Справа № 2а-11393/11/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2015 року м. Київ К/9991/24025/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

провівши попередній розгляд справи за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський завод металоконструкцій № 2» до Державної служби з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України про зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою Державної служби з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2012 року,-

у с т а н о в и л а :

У серпні 2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Київський завод металоконструкцій № 2» (далі - Товариство) звернулося з позовом до Державної служби з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України про зобов'язання надати копію протоколу науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини та копію висновку експертної комісії центрального органу виконавчої влади, згідно з яким два корпуси будинку по вулиці Рибальскій, 2-Б в м. Києві визнані об'єктами культурної спадщини.

В обґрунтування позову зазначало, що відповідач протиправно відмовив у задоволенні зазначеного інформаційного запиту, що порушує законні права та інтереси Товариства та суперечить вимогам Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI), а тому просило про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2011 року, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2012 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та в позові відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суди, на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що дії відповідача не відповідають вимогам Закону 2939-VI та порушують законні права та інтереси позивача. Окрім того, суди дійшли обґрунтованого висновку й про те, що затребувана позивачем інформація до службової не відноситься, а тому правових підстав не надавати таку позивачу у відповідача не було.

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, Товариство є власником будівель, розташованих на вулиці Рибальській, 2 «Б», «В», «Г» в м. Києві, тобто його власником нерухомого майна, щодо якого звернувся для надання інформації, яка є предметом спору сторін.

2 квітня 2010 року Головне управління культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради повідомило Товариство про те, що згідно з наказом Міністерства культури і туризму України від 15 квітня 2008 №424/1/16-08 будинок по вулиці Рибальській 2 «Б» в м. києві внесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток містобудування та архітектури місцевого значення. У зв'язку з цим, Товариство звернулось до Міністерства культури і туризму України із запитом про надання для ознайомлення копії цього наказу, копії протоколу наукової ради з питань охорони культурної спадщини та копію висновку експертної комісії центрального органу виконавчої влади, згідно з якими вказані об'єкти визнані культурною спадщиною.

Після чого, зазначений запит позивача у частині надання витягу з наказу Міністерства культури і туризму від 15 квітня 2008 року та витягу з додатку 1 до нього виконано та надіслано на адресу позивача Товариства.

Внаслідок не повного виконання інформаційного запиту позивач звернувся до відповідача із запитом про надання усієї затребуваної інформації. Проте, листом від 11 липня 2011 року №22-1514/35 відповідач повідомив у наданні такої інформації з підстав того, що така інформація є службовою та відноситься до інформації з обмеженим доступом, оскільки передує публічному обговоренню та/або прийняттю рішень.

Так, згідно частини першої статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно з частиною другою цієї ж Статті публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 5 Закону доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; надання інформації за запитами на інформацію.

При цьому, згідно статті 6 Закону до інформації з обмеженим доступом зокрема віднесена: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Згідно з пунктом 1 частини 1 та частини 3 статті 9 Закону № 2939-VI, до службової інформації може належати, зокрема, інформація що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб'єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

За приписами частини 1, 2 статті 19 Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Суди правильно виходили з вимог статті 20 Закону № 2939-VI, яка визначає, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Також правильним є посилання судів на Наказ Міністерства культури України від 9 червня 2011 року №432/0/16-11, яким затверджено Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, і відповідно до пункту 12 якого до відомостей, що становлять службову інформацію відноситься інша інформація, пов'язана з процесом прийняття рішень Міністерством і передує публічному обговоренню та/або прийняттю рішень.

Доступ до таких документів обмежується при наявності сукупності таких вимог: виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Суди дійшли правильного висновку, у інформаційному запиті позивача відсутні ознаки інформації з обмеженим доступом, а тому підстав для відмови у наданні такої у відповідача не було.

У відповідно до частини статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки відповідачем, в порушення вимог частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не наведено доказів у підтвердження своїх доводів і заперечень на позов, такий є обґрунтованим.

Отже, рішення судів відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Державної служби з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України відхилити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало