Справа № 826/14456/14
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 лютого 2015 року № 826/14456/14

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів: Мазур А.С., Літвінової А.В., розглянув відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до відповідачаНаціонального банку України
прозобов'язання вчинити певні дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд м. Києва з позовом до відповідача Національного банку України про захист прав щодо використання поточних та депозитних рахунків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.09.2014 р. позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху з підстав некоректного та незрозумілого викладення позовних вимог, що не стосувалися визначеного відповідача, як це передбачено вимогами ч. 4 ст. 105 КАС України.

Зважаючи на усунення позивачем у визначені судом строки недоліків позовної заяви, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.09.2014 р. суддею Добрянською Я.І. було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/14456/14 та призначено попереднє судове засідання.

У попереднє судове засідання 26.11.2014 р. позивач не прибув та не скерував свого представника, проте як у попередньому судовому засіданні 14.10.2014 р. позивач заявлені позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити з підстав, визначених у позовній заяві.

Натомість представник відповідача у попередньому судовому засіданні 26.11.2014 р. проти задоволення позовних вимог позивача заперечив повністю та просив суд у позові відмовити з підстав, визначених у письмовому запереченні.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, та заслухавши пояснення сторін в минулих попередніх судових засіданнях, суд прийшов до висновку, що спір не може бути врегульовано в порядку, визначеному ч. 3 ст. 111 КАС України.

Враховуючи зазначене, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2014 р. було закінчено підготовче провадження та призначено справу № 826/14456/14 до судового розгляду в судовому засіданні 08.12.2014 р. колегіальним складом суду під головуванням судді Добрянської Я.І.

03.12.2014 р. позивачем до канцелярії суду було подано письмову заяву про доповнення позовних вимог у справі № 826/14456/14, відповідно до якої позивач, крім вже заявленої позовної вимоги (зобов'язати відповідача (НБУ) утриматися від обмежувальних заходів на володіння, користування та розпорядження поточними та депозитними рахунками клієнтами уповноважених банків, які не є резидентами України, при прийнятті нових постанов НБУ), також просить суд: зобов'язати відповідача (НБУ) внести нижчезазначені зміни в текст постанови правління НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року:

- підпункт 4 пункту 6 доповнити словами: «Перекази в іноземній валюті за межі України з поточних рахунків фізичних осіб-нерезидентів здійснюються без обмеження суми».

Також, позивач у доповненні до позовних вимог просив суд зобов'язати Голову НБУ Гонтареву Валерію Олексіївну компенсувати громадянину ОСОБА_1 середню вартість двох авіаційних перельотів по маршруту Київ-Гамбург та Гамбург-Київ.

Тобто, відповідно до доповнених позовних вимог, позивач зокрема просить суд зобов'язати відповідача (НБУ) внести зміни у нормативно-правовий акт, а саме: п.п. 4 п. 6 Постанови Правління НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року.

В обґрунтування зазначених (заявлених та доповнених позовних вимог) позивач у своїй позовній заяві та заяві про доповнення позовних вимог зазначає про неправомірне здійснення відповідачем Національним банком України обмежувальних заходів на володіння, користування та розпорядження поточними та депозитними рахунками клієнтами уповноважених банків, які не є резидентами України, внаслідок прийняття неправомірної, на думку позивача, постанови правління НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року в частині підпункт 4 пункту 6, яку, на переконання позивача, має бути доповнено словами: «Перекази в іноземній валюті за межі України з поточних рахунків фізичних осіб-нерезидентів здійснюються без обмеження суми».

Також, зважаючи на уточнення позивачем його позовних вимог та необхідності більшого часу для ознайомлення відповідача з уточненими позовними вимогами (надання відповідних пояснень та доказів з даного приводу, опублікування оголошення щодо оскарження нормативно-правового акта), ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2014 р. було продовжено строк розгляду адміністративної справи № 826/14456/14. Судове засідання призначене на 17.02.2015 р.

Однак позивач в судове засідання 17.02.2015 р. не прибув та не скерував свого представника, хоча останній належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, докази чого наявні в матеріалах справи.

З приводу неприбуття в судове засідання 17.02.2015 р. позивачем було скеровано до канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва (на електронну пошту) клопотання про перенесення розгляду справи (оскільки позивач знаходиться в Європі), або, за можливості, розгляду даної адміністративної справи № 826/14456/14 без участі позивача.

Відповідачем, у свою чергу, до матеріалів справи були подані письмові заперечення проти позову, та в судовому засіданні 17.02.2015 р. представник відповідача проти задоволення уточнених позовних вимог позивача також заперечив та просив суд у позові відмовити повністю.

В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначив, що при прийнятті оскаржуваної позивачем в частині п.п. 4 п. 6 Постанови Правління НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року, Національний банк України діяв виключно на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з метою врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зважаючи на викладене, а саме не прибуття позивача, що був повідомлений належним чином, в судове засідання 17.02.2015 р. (який у свою чергу подав заяву (клопотання) про можливість розгляду даної справи за його відсутності), суд ухвалив продовжити розгляд даної адміністративної справи № 826/14456/14 в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, проти чого також не заперечив представник відповідача.

Про перехід до розгляду справи № 826/14456/14 в порядку письмового провадження, позивача було належним чином повідомлено листом від 17.02.2015 р., докази чого містяться в матеріалах справи.

За наслідками переходу судом до розгляду адміністративної справи № 826/14456/14 в порядку письмового провадження, станом на 27.02.2015 р. інших документів з приводу даного спору від сторін до канцелярії суду не надходило.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення позивача (в попередніх судових засіданнях) та представника відповідача в судовому засіданні 17.02.2015 р., об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з позовної заяви позивача (заяви про уточнення позовних вимог), з початку 2014 року Правлінням Національного банку України було прийнято ряд постанов (зокрема, що оскаржується в даному випадку у частині п.п. 4 п. 6 - Постанова Правління НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року), які дозволяють уповноваженим українським банкам обмежувати операції з видачі та переказу грошових коштів вкладників.

Однак, вважаючи такі дії відповідача Національного банку України щодо здійснення обмежувальних заходів на володіння, користування та розпорядження поточними та депозитними рахунками клієнтами уповноважених банків, які не є резидентами України, при прийнятті нових постанов НБУ з даного приводу, а також вважаючи протиправною Постанову Правління НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року в частині п.п. 4 п. 6, позивач ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх порушених, на його думку, прав та інтересів у судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, Окружний адміністративний суд м. Києва дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, зважаючи зокрема на наступне.

Згідно зі статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАСУ), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до статті 6 КАСУ, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини 2 статті 171 КАСУ, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Згідно з частиною 1 статті 71 КАСУ, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 р. № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» передбачено, що за правилами частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи - суб'єкти правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто, особа (позивач) повинна довести факт застосування до неї оскаржуваного нормативно-правового акта або те, що вона є суб'єктом відповідних відносин, на які поширюється дія цього акта. Приписи зазначеної частини можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, якщо суд встановить, що оскаржуваний акт до особи не застосовувався і вона не перебуває у відносинах, до яких цей акт може бути застосовано. У такому разі суд не проводить перевірку нормативно-правового акта на предмет його протиправності (законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили).

В даному випадку, зі змісту позовної заяви та наданих до неї матеріалів не вбачається в чому саме полягає порушення відповідачем прав, свобод або інтересів позивача - фізичної особи.

Так, до позовної заяви позивачем не було додано будь-яких документів, з яких би вбачалося застосування до нього оскаржуваної в частині п.п. 4 п. 6 Постанови Правління НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року.

Факти застосування до позивача оскаржуваної норми п.п. 4 п. 6 Постанови Правління НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року у позовній заяві (заяві про уточнення позовних вимог) не доведено.

Відсутність в позовній заяві будь-яких даних та доказів щодо вчинення Національним банком України порушень при здійсненні ним владних управлінських функцій пояснюється відсутністю самого факту порушення та не надають можливості встановити наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги.

Таким чином, викладені у позовній заяві обставини не ґрунтуються на будь-яких доказах і є суб'єктивною оцінкою діяльності Національного банку України з боку позивача.

Стосовно нормативно-правового обґрунтування підстав прийняття оскаржуваної в частині п.п. 4 п. 6 Постанови Правління НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року, слід зазначити наступне.

Постанова Правління НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року (у тому числі її вимоги, закріплені у підпункті 4 пункту 6) прийнята Національним банком України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 6, 7, 15, 25,33, 55 Закону України «Про Національний банк України» та статті 66, 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, а також добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації та з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення (дії), з огляду на таке.

Відповідно до статті 5 Господарського кодексу України, правовий господарський порядок в Україні формується на основі оптимального поєднання ринкового саморегулювання економічних відносин суб'єктів господарювання та державного регулювання макроекономічних процесів, виходячи з конституційної вимоги відповідальності держави перед людиною за свою діяльність та визначення України як суверенної і незалежної, демократичної, соціальної, правової держави.

Національний банк України відповідно до статті 2 Закону України «Про Національний банк України» (далі - Закон про Національний банк) є центральним банком України, особливим органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Прийняття Національним банком України Постанови № 758 від 01 грудня 2014 року, в першу чергу, має на меті забезпечення стабільності грошової одиниці України для досягнення та підтримки цінової стабільності в державі та сприянню стабільності банківської системи, а також захист інтересів вкладників та інших кредиторів банків.

Крім того, Постанову НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року було прийнято з метою недопущення використання фінансової системи України для відмивання грошей і фінансування тероризму та врегулювання ситуації на валютному ринку України.

Національним банком України було прийнято постанову № 758 від 01 грудня 2014 року ураховуючи суспільно-політичне напруження, наявність певних елементів ризику та невизначеності щодо подальшого розвитку ситуації, а також беручи до уваги економічні проблеми, пов'язані з проведенням антитерористичної операції на території України.

Згідно з частиною другою статті 99 Конституції України та статтею 6 Закону про Національний банк, забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією Національного банку України. На виконання своєї основної функції Національний банк України сприяє дотриманню цінової стабільності в Україні шляхом забезпечення стабільної діяльності банківської системи України.

Отже, оскаржувана позивачем в частині п.п. 4 п. 6 Постанова Правління НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року була прийнята відповідачем на виконання основної функції Національного банку України.

Статтею 7 Закону про Національний банк встановлено, що Національний банк України монопольно здійснює емісію національної валюти України та проводить грошово-кредитну політику, здійснює банківське регулювання, а також встановлює для банків правила проведення банківських операцій. Згідно із статтею 33 Закону про Національний банк Національний банк України здійснює визначення порядку ведення касових операцій для банків.

Статтею 1 Закону про Національний банк визначено, що банківське регулювання це одна із функцій Національного банку України, яка полягає у створенні системи норм, що регулюють діяльність банків, визначають загальні принципи банківської діяльності, порядок здійснення банківського нагляду, відповідальність за порушення банківського законодавства.

Частина 1 статті 66 вказаного Закону про банки передбачає, що державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України шляхом встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків.

Таким чином, у цьому разі прийняттям Постанови НБУ 758 від 01 грудня 2014 року із нормою підпункту 4 пункту 6 про те, що за дорученням фізичних осіб за межі України здійснюються перекази іноземної валюти за поточними валютними неторговельними операціями без підтвердних документів з поточного рахунку в іноземній валюті або без його відкриття - на суму, що в еквіваленті не перевищує 15 000 гривень в один операційний (робочий) день, реалізовано законодавчо надані Національному банку України повноваження.

Стосовно наведеного, відповідачем було надано до матеріалів справи копії всіх документів, на підставі яких було прийнято оскаржувану Постанову, а саме: пояснювальну записку; висновок гендерно-правової експертизи проекту постанови; висновок юридичного департаменту за результатами проведення правової експертизи проекту постанови; довідку про відповідність законодавству Європейського Союзу.

Щодо прийняття Постанови НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України та відсутність підстав у позивача для встановлення заборони приймати Національним банком України нових постанов, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

З аналізу частини 3 статті 2 і статті 9 КАСУ вбачається, що законність нормативно-правового акта означає зокрема, що його прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на це, суд зазначає про таке.

Згідно зі статтею 44 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль.

Статтями 7, 44 Закону України «Про Національний банк України», пунктом 1 статті 11 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. №15-93, Національному банку надані повноваження, зокрема у сфері валютного регулювання визначати порядок здійснення операцій в іноземній валюті, приймати нормативно-правові акти щодо ведення валютних операцій.

Статтею 56 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що Національний банк України видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

На виконання наданих Законом України «Про Національний банк України», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. № 15-93 повноважень, Національний банк прийняв Постанову № 758 від 01 грудня 2014 року.

Із зазначеного вбачається, що Національний банк України діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, його норми відповідають законодавству України, тому правові підстави для зобов'язання Національним банком внести зміни до підпункту 4 пункту 6 Постанови № 758 від 01 грудня 2014 року відсутні.

Таким чином прийняття Національним банком України нормативно-правових актів, зокрема щодо переказу коштів, в тому числі за межі України, законодавством України віднесено до виключних повноважень Національного банку України.

Також суд звертає увагу, що згідно зі статтею 53 Закону про Національний банк, не допускається втручання органів державної влади та інших державних органів чи їх посадових та службових осіб, будь-яких юридичних чи фізичних осіб у виконання функцій і повноважень Національного банку, Ради Національного банку, Правління Національного банку чи службовців Національного банку інакше, як в межах, визначених Конституцією України та цим Законом. При цьому законодавче регулювання питань, пов'язаних з виконанням Національним банком своїх функцій, здійснюється шляхом внесення змін до цього Закону.

Отже, будь-яке обмеження вищезазначених повноважень Національного банку України, має бути визначено виключно у Конституції та законах України.

Крім того, суд звертає увагу на те, що вимога позивача щодо заборони Національному банку України приймати нормативно-правові акти, що містять обмеження видачі (отримання) коштів з рахунків клієнтів-нерезидентів, ґрунтується лише на особистих переконаннях позивача без посилання на нормативні приписи законодавства України або надання доказів, які підтверджують правомірність таких позовних вимог.

Отже позовні вимоги Позивача щодо заборони Національному банку України приймати нормативно-правові акти, що містять обмеження видачі (отримання) коштів з рахунків клієнтів-нерезидентів є безпідставними та необґрунтованими, а отже такими, що не підлягають задоволенню.

Також не підлягає задоволенню і позовна вимога позивача щодо зобов'язання Голови НБУ Гонтаревої Валерії Олексіївни компенсувати громадянину ОСОБА_1 середню вартість двох авіаційних перельотів по маршруту Київ-Гамбург та Гамбург-Київ, оскільки, по-перше, зміст такої позовної вимоги не відповідає нормі ч. 4 ст. 105 КАС України (щодо того, які саме позовні вимоги може містити адміністративний позов), та по-друге, такого суб'єкта владних повноважень, як Голову НБУ Гонтареву Валерію Олексіївну, позивачем не було визначено відповідачем у даній адміністративній справі, а отже і позовні вимоги до останньої заявлені бути не можуть.

Зважаючи на викладене вище у сукупності, враховуючи наявні у справі докази та спираючись на норми чинного законодавства, оскільки позивач не довів застосування до нього оскаржуваної в частині п.п. 4 п. 6 Постанови Правління НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року, враховуючи, що Постанова Правління НБУ № 758 від 01 грудня 2014 року не суперечить актам законодавства України та при прийняті нормативно-правового акта відповідач діяв на підставі, у межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, зважаючи, що відсутні законні підстави для встановлення заборони приймати Національним банком нормативно-правові акти, суд дійшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні його позовних вимог.

З приводу даного спору, позивачем не було надано до матеріалів справи жодних доказів його звернення до відповідача Національного банку України з приводу наявності порушення та усунення порушень прав та інтересів ОСОБА_1, а також щодо нереагування відповідача Національного банку України на звернення позивача з приводу наявності порушення та усунення порушень прав та інтересів ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В даному випадку, позивач не довів суду обґрунтованість заявлених ним позовних вимог (уточнених позовних вимог), що спростовуються наявними матеріалами справи та нормами наведеного законодавства, зважаючи на що, суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови в адміністративному позові.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В адміністративному позові відмовити.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя: Я.І. Добрянська

Судді: А.С. Мазур

А.В. Літвінова

Дата складання та підписання постанови в повному обсязі - 27.02.2015 р.