Справа № К/9991/18627/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2015-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2015 року м. Київ К/9991/18627/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Кобилянського М.Г.,

Олендера І.Я.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2009 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2011 року в справі за його позовом до голови Печерського районного суду міста Києва Отрош І.О. про зобов'язання вчинити дії, стягнення матеріальної шкоди та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2008 року ОСОБА_4 звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом в якому зазначав, що у червні 2008 року звернувся до відповідача з інформаційним запитом про надання письмової інформації та пояснень, на що у жовтні 2008 року отримав відповідь. Не погоджуючись з наданою відповіддю та доповнивши позовні вимоги, просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача, зобов'язати надати запитувану інформацію, відшкодувати майнову та моральну шкоду, завдану внаслідок неправомірної бездіяльності.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2009 року відмовлено в задоволенні позову про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання надати інформацію на інформаційний запит від 20 червня 2008 року; закрито провадження у справі в частині вимог про надання пояснень щодо відсутності в матеріалах справи №2-2270/04 постанови від 09 жовтня 2006 року №84/1 про закінчення виконавчого провадження відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, а також відсутності в матеріалах справи №2-2270/04 супровідного листа за вих. №25/10-84/1.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2011 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, позивач просив суд скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове про направлення справи на новий розгляд або для продовження розгляду.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 червня 2008 року ОСОБА_4 звернувся до голови Печерського районного суду міста Києва Отрош І.О. з інформаційним запитом щодо надання копії сторінок журналу вхідної кореспонденції суду в день отримання листів з документами за 2007 рік по справі №2-2270/04 із Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; надати пояснення щодо відсутності в матеріалах справи №2-2270/04 постанови від 09 жовтня 2006 року №84/1 про закінчення виконавчого провадження відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та щодо відсутності в матеріалах справи №2-2270/04 супровідного листа Департаменту державної виконавчої служби за вих. №25/10-84/1.

Листом від 03 липня 2008 року позивачу надано відповідь на його звернення, що під-стави для надання копії сторінок журналу вхідної кореспонденції суду відсутні, оскільки чинним законодавством України, в тому числі Інструкцією з діловодства в місцевому загальному суді, не передбачено надання копії документів діяльності суду. Також повідомлено, що копія постанови про закінчення виконавчого провадження №84/1 від 09 жовтня 2006 року з виконання виконавчого листа по справі №2-2270/04 за скаргою ОСОБА_4 на дії Генеральної прокуратури України надійшла на адресу суду, зареєстрована в журналі реєстрації вхідної кореспонденції 17 жовтня 2006 року та передана архіваріусу для приєднання до матеріалів вказаної справи. Проте в матеріалах справи не виявлено одержаних судом з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України документів, як і не виявлено їх наявність під час проведення інвентаризації в суді у 2007 році.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин справи колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи спір окружний суд виходив з того, що відповідач законно відмовив у наданні копій сторінок журналу вхідної кореспонденції, оскільки це є офіційний документ, який не підлягає наданню для ознайомлення за інформаційними запитами, відповідь надана у строк, передбачений чинним законодавством. Вимоги щодо надання пояснень є такими, що не мають правових наслідків у сфері публічно-правових відносин, не відповідають передбаченим законом способам захисту прав, а тому не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства, надавши відповідь по суті, в межах своїх повноважень та компетенції, у термін, передбачений законом, тому позовні вимоги є необґрунтованими. Оскільки відповідь була надана своєчасно і в повному обсязі, відсутні підстави для задоволення позову в частині зобов'язання надати пояснення щодо відсутності в матеріалах справи певних документів, а також підстави для відшкодування шкоди.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права на звернення регулює Закон України «Про звернення громадян».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання.

У відповідності вимог статті 20 Закону України «Про звернення громадян» відповідач надав 03 липня 2008 року відповідь на інформаційний запит ОСОБА_4, поданий до районного суду 20 червня 2008 року.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 Закону України «Про інформацію» всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.

Реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 32 Закону України «Про інформацію» під інформаційним запитом щодо доступу до офіційних документів у цьому Законі розуміється звернення з вимогою про надання можливості ознайомлення з офіційними документами.

Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що громадянин має право звернутися до державних органів і вимагати надання будь-якого офіційного документу, незалежно від того, стосується цей документ його особисто чи ні, крім випадків обмеження доступу, передбачених цим Законом.

У статті 37 Закону України «Про інформацію» наведений перелік документів та інформації, що не підлягають наданню для ознайомлення за запитами. Згідно підпункту 5 зазначеної статті не підлягають обов'язковому наданню для ознайомлення за інформаційними запитами офіційні документи, які містять у собі документи, що становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію (доповідні записки, переписка між підрозділами та інше), якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи, процесом прийняття рішень і передують їх прийняттю.

Відмовляючи у наданні копії сторінок журналу реєстрації вхідної кореспонденції відповідач правомірно виходив з того, що запитуваний документ має статус службового, стосується внутрішньої діяльності суду та не може бути наданий для ознайомлення.

Вирішуючи спір окружний суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що журнал вхідної кореспонденції суду містить не тільки запитувану позивачем інформацію, але також й іншу інформацію, зокрема щодо інших фізичних та юридичних осіб, пов'язана з процесом прийняття рішень, стосується персональних даних, службову переписку з органами державної влади, яка, відповідно до вимог статті 37 Закону України «Про інформацію» не підлягає наданню для ознайомлення за запитами.

Разом з тим, з касаційної скарги позивача вбачається, що в його розпорядженні є запитувана ним інформація із журналу вхідної кореспонденції суду.

Відповідно до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції не може розглядати позовні вимоги осіб, які беруть участь у справі, що не були заявлені у суді першої інстанції.

Оскільки заявлені позивачем в касаційній скарзі доводи щодо недостовірності інформації, викладеної у листах голови Печерського районного суду міста Києва Отрош І.О. від 14 березня 2008 року №54 та від 18 березня 2006 року №65/к22 не були предметом перевірки у суді першої інстанції, суд касаційної інстанції не може досліджувати дані докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні.

У обґрунтування касаційної скарги позивач посилався на порушення судами першої та апеляційної інстанцій порядку розгляду адміністративної справи, які відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України не є підставою для скасування судового рішення, оскільки з урахуванням предмету позову не призвели і не могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2009 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ М.Г. Кобилянський /підпис/ І.Я. Олендер /підпис/