Справа № 2а-6314/10/1470
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2015 року м. Київ К/9991/73261/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 24.02.2011

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2011

у справі № 2а-6314/10/1470

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лентакс-Юг»

до 1. Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва,

2. Головного управління Державного казначейства України у Миколаївській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, визнання протиправними дій (бездіяльності), стягнення бюджетної заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 24.02.2011, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2011, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва від 03.09.2010 № /0 про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 439698 грн. Визнано протиправною бездіяльність ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва щодо ненадання висновку про бюджетне відшкодування з податку на додану вартість ТОВ «Лентакс-Юг» за травень 2010 року в сумі 65614 грн. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ «Лентакс-Юг» бюджетну заборгованість з податку на додану вартість за травень 2010 року в сумі 65614 грн. У решті позову відмовлено.

ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права: п.п. 3.1.2 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1, п. 4.3 ст. 4, п.п. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6, п.п. 7.2.3, п.п. 7.2.6 п. 7.2, п.п. 7.3.1, п.п. 7.3.6 п. 7.3, п.п. 7.4.1 п. 7.4, п.п. 7.5.1 п.п. 7.5, п.п. 7.7.1, п.п. 7.7.2 п.п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, ч. 1 ст. 138 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва здійснено позапланову виїзну перевірку «Лентакс-Юг» за період з 01.04.2010 по 30.04.2010, за результатами якої складено акт від 20.08.2010 № 1369/07-00/33368349. Актом перевірки встановлено неможливість підтвердження бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 65614 грн. через відсутність відповідей контрагентів на запити щодо проведення зустрічних звірок, а також зафіксовано порушення низки вимог Закону України «Про податок на додану вартість», що слугувало підставою для складання податкового повідомлення-рішення від 03.09.2010 № /0 про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в сумі 439698 грн., в т.ч.

в сумі 18910,7 грн. - у зв'язку з порушенням вимог п.п. 3.1.2 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1, п. 4.3 ст. 4, п.п. 6.1.1 п. 6.1 ст. 6, п.п. 7.3.1, п.п. 7.3.6 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (далі - Закону № 168/97-ВР), що полягали в неправильному визначенні бази оподаткування за операціями з реалізації в Україні товару імпортного походження виходячи з договірної вартості товару, яка є нижчою від його митної вартості. Податковий орган вважає, що звичайною ціною товару є його митна вартість;

в сумі 213598,66 грн. - у зв'язку з порушенням вимог п.п. 7.2.3, п.п. 7.2.6 п. 7.2, п.п. 7.4.1 п. 7.4, п.п. 7.5.1 п.п. 7.5, п.п. 7.7.1, п.п. 7.7.2 п.п. 7.7 ст. 7 Закону № 168/97-ВР, що полягали у неправомірному заявленні до бюджетного відшкодування за травень 2010 року сум податку на додану вартість, неправомірно віднесені до складу податкового кредиту за квітень 2010 року на підставі податкових накладних, виписаних та отриманих в попередніх звітних періодах. Податковий орган вважає, оскільки позивач не скористався правом сформувати податковий кредит у періоді, в якому в нього виникло таке право, то він втратив таке право;

в сумі 207188,3 грн. - у зв'язку з порушенням вимог п.п. 7.5.2 п. 7.5, п.п. 7.7.1, п.п. 7.7.2 п.п. 7.7 ст. 7 Закону № 168/97-ВР, що полягали в тому, що позивач неправомірно заявив до бюджетного відшкодування за травень 2010 року суми податку на додану вартість, що не були сплачені у попередньому податковому періоді - квітні 2010 року, а були сплачені на рахунок митного органу у попередніх періодах за операцією з імпорту товару.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Закон України «Про податок на додану вартість» не ставить право на заявлення до бюджетного відшкодування податку на додану вартість та на отримання такого відшкодування на рахунок у банку залежно від факту підтвердження зустрічними перевірками сплати податку на додану вартість усіма попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару, що спростовує позицію податкового органу, який посилається на відсутність відповідей на направлені відповідачем запити на проведення зустрічних перевірок контрагентів позивача.

За умови реального здійснення платником податків (покупцем) господарських операцій з придбання товару (робіт, послуг), які призвели до фактичного руху активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю, відсутністю порушень вимог закону при формуванні податкового кредиту, обчисленні від'ємного значення та заявленні його до бюджетного відшкодування, платник податку на додану вартість має право на бюджетне відшкодування.

Податковим органом не встановлено жодного фактичного порушення вимог наведених норм законодавства, яке б позбавляло позивача права на заявлення до бюджетного відшкодування від'ємного значення з податку на додану вартість в сумі 65614 грн., у зв'язку з чим суд касаційної інстанції вважає висновки судів попередніх інстанцій про необхідність задоволення позову, що стосується бюджетного відшкодування в сумі 65614 грн., обґрунтованими.

Суд касаційної інстанції також погоджується з висновками судів про протиправність податкового повідомлення-рішення від 03.09.2010 № /0. При цьому виходить з такого.

Загальний порядок визначення бази оподаткування операцій з поставки товарів (послуг) регулюється п. 4.1 ст. 4 Закону № 168/97-ВР, тому позивач правильно визначав базу оподаткування операції з реалізації товару на внутрішньому ринку України, виходячи з його договірної вартості, що визначена за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни.

Відповідно до п. 1.18. ст. 1 Закону № 168/97-ВР звичайні ціни розуміються та застосовуються за правилами, визначеними пунктом 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до п. 1.20.1 п. 1.20 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР): якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Підпункт 1.20.8 п. 1.20 ст. 1 Закону № 334/94-ВР обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладає на податковий орган у порядку, встановленому законом.

Порядок визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) регламентований п.п. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 Закону № 334/94-ВР, в межах якого податковий орган зобов'язаний діяти при визначенні рівня звичайних цін.

Цією нормою Закону передбачено, що для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Позиція ж податкової інспекції про те, що митна вартість товару є його звичайною ціною є такою, що не ґрунтується на приписах законодавства, жодною нормою якого не передбачено, що митна вартість товару, яка визначається для товарів, що ввозяться на митну територію України, є звичайною ціною для такого товару, який реалізується на території України.

Оскільки податковим органом для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) не використано договори зі співставними умовами, які могли вплинути на ціну товару, не може вважатися доведеним податковим органом той факт, що ціна товарів, реалізованих позивачем, є нижчою за звичайні ціни. Виходячи із положень п. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 Закону № 334/94-ВР, необхідно вважати, що така ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Таким чином, податковим органом протиправно зменшено за податковим повідомленням-рішенням бюджетне відшкодування з податку на додану вартість в сумі 18910,7 грн.

Суд касаційної інстанції також не вбачає порушень судами норм матеріального права при вирішенні питання щодо правомірності зменшення податковим органом позивачу бюджетного відшкодування в сумах 213598,66 грн. та 207188,3 грн. з огляду на таке.

Виходячи з положень п.п.7.2.3, п.п. 7.2.6. п. 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги). Податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця. Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Пункт 7.4.5. п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР забороняє включати до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними.

Зі змісту наведених положень Закону № 168/97-ВР випливає, що у податковому обліку податкова накладна є тим документом, який складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця і визначається як розрахунковий документ, що підтверджує вчинення певної господарської операції, за якою виникають податкові зобов'язання, породжує у платників податку (покупця та продавця) обов'язки та права щодо нарахування та сплати податку на додану вартість, в тому числі підтверджує право покупця на нарахування податкового кредиту.

Зважаючи на наявність у позивача при формуванні податкового кредиту податкової накладної, виданої платником податку на додану вартість, яка має силу податкового і одночасно розрахункового документу та підтверджує факт вчинення позивачем господарської операції, що є об'єктом оподаткування, відсутність у законі обмежень щодо строку давності на відображення податкового кредиту у податковому обліку, суд касаційної інстанції вважає, що формування платником податку на додану вартість податкового кредиту не у періоді, коли виникло таке право, а у періоді, коли отримано податкову накладну, само собою не може бути підставою для позбавлення такого платника права на податковий кредит та бюджетне відшкодування в сумі 213598,66 грн.

Відповідно до п.п. 7.5.2 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) (далі Закону) датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається для операцій із імпорту товарів (супутніх послуг) та по поставці послуг нерезидентом на митній території України - дата сплати податку по податкових зобов'язаннях згідно з підпунктом 7.3.6 цієї статті.

Відповідно до п.п. 7.3.6. п. 7.3 ст. 7 Закону датою виникнення податкових зобов'язань при імпорті є дата подання митної декларації із зазначенням у ній суми податку, що підлягає сплаті. Датою виникнення податкових зобов'язань при імпортуванні робіт (послуг) є дата списання коштів з розрахункового рахунку платника податку в оплату робіт (послуг) або дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) нерезидентом залежно від того, яка з подій відбулася першою.

Сума бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за звітний податковий період розраховується між сумою податкового зобов'язання такого періоду та сумою податкового кредиту такого періоду (абз. 1. п. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону).

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (абз. 3 п. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону).

Якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередньому податковому періоді постачальникам таких товарів (послуг) (п.п.«а» п.п. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону).

З наведених норм Закону випливає, що податковий кредит, який бере участь у розрахунку суми бюджетного відшкодування, формується не тільки за рахунок сум податку, що фактично сплачені отримувачем товару його постачальникам у попередньому податковому періоді, що передує звітному. Правило переносу від'ємного значення попереднього звітного періоду означає, що в звітному податковому періоді у платника податку може виникнути право на бюджетне відшкодування, але платник податку може отримати лише ту частину, яка буде дорівнювати сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у будь-якому попередньому податковому періоді постачальникам товарів (послуг), незалежно від того, у якому із попередніх звітних періодів придбано товар та сформовано податковий кредит.

Бюджетному відшкодуванню підлягає частина податку сплачена платником податку, що придбавав товари та послуги на митній території України, їх постачальникам, а при імпортуванні товарів - органам, які здійснюють контроль за правильністю нарахування та сплати (перерахування) податку до бюджету за імпортні товари. При цьому в основу розрахунку суми бюджетного відшкодування покладено єдиний принцип: проведення грошових розрахунків з постачальниками за придбані товари, а якщо постачальник - нерезидент, то з бюджетом (в частині ПДВ).

Отже, Закон не пов'язує право на бюджетне відшкодування у поточному звітному періоді з оплатою, проведеною у попередньому періоді за операціями з придбання товару, здійсненими у такому ж попередньому періоді, та з формуванням, у зв'язку з цим, податкового кредиту у цьому ж попередньому податковому періоді, а лише обмежує суми від'ємного значення, які фактично можуть бути відшкодовані платнику, фактичною сплатою податку на додану вартість постачальникам товарів, проведеною в будь-якому з попередніх звітних періодів постачальникам товарів, а якщо постачальник - нерезидент, то з бюджетом.

Таким чином,податковий орган протиправно зменшив позивачу бюджетне відшкодування в сумі 207188,3 грн.

Зважаючи на викладене, діючи у межах перегляду справи судом касаційної інстанції, визначених у ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції не знайшов підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 24.02.2011 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.10.2011 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою через Вищий адміністративний суд України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун