Справа № 2а-1680/09/1970
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/49121/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Кочана В.М.,
Олексієнка М.М., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Відкритого акціонерного товариства (далі - ВАТ) «Тернопіль АВТО» про стягнення адміністративно-господарських санкцій, за касаційною скаргою Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2012 року, -

в с т а н о в и в :

У червні 2009 року Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося в суд з позовом, у якому просило стягнути з ВАТ «Тернопіль АВТО» адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2008 році, у розмірі 29067,80 гривень та пеню за порушення термінів сплати цих санкцій у розмірі 581,36 гривень

На обґрунтування позову послалося на те, що ВАТ «Тернопіль АВТО» в порушення статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХII (далі - Закон № 875-ХII) не забезпечило установленого законодавцем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а відтак відповідно до статті 20 цього Закону відповідач має сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 липня 2009 року позов задоволено. Стягнуто з ВАТ «Тернопіль АВТО» на користь Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів 29067,80 гривень адміністративно-господарських санкцій та пеню в розмірі 581,36 гривень.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2012 року постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 липня 2009 року скасовано, прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало касаційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2012 року та залишити в силі постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 липня 2009 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи та іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ВАТ «Тернопіль АВТО» 27 лютого 2009 року до Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2008 рік за формою № 10-ПІ, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу складає 118 осіб. Кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону № 875-ХII, становить 5 осіб. Фактично протягом 2008 року в ВАТ «Тернопіль АВТО» працювало 4 інваліда.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не вжив усіх необхідних заходів щодо створення умов та інформування відповідних органів про наявну можливість на підприємстві для працевлаштування інвалідів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач здійснив усі передбачені чинним на момент виникнення спору законодавством заходи, спрямовані на працевлаштування інвалідів на своєму підприємстві, а тому на нього не може бути покладена відповідальність, передбачена статтею 20 Закону № 875-ХІІ.

Частиною 3 статті 18 Закону № 875-ХII встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 19 Закону № 875-XII для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1991 року № 803-XII (чинного на час виникнення спірних відносин) підприємства, установи і організації незалежно від форми власності зобов'язані щомісяця подавати місцевим центрам зайнятості адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Згідно частини 1 статті 20 Закону № 875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України «Про систему оподаткування» від 25 червня 1991 року № 1251-XII, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, а саме неподання звітів за формою № 3-ПН про наявність вакансій для інвалідів державній службі зайнятості за спірний період, є підставою для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій.

Відповідно до звітів по формі № 3-ПН «Про наявність вакансій» із заповненням графи 15 (наявність вільних робочих місць для інвалідів) направлених до Тернопільського міського центру зайнятості, у ВАТ «Тернопіль АВТО» на 11 березня 2008 року було 3 вакансії; на 28 листопада 2008 року - 4 вакансії; на 10 грудня 2008 року - 2 вакансії; на 17 грудня 2008 року - 3 вакансії, а за інші місяці 2008 року жодних відомостей про потребу в працівниках, у тому числі і інвалідів, відповідач не повідомляв.

Отже, ВАТ «Тернопіль АВТО» не виконано у повному обсязі обов'язок по інформуванню щодо створення робочих місць та наявності вакансій для працевлаштування інвалідів. Тобто, відповідач не вжив необхідних заходів, передбачених законодавством, чинним на момент виникнення спірних відносин, щодо недопущення правопорушення у сфері господарювання.

За таких обставин колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача щодо стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтею 20 Закону № 875-XII, та пені за порушення терміну їх сплати є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2008 році, а його посилання на те, що ним зроблено все від нього залежне для працевлаштування інвалідів є помилковим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 листопада 2013 року у справі № 21-397а13.

Однак, вищевказане не було враховано судом апеляційної інстанції, який ухвалив помилкове рішення про скасування постанови суду першої інстанції і відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2012 року - скасувати.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 липня 2009 року у справі за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Відкритого акціонерного товариства «Тернопіль АВТО» про стягнення адміністративно-господарських санкцій - залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Кочан В.М.

Олексієнко М.М.