Справа № 810/4150/14
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/4150/14 Головуючий у 1-й інстанції: Виноградова О.І. Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

24 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Ісаєнко Ю.А., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

за участю представників позивача - Суслікова Ю.А., Коляденка О.М., представника відповідача - Демченка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Форест-Трейд" до Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Форест-Трейд" звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовам до Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19 червня 2014 р. № та № .

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Васильківською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Київській області проведено позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 14 вересня 2011 р. по 1 квітня 2014 р.

За наслідками проведеної перевірки відповідачем складено Акт перевірки від 22 травня 2014 р. № 1991/10-07-22/37583228, в якому зроблено висновок про порушення позивачем вимог п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість у сумі 311 741 грн. 00 коп., в тому числі за серпень 2012 р. у сумі 9997 грн. 00 коп., за вересень 2012 р. - 14 994 грн. 00 коп., за жовтень 2012 р. - 10 454 грн. 00 коп., за листопад 2012 р. - 13 797 грн. 00 коп., за лютий 2013 р. - 3833 грн. 00 коп., за березень 2013 р. - 16 810 грн 00 коп., за квітень 2013 р. - 25 001 грн. 00 коп., за травень 2013 р. - 18 522 грн. 00 коп., за червень 2013 р. - 24 000 грн. 00 коп., за липень 2013 р. - 23 333 грн. 00 коп., за серпень 2013 р. - 32 833 грн. 00 коп., за вересень 2013 р. - 17 167 грн. 00 коп., за жовтень 2013 р. - 21 667 грн. 00 коп., за листопад 2013 р. - 18 333 грн. 00 коп., за грудень 2013 р. - 30000 грн. 00 коп., за січень 2014 р. - 12 833 грн. 00 коп., за лютий 2014 р. - 11 667 грн. 00 коп., за березень 2014 р. - 6500 грн. 00 коп.; п. 138.2 ст. 138, п.п.139.1.1 п. 139.1 ст. 139 ПК України, що призвело до заниження податку на прибуток підприємства на загальну суму 291 896 грн. 00 коп., в т.ч. за 3 квартали 2012 р. в розмірі 26 241 грн. 00 коп., за 2012 р. - 51 704 грн. 00 коп., за 2013 р. - 240 191 грн. 00 коп.

На підставі встановлених в Акті перевірки порушень, Васильківською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Київській області прийнято податкові повідомлення-рішення від 19 червня 2014 р. № , яким збільшено суму грошового зобов'язання на загальну суму 389 676 грн. 25 коп., з якої за основним платежем - 311 741 грн. 00 коп., за штрафними санкціями - 77 935 грн. 25 коп. та № , яким збільшено суму грошового зобов'язання на загальну суму 364 870 грн. 00 коп., з якої за основним платежем - 291 896 грн. 00 коп., за штрафними санкціями - 72 974 грн. 00 коп.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями податкового органу позивач звернувся до суду про їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є безпідставним і підлягає скасуванню як протиправне.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п.п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Крім цього, в силу п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.8 ст. 201 ПК України встановлено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З наведеного вбачається, що умовою для виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту та валових витрат є придбання платником податків товарів (послуг) для використання їх в своїй господарській діяльності. Підставою для виникнення такого права є податкова накладна, виписана контрагентом платника податків, який зареєстрований як платник податку на додану вартість.

Крім того, в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що судам належить звертати особливу увагу на дослідження обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку. При цьому приймати на підтвердження даних податкового обліку можна лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати рух активів у процесі здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як то: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20 травня 2013 р. між позивачем (покупець) та ТОВ "Будсервіс 2012" (постачальник) було укладено договір № 28052013.

Згідно з п. 1.1 п. 1 названого договору постачальник зобов"язується передавати у власність (поставляти), а покупець приймати та оплачувати пиломатеріали різних порід, заготовку для піддонів, загальна кількість, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена сторонами у накладних, які є додатками до цього договору і становлять його невід"ємну частину.

Реальність виконання вказаної угоди підтверджують наступні первинні та розрахункові документи: податкові та видаткові накладні, банківські виписки.

Крім того, 10 серпня 2012 р. між позивачем (покупець) та ТОВ "Осава" (постачальник) було укладено договір поставки № 10082012.

Згідно з пп. 1.1 п. 1 названого договору постачальник зобов"язується передавати у власність (поставляти), а покупець приймати та оплачувати пиломатеріали різних порід, заготовку для піддонів, загальна кількість, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена сторонами у накладних, які є додатками до цього договору і становлять його невід"ємну частину.

Реальність виконання вказаної угоди підтверджують податкові та видаткові накладні, банківські виписки.

Також, 18 лютого 2013 р. між позивачем (покупцем) та ТОВ "Максимум плюс ЛТД" (постачальником) було укладено договір поставик № 18022013.

Згідно з п.п.1.1 п. 1 договору № 18022013 постачальникник зобов"язується передавати у власність (поставляти), а покупець приймати та оплачувати пиломатеріали різних порід, заготовку для піддонів, пучки паливні, загальна кількість, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена сторонами у накладних, які є додатками до цього договору і становлять його невід"ємну частину.

Реальність виконання вказаної угоди підтверджують наступні первинні та розрахункові документи: податкові та видаткові накладні, рахунки на оплату, банківські виписки.

Всі зазначені вище документи підписані та скріплені печатками сторін та мають всі реквізити як того вимагає чинне законодавство України.

Колегія суддів також зазначає, що договори, укладені між позивачем та його контрагентами в судовому порядку не оспорювалися, недійсними (фіктивними) не визнавалися, їх зміст не суперечить вимогам чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідачем не надано, як того вимагають положення чинного законодавства України, доказів, які б свідчили про те, що документи, виписані на виконання договорів, були сфальсифікованими, як і не надано відомостей про звернення до правоохоронних органів у зв'язку з виявленими порушеннями складання завідомо неправдивих документів звітності.

До того ж для зберігання та перевезення купленого у контрагентів товару позивачем (орендарем) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (орендодавець) було укладено договір оренди приміщення.

Згідно з п. 1.1 названого договору орендодавець передає, а орендар приймає у строкове користування об"єкт оренди: нежитлове приміщення загльною площею 200 кв. м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та належить орендодавцю на праві власності.

З метою подальшої реалізації поставленого контагентами позивача товару між позивачем (постачальником) було укладено договори поставки з державним підприємством "Український державний центр залізничних рефрижераторних перевезень "Укррефтранс", ТОВ "Аміда плюс", ТОВ "Компашн "Юнівест Маркетинг", ТОВ "Крайзель-Будівельні матеріали".

На підтвердження виконання названих договорів поставки позивачем було надано суду: накладні; довіреності на осіб, які отримували товар від імені товариств; таблицю про рух товарно-матеріальних цінноостей від постачальників (ТОВ "Осава", ТОВ "Максимум плюс ЛТД", ТОВ "Будсервіс 2012") до замовників (ДП "УДЦЗРП "Укррефтранс", ТОВ "Аміда плюс", ТОВ "Компашн "Юнівест Маркетинг", ТОВ "Крайзель-Будівельні матеріали"); банківські виписки, які завірені печаткою публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк".

Крім того, на підтвердження виконання названих договорів позивачем було надано договір перевезення вантажу автомобільним транспортом від 5 січня 2012 р. № 4, укладеного між позивачем (замовник) та фізичною особою ОСОБА_6 (перевізник), та акти здачі-прийняття виконаних послуг.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач, в обґрунтування правомірності винесення ним спірних податкових повідомлень-рішень, посилається на акти перевірки державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві 29 жовтня 2013 р. № 348/26-53-22-01-15-38134153 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Осава" щодо документального підтвердження господарських відносин із платниками податків, їх реальності та повноти відображення в обліку за період з 1 січня 2011 р. по 30 вересня 2013 р. та № 345/26-53-22-01-15/38196089 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Будсервіс 2012" з питань правомірності формування податкових зобов"язань та податкового кредиту по ПДВ за період з 25 червня 2012 р. по 30 вересня 2013 р.

Однак, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на висновки вказаних актів, оскільки вказана обставина не є безумовною підставою для висновку про порушення позивачем податкового законодавства, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від знаходження його за юридичною адресою, фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагента може слугувати підставою для висновку про неправомірне формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні. Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на включення сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту. Разом з тим, у справі, що переглядається, податковим органом не доведено існування таких обставин.

Враховуючи, що юридична відповідальність має індивідуальний характер, позивач не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб. Крім того, порушення контрагентом позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку щодо безтоварності відповідних господарських операцій.

Здійснення господарської діяльності контрагентами не може мати наслідків для позивача, оскільки законодавством не передбачений обов'язок суб'єкта підприємницької діяльності бути обізнаним із особливостями господарювання контрагента. Відомості, що є обов'язковими для перевірки підприємством стосовно свого контрагента, це включення його до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також наявність свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість на час здійснення господарських операцій. На період господарських взаємовідносин між позивачем та ТОВ ТОВ "Будсервіс 2012", ТОВ "Максимум плюс ЛТД" та ТОВ "Осава"останні були зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також платниками податку на додану вартість, установчі та реєстраційні документи не визнавались недійсними.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта, як на підтвердження правомірності винесення спірних податкових повідомлень рішень, на ненадання позивачем транспортної документації з огляду на наступне.

За наявності документів, які підтверджують фактичне отримання позивачем товарів з метою їх використання у власній господарській діяльності, ненадання такого документу як товарно-транспортна накладна, не може бути підставою для висновків про відсутність документального підтвердження реальності здійснення господарських операцій з придбання товару, оскільки транспортною документацією обов'язково мають бути підтверджені витрати з послуг по перевезенню вантажів, а не послуги з придбання товару.

Колегія суддів зазначає, що Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року, не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту - перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - замовників. При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів зазначає, що відповідачем не було доведено законність та обґрунтованість прийнятого ним рішення, а тому суд першої інстанції дійшов правильних висновків про обґрунтованість позовних вимог.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Оксененко

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.В. Федотов

Ухвалу в повному тексті виготовлено 02.03.2015 року.

.

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Ісаєнко Ю.А.

Федотов І.В.