Справа № 2а-268/11/1522
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2015 року м. Київ К/9991/48178/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання незаконною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2012 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУ ПФУ) про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії, у відповідності до частини 3 статті 43 Закону України 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ), виходячи розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, починаючи з 11 червня 2010 року, із стягненням з відповідача на його користь різниці у виплатах пенсії.

В обґрунтування позову посилався на те, що відповідач, здійснюючи призначаючи пенсії, не врахував положень частини 3 статті 43 Закону № 2262-ХІІ, що призвело до зменшення її розміру та порушення його прав, у зв'язку з чим ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2012 року, позов задоволено частково, визнано дії протиправними та зобов'язано ГУ ПФУ здійснити позивачу перерахунок пенсії, відповідно до частини 3 статті 43 Закону № 2262-ХІІ, виходячи розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, починаючи з 24 червня 2010 року, з виплатою різниці між перерахованим розміром пенсії та фактично отриманим. В решті позов залишено без розгляду.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, в частині задоволених позовних вимог, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з частиною 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а підстави для їх скасування відсутні.

Так, задовольняючи частково позов, суди, на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що відповідач, здійснюючи позивачу призначення пенсії, протиправно застосував положення постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі Постанова № 393).

Як встановлено судами та не заперечується сторонами у справі, позивачу, починаючи з 11 червня 2010 року, призначена і виплачується пенсія за вислугу років, у відповідності до Закону № 2262-ХІІ.

Розмір пенсії позивача обчислено відповідачем, виходячи з складових грошового забезпечення, вказаних у постанові № 393 та в порядку, встановленому цією постановою.

10 серпня 2010 року, позивач отримав повідомлення від ГУ ПФУ, з якого дізнався про те, що при розрахунку його пенсії, враховано щомісячні додаткові види грошового забезпечення та премії в середніх розмірах за останні 24 місяці перед звільненням.

Так, відповідно до частини 3 статті 43 Закону № 2262-ХІІ (в редакції статті, яка діяла на час призначення пенсії позивачу) пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством.

Підпунктом 4 пункту 29 розділу ІІ Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі Закон № 107-VI) в частину 3 статті 43 Закону № 2262-ХІІ внесено зміни, а саме, слова «за останньою штатною посадою перед звільненням» виключено та доповнено її словами «та у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України».

Разом з тим, зміни, внесені підпунктом 4 пункту 29 розділу II Закону № 107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008.

За правилами частини 2 статті 152 Конституції України, Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, (зокрема, станом на 11 червня 2010 року - дату призначення пенсії позивачу), діяла редакція частини 3 статті 43 Закону № 2262-ХІІ у редакції Закону України від 4 квітня 2006 року № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», за правилами якої пенсії особам, які мають право на них за цим Законом, обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи, зокрема, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, за останньою штатною посадою перед звільненням.

Отже, обчислення у період дії зазначеної норми Закону № 2262-ХІІ пенсій із грошового забезпечення з урахуванням відповідно до пункту 7 постанови № 393 щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премій за 24 останні календарні місяці перед звільненням є неправомірним.

З огляду на викладене, суди дійшли правильних висновків про те, що спосіб обчислення ГУ ПФУ пенсії позивачу не відповідав вимогам чинного, на час її призначення законодавства України, а тому дії позивача не ґрунтуються на вимогах закону.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась у постановах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 14 січня та 20 травня 2014 року (№№ 21-463а13, 21-147а14 відповідно).

Враховуючи зазначене, рішення судів попередніх інстанцій відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області відхилити, а постанову Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало