі обставини, які мають суттєве значення для вирішення даної справи, застосовано до правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі, норми матеріального права, які регулюють саме ці правовідносини і ухвалено законне рішення. Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування постанови суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 23.01.2015р. по справі № 591/9924/14-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягагає.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Водолажська Н.С. Калиновський В.А.