Справа № 826/20534/14
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2015-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 лютого 2015 року № 826/20534/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів: Добрівської Н.А., Іщука І.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомгромадянина Узбекистану ОСОБА_2
до Державної міграційної служби України
провизнання неправомірним та скасування рішення № 564-14 від 03 листопада 2014 року, зобов'язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:

Громадянин Узбекистану ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_2) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України) про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 року №564-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позов обґрунтовано неправомірністю оскаржуваного рішення про відмову в наданні статусу біженця, так як такий висновок відповідача є необґрунтованим, прийнятим без урахування обставин, які підтверджують наявність у ОСОБА_2 умов для набуття статусу біженця, або особи, що потребує додаткового захисту, а також наявність у останнього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, зокрема, зі сторони Служби національної безпеки Узбекистану та уряду Узбекистану через те, що сповідує іслам та є мусульманином.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2014 року відкрито провадження у справі, а від 13 січня 2015 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні 28 січня 2015 року позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позові та письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи, у яких додатково зазначено про необґрунтованість рішення відповідача, не вивчення відповідачем ситуації у країні походження позивача, наслідком чого стало прийняття оскаржуваного рішення.

Представник відповідача у судовому засіданні 28 січня 2015 року проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, зазначаючи про відсутність документів, які б підтверджували правдивість вказаних позивачем під час співбесід обставин та свідчили про фактичне існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача у країні його громадянства - Узбекистані. З огляду на наведене, під час розгляду заяви позивача відповідач прийшов до висновку, що умови, визначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні, а тому позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представниками сторін у судовому засіданні 28 січня 2015 року подано заяви про розгляд справи у письмовому провадженні, з огляду на що та відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив про продовження розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.

10 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві (далі - ГУ ДМС України у м. Києві) з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому як підставу для звернення за захистом вказано побоювання за власне життя у зв'язку із загрозою арешту Урядом Узбекистану через релігійні погляди позивача, у зв'язку з чим він відповідно і покинув країну громадянства.

Державною міграційною службою України 03 листопада 2014 року стосовно позивача прийнято рішення №564-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини 1 статті 6 Закону №3671-VI, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Водночас 15 грудня 2014 року позивачем від ГУ ДМС України у м. Києві отримано повідомлення від 11 листопада 2014 року №130 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача та вважаючи його таким, що прийняте без повного з'ясування обставин, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року у м. Наманган, Республіка Узбекистан, за національністю - узбек, за віросповіданням - мусульманин (сповідує іслам); одружений (дружина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3), має двох синів (ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4).

Позивач при зверненні до міграційного органу зазначив, що 06 вересня 2009 року він легально покинув Республіку Узбекистан, а 09 вересня 2009 року легально прибув на територію України. Разом з тим, на момент звернення до міграційного органу з заявою 10 квітня 2014 року ОСОБА_2 на території України перебував нелегально.

Звертаючись до міграційного органу із заявою-анкетою від 10 квітня 2014 року №56 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також під час судового розгляду позивач в якості підстав отримання статусу біженця зазначив побоювання арешту з боку уряду країни громадянства через власні релігійні погляди (сповідує іслам, є мусульманином - сунітом), у зв'язку з чим був змушений залишити Республіку Узбекистан.

Так, в обгрунтування наведеного ОСОБА_2 зазначив, що у 1996 році його через відвідування мечеті на 3-4 доби було затримано Службою національної безпеки Узбекистану. Після звільнення позивача, згідно його заяви від 10 квітня 2014 року №56, позивача долучили до списку осіб, які входять до екстремістських угрупувань. Через місяць вказаною службою позивача було затримано на кілька діб вдруге, а після звільнення ОСОБА_2 був змушений відмічатись у органах Служби національної безпеки та розповідати про осіб, з якими підтримує контакт. Втретє позивача як особу, що перебуває в списках учасників незаконних вакхабістських організацій, Службою національної безпеки викликано на допит у 2008 році, а саме, - після його повернення із заробітків у Російській Федерації, куди він від'їхав у 2001 році.

Окрім цього, позивач також зазначив про початок у червні 2009 року у м. Андижан масових протестів, які, за його словами, завершились арештами багатьох людей, серед яких заарештували і брата сестри позивача, звістка про що, власне, і стала причиною втечі ОСОБА_2 з Узбекистану до України, а саме у м. Харків, куди він прибув потягом 09 вересня 2009 року.

Варто відмітити, що при зверненні до міграційного органу позивачем було здійснено посилання на матеріали Всесвітнього звіту правозахисної організації Human Rights Watch від 17.01.2014 року по Узбекистану, а також матеріалів від 05 грудня 2013 року «Важкі роботи для віруючих Узбекистану» Інституту освітлення війни і миру.

Наказом від 29 квітня 2014 року №205 ГУ ДМС України в м. Києві прийнято рішення про оформлення документів громадянина Узбекистану ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у зв'язку з ненадходженням відповіді на запит зі Служби безпеки України, наказом від 27 червня 2014 року №352 продовжено строк розгляду заяви позивача до 29 липня 2014 року.

За результатами проведених співбесід ГУ ДМС України в м. Києві 29 липня 2014 року прийнято висновок про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно зазначеного висновку відповідно до статті 6 Закону №3671-VI міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку із чим відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 цього ж Закону з підстав недоведеності обгрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, що, відповідно, стало підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 03 листопада 2014 року №564-14.

Як вбачається з матеріалів справи, під час вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з позивачем ГУ ДМС України у м. Києві було проведено декілька співбесід, під час яких з'ясуванню підлягали обставини та причини втечі позивача з країни громадянства.

Так, під час співбесіди 23 квітня 2014 року позивач підтвердив обставини, викладені ним у заяві, а також останнім постійним місцем проживання в Узбекистані назвав м. Наманган.

При цьому попередньо, звертаючись до міграційного органу з заявою від 10 квітня 2014 року №56, позивач однією з причин втечі з Узбекистану назвав арешти через масові протести у червні 2009 року у м. Андижан, проте будь-які доводи та обгрунтування з приводу його особистого перебування у вказаному місті у справі відсутні.

Під час співбесіди 17 червня 2014 року позивач повідомив про отриману від органів міліції заборону у виїзді на заробітки, про арешт на 13 років на релігійному підгрунті брата його сестри Вахіда та його зятя, а також про отримані ним (позивачем) з боку органів міліції залякування позбавленням волі.

Судом, беручи до уваги принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі, з матеріалів доповіді правозахисного центру «Меморіал» «Політичні репресії в Узбекистані в 2009-2010 роках», котрі викладені у загальному доступі за посиланням: http://noborders.org.ua/ru/sfery-deyatelnosti/bezhentsyi-y-yskately-ubezhyscha/bezhentsyi-y-yskately-ubezhyscha-yz-tsentralnoj-azyy/doklad-pts-memoryal-o-polytycheskyh-repressyyah-v-uzbekystane-v-2009-2010-hh/, встановлено, що в цей період в Узбекистані дійсно мали місце непоодинокі випадки затримання та засудження громадян, однак причиною цього, як зазначено у доповіді є, зокрема, політичні переконання окремих громадян.

Водночас у пункті 4.2 анкетних даних до заяви позивачем зазначено, що він у членстві політичних організацій в крані громадянства не перебував, при цьому інших обставин щодо існування в країні громадянства будь-яких порушень прав у зв'язку з політичними переконаннями позивача, останнім не зазначалось ні під час звернення до міграційного органу, ні під час судового розгляду справи.

При цьому суд вважає, що твердження заявника не є правдоподібними та не заслуговують довіри з огляду на наступне.

Так, позивач безперешкодно у період з 2001 року по 2009 рік кожні шість місяців виїжджав з Узбекистану до Російської Федерації на заробітки та повертався додому, про що ним зазначалось і під час розгляду справи.

До будь-яких релігійних чи громадських організацій позивач не входив, про що також ним зазначалось як міграційному органу, так і в судовому засіданні.

Відсутні дані позивача у списку «громадян Узбекистану, яких було подано у розшук у зв'язку з подіями в Андижані 2005 року». При цьому суд не погоджується з посиланнями представника позивача на ту обставину, що відповідачем під час розгляду заяви позивача сплутані події в Андижані 2005 року з подіями в Андижані у 2009 році, оскільки відсутність позивача у списку громадян, яких було подано у розшук у зв'язку з подіями в Андижані 2005 року, додатково підтверджує, що позивач не переслідувався та не брав участі в будь-яких політичних організаціях Узбекистану, хоча за твердженнями самого позивача, претензії з боку правоохоронних органів до нього мали місце починаючи з 1996 року.

Крім того, з бази Діловодство спеціалізованого суду (ДСС) Окружного адміністративного суду міста Києва вбачається, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2010 року у справі №2а-2653/10/2670 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 про скасування рішення Управління міграційної служби в місті Києві від 01 жовтня 2009 року № 144, зобов'язання прийняти рішення відмовлено.

У вказаному рішенні суд дійшов до висновку, що позивачем не доведено переконливих доказів того, що в країні його походження він зазнавав переслідувань з боку правоохоронних органів за свої політичні чи релігійні переконання.

Також з бази Діловодство спеціалізованого суду (ДСС) Окружного адміністративного суду міста Києва вбачається, що ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2012 року клопотання ОСОБА_2 про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2010 року у справі №2а-2653/10/2670 відмовлено.

При цьому даним судом зазначено, що позивач був присутнім під час проголошення вступної та резолютивної частини постанови суду від 20 серпня 2010 року, повний текст даної постанови отримав 30 вересня 2010 року, а апеляційна скарга була подана позивачем лише 15 червня 2011 року.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалось позивачем у судовому засіданні, у 2011 році він з дружиною поїхав до м. Севастополь на літо на відпочинок. Їм там сподобалось і вони вирішили залишитись у м. Севастополь, а після референдуму у 2014 році одразу переїхали до Києва.

Наведена поведінка позивача, на думку суду, підтверджує відсутність об'єктивних побоювань у позивача стати жертвою переслідувань, позаяк, на переконання суду, у разі наявності таких чи інших побоювань, особа повинна послідовно та цілеспрямовано вчиняти дії, у тому числі, оскаржувати судові рішення, ухвалені не на її користь, з метою отримання відповідного захисту та статусу.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача від 03 листопада 2014 року №564-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03 листопада 2014 року №564-14, з огляду на що позовні вимоги громадянина Узбекистану ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Судові витрати відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України присудженню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову громадянина Узбекистану ОСОБА_2 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді Н.А. Добрівська

І.О. Іщук