Справа № 826/17563/14
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

04 березня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кобаля М.І.,

суддів: Аліменка В.О., Карпушової О.В.

при секретарі: Тищенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державної виконавчої служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Голови Державної виконавчої служби України, Державної виконавчої служби України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Голови Державної виконавчої служби України, Державної виконавчої служби України (далі Відповідачі) у якому просив: визнати протиправними дій Голови Державної виконавчої служби України щодо звільнення 19 грудня 2014 року ОСОБА_2 з посади старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України; - визнати протиправним та скасувати наказ Державної виконавчої служби України від 10 листопада 2014 року № 675/к «Про звільнення ОСОБА_2»; зобов'язати відповідачів поновити ОСОБА_2 на посаді старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2014 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна виконавча служба України звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні зазначеного позову відмовити в повному обсязі (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши представника Державної виконавчої служби України, що прибула у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом Голови Державної виконавчої служби України від 10 листопада 2014 року № 675/к ОСОБА_2 звільнено з посади старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 19 грудня 2014 року, у зв'язку із скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу роботу, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

19 грудня 2014 року відповідні відомості про звільнення ОСОБА_2 були внесені до його трудової книжки.

Не погоджуючись з рішенням відповідача, яке оформлено наказом від 10 листопада 2014 року № 675/к «Про звільнення ОСОБА_2В.», позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не було надано належних та допустимих доказів щодо пропонування позивачу роботи в Державній виконавчій службі України, та/або доказів відсутності такої роботи за відповідною професією чи спеціальністю.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, наказом Голови Державної виконавчої служби України від 10 листопада 2014 року № 675/к звільнено позивача з займаної посади старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 19 грудня 2014 року, у зв'язку з скороченням штату працівників.

У зв'язку із затвердженням нової структури Державної виконавчої служби України, головою Державної виконавчої служби України було ознайомлено ОСОБА_2 під підпис із попередженням про звільнення на підставі ст. 49-2 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до вказаного попередження, позивачу запропоновано переведення на посаду заступника начальника відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області, з посадовим окладом 1 218, 00 грн.

Вважаючи зазначене попередження про звільнення необґрунтованим, ОСОБА_2 звернувся із листом від 22 травня 2014 року до Національного агентства України з питань державної служби щодо його перегляду.

За результатами розгляду вказаного звернення Національним агентством України з питань державної служби було проведено перевірку у Державній виконавчій службі України, за результатами якої встановлено, що попередження від 19 травня 2014 року працівників Державної виконавчої служби України, зокрема ОСОБА_2, підготовлено з порушенням вимог статті 49-2 Кодексу законів про працю України в частині надання пропозиції іншої роботи в інших юридичних особах, оскільки відповідно до наказу Державної виконавчої служби України від 13 травня 2014 року № 39/2 в штаті були передбачені посади старших державних виконавців у Державній виконавчій службі України.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що голова Державної виконавчої служби України був зобов'язаний запропонувати ОСОБА_2 роботу у Державній виконавчій службі Україні, проте така робота останньому запропонована не була.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було запропоновано переведення на посади державних виконавців відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України та в подальшому призначено на відповідні посади.

Між тим, на 2 вакантні посади державних виконавців після 21.07.2014 року призначено ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які як вбачається з їх особових справ, не були працівниками Державної виконавчої служби України та призначені на вказані посади в порядку переведення з інших установ.

Крім того, Головою Державної виконавчої служби України порушено вимоги ч. 2 ст. 42 Кодексу законів про працю України, зокрема, не взято до уваги, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Колегією суддів апеляційної інстанції досліджено копії особової справи позивача, які містяться в матеріалах справи, і встановлено, що останній працює у відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 10.06.2013 року. Загальний безперервний стаж роботи в системі органів Державної виконавчої служби України становить понад 12 років. За період роботи в Державній виконавчій службі України позивач проходив курси підвищення кваліфікації, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, за високі показники роботи позивачеві постійно виплачувалась премія.

Беручи до уваги в якості доказів, на які звертає увагу позивач, копії особових справ державних виконавців відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, які містяться в матеріалах справи, зазначені особи мають нижчій рівень продуктивності і кваліфікації праці, менший безперервний стаж роботи в системі органів Державної виконавчої служби України у відділі примусового державної виконавчої служби України.

Відповідно до ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці;

3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

5) нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;

7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння;

8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;

10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників передбачений статтею 49-2 Кодексу законів про працю України, згідно із якою про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачами протиправно було не враховано переважного права позивача на залишення на роботі в Державній виконавчій службі України, а тому, ОСОБА_2 правомірно відмовився від запропонованої роботи на посаді заступника начальника відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що наказ від 10 листопада 2014 року № 675/к «Про звільнення ОСОБА_2В.» є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, правовими положеннями ст. 235 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Тобто, на підставі ст. 11 КАС України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, для належного захисту прав позивача, про поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 19 грудня 2014 року та стягнення з Державної виконавчої служби України суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Правовими положеннями ч. 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, в даному випадку відповідачами, як субєктами владних повноважень, не надано суду належних та допустимих доказів правомірності прийняття наказу від 10 листопада 2014 року № 675/к «Про звільнення ОСОБА_2В.».

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. Обставини, викладені в апеляційних скаргах, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В звязку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення, а постанову окружного суду без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної виконавчої служби України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2014 року без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя М.І. Кобаль

судді: В.О. Аліменко

ОСОБА_13

.

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Карпушова О.В.

ОСОБА_14