Справа № 2а-31/12/1805
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2015 року м. Київ К/9991/44852/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 20 лютого 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України в м. Суми про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2011 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. Уточнивши позовні вимоги, просив визнати незаконними дії та рішення управління Пенсійного фонду України в м. Сумах та зобов'язати відповідача повернути ОСОБА_4 утримані на підставі рішення управління Пенсійного фонду України в м. Сумах від 23 грудня 2010 року кошти, як надміру виплачену пенсію за період з 2002 року по 2009 рік.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 20 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі, у межах, передбачених ст. 220 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 є пенсіонером, перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Суми і отримує пенсію по інвалідності II групи внаслідок захворювання, пов'язаного з дією іонізуючих та інших шкідливих факторів при виконанні робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Пенсія позивача обчислена із середньомісячного заробітку, отриманого за роботу в зоні відчуження у червні 1986 року, у розмірі відшкодування фактичних збитків.

1 листопада 2001 року позивач подав до управління Пенсійного фонду України в м. Суми заяву, в якій зазначив, що не працює та у разі працевлаштування зобов'язується повідомити про ці обставини відповідача.

На підставі наявних у пенсійній справі матеріалів позивачу було збільшено розмір пенсії на 12%, як непрацюючому пенсіонеру відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення розмірів пенсій, призначених відповідно до ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 березня 2002 року № 374, а також пенсій, призначених відповідно до інших законів України, які раніше не підвищувалися.

З травня 2003 року по грудень 2005 року та з серпня по вересень 2007 року позивачу проводилась індексація пенсії як непрацюючому пенсіонеру відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

З 1 квітня 2009 року позивачу встановлено підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2009 року № 198 "Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян".

При опрацюванні списків працюючих пенсіонерів, наданих відділом персоніфікованого обліку та інформаційних систем, встановлено, що позивач працював з лютого 2002 року по грудень 2009 року, у зв'язку з чим виникла переплата пенсії ОСОБА_4 як непрацюючому пенсіонеру в сумі 20060 грн. 67 коп.

Після встановлення факту порушення позивачем приписів ст. 102 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у грудні 2010 року відповідачем прийнято рішення про утримання з позивача зайво отриманого розміру пенсії в сумі, що не перевищує 20% від місячного розміру пенсії, про що листом від 23 грудня 2010 року № 22218/4-09 повідомлено позивача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідно до ст. 102 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058 - IV пенсіонери зобов'язані повідомити орган, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі не виконання цього обов'язку і одержання у зв'язку з цим зайвих коштів, пенсіонери повинні відшкодовувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Відповідно до ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, не подання відомостей про зміни у складі членів сім'ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Згідно зі ст. 50 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV "виплачені суми пенсій можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду або в судовому порядку. Розмір відрахувань з пенсії обчислюється із суми, що належить пенсіонеру до виплати, і не може перевищувати 20 %.

Судами вірно зазначено, що позивач повинен був повідомити орган, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати, оскільки це є обов'язком позивача, про який він був обізнаний з 1 листопада 2001 року.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку, що відповідачем правомірно, в межах своєї компетенції було прийнято рішення про утримання з позивача зайво отриманого розміру пенсії, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та не ґрунтуються на законі.

Оскаржувані судові рішення постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Зарічного районного суду м. Суми від 20 лютого 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк