Справа № 1902/2029/12
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2015 року м. Київ К/800/19495/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Ліпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4

на постанову Борщівського районного суду Тернопільської області від 12 грудня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління праці та соціального захисту населення Борщівської районної державної адміністрації Тернопільської області (далі - УПСЗН Борщівської РДА Тернопільської області) про зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання неправомірними дій та зобов'язання поновити виплату допомоги при народженні дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у зв'язку із народженням сина - ОСОБА_5 їй призначено допомогу, виплату якої УПСЗН Борщівської РДА Тернопільської області призупинило з грудня 2011 року. Вважаючи дії відповідача неправомірними та посилаючись на відмову УПСЗН Борщівської РДА Тернопільської області поновити виплату призначеної їй допомоги при народженні дитини, просила суд поновити строк та зобов'язати відповідача поновити виплати з 01 грудня 2011 року.

Постановою Борщівського районного суду Тернопільської області від 12 грудня 2012 року, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, зокрема Закону України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII). Вказує, що відмова у поновленні виплати їй допомоги при народженні дитини через тимчасовий виїзд сім'ї до іншої держави не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки обмежує права дитини на отримання цієї допомоги.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що після народження ІНФОРМАЦІЯ_1 сина - ОСОБА_5 позивачу за її заявою від 09 вересня 2011 року призначено допомогу при народженні дитини на період з 01 по ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 4840,00 грн та з 01 листопада 2010 року по 31 жовтня 2012 року в розмірі 840,00 грн щомісячно.

За результатами проведеної у 2011 році перевірки матеріально-побутових умов проживання, відповідачем прийнято рішення про призупинення виплати вказаної допомоги з грудня 2011 року на підставі акту від 11 листопада 2011 року №91, про що 22 листопада 2011 року ОСОБА_4 надіслано відповідне повідомлення № 3157/01-4.

Підставою такого рішення стали висновки соціального інспектора, який при обстеженні умов проживання сім'ї позивача встановив, що ОСОБА_4 із дитиною не проживає за вказаною адресою та перебуває за межами України, що виключає можливість перевірити факт цільового використання коштів.

У серпні 2012 року позивач звернулася до Борщівської РДА Тернопільської області із заявою про поновлення виплати призначеної їй допомоги. Проте, листом від 12 вересня 2012 року №05-15/3464 відповідач відмовив їй через відсутність законних підстав для поновлення вказаних виплат.

Законом № 2811-XII встановлено гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Відповідно до частини 1 статті 1 цього Закону, громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

При цьому, порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина 4 статті 1 Закону № 2811-XI).

Умови призначення і виплати таких видів державної допомоги сім'ям з дітьми, передбачених Законом № 2811-XII, визначені постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми» (далі - Порядок).

Цим же порядком визначені підстави припинення призначеної допомоги, перелік яких наведений у абзацах 10-20 пункту 13 Порядку, а саме: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір'ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги. Також виплата допомоги припиняється у разі виникнення інших обставин.

Судами встановлено, що виплата допомоги ОСОБА_4 припинена у зв'язку із її вибуттям за межі України.

Відповідно до абзацу 24 пункту 13 Порядку, виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами одинадцятим - сімнадцятим, двадцятим і двадцять першим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом шести місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Із змісту наведеної норми видно, що шестимісячний строк є пресічним і поновленню не підлягає.

Згідно з абзацом 26 пункту 13 Порядку, контроль за цільовим використанням допомоги і створенням належних умов для повноцінного утримання та виховання дітей здійснюється головними державними соціальними інспекторами і державними соціальними інспекторами органів праці та соціального захисту населення разом з управліннями (відділами) у справах сім'ї та молоді, службами у справах дітей і органами опіки та піклування шляхом проведення моніторингу виплат і використання допомоги, вибіркового обстеження окремих сімей.

У разі встановлення факту нецільового використання коштів зазначені органи подають керівнику органу, що призначив допомогу, пропозиції щодо припинення її виплати.

Отже, згідно з наведеними нормами закону, у разі відсутності можливості здійснити контроль за цільовим використанням допомоги і створенням належних умов для повноцінного утримання та виховання дітей, органи праці та соціального захисту населення мають право прийняти рішення про призупинення виплати призначеної допомоги та поновити її виплату тільки в межах шестимісячного строку з дати прийняття такого рішення.

Як встановлено судами, виїжджаючи разом із дитиною за кордон, ОСОБА_4 УПСЗН Борщівської РДА Тернопільської області про це не повідомила, хоча згідно із заявою про призначення соціальної допомоги від 09 вересня 2011 року була зобов'язана повідомити про такий виїзд. Крім того, позивач мала можливість контролювати свій картковий рахунок у банку, на який перераховувалася допомога, проте із заявою про поновлення призначених їй виплат звернулася після закінчення шестимісячного строку.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про правомірність відмови суб'єкта владних повноважень щодо поновлення виплати призначеної ОСОБА_4 допомоги та правильно відмовили у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального законодавства, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору.

За таких обставин, підстави для скасування ухвалених судових рішень колегія суддів не вбачає.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Борщівського районного суду Тернопільської області від 12 грудня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак