Справа № 826/20684/14
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

За позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Мак Хаус»

до

Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві

про

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Мак Хаус» (надалі – позивач або ТОВ «Мак Хаус») з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі – відповідач або ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві), в якому просило суд про наступне:

1. Визнати протиправним акт № 1197/26-55-22-10/19358827 «Про результати документальної виїзної позапланової перевірки ТОВ «Мак Хаус» (код ЄДРПОУ 19358827) з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства при проведенні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «РАДІУМ» (код за ЄДРПОУ 37266914) за січень 2014 року, з ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» (код за ЄДРПОУ 37871477) за лютий 2014 року».

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що оскаржуваний акт та податкове повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки ТОВ «Мак Хаус» не порушувало вимог п.185.1. ст.185, п.198.3., п.198.6. ст.198, п.201.4., п.201.10. ст.201 Податкового кодексу України, що підтверджується належним чином оформленими первинними документами, які були надані відповідачу під час перевірки та засвідчують належне виконання позивачем вимог податкового законодавства України в частині підтвердження права на податковий кредит по взаємовідносинам з контрагентами, а також підтверджують протиправність висновків податкового органу, зафіксованих в оскаржуваному акті перевірки.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання 28.01.2015 року не забезпечив, хоча про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, клопотань про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника чи відкладення розгляду справи суду не надходило. В той же час, через канцелярію суду подав письмові заперечення на позовну заяву, в яких наголошував на законності та обґрунтованості складеного ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві оскаржуваного акта перевірки та прийнятого на його підставі оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з підстав встановлення, під час перевірки позивача, факту відсутності реального вчинення господарських операцій з контрагентами, що позбавляє платника податку (в даному випадку – позивача) права на податковий кредит по таким операціям. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю

Відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене, керуючись ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем проведена документальна виїзна позапланова перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства при проведенні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «РАДІУМ» (код за ЄДРПОУ 37266914) за січень 2014 року, з ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» (код за ЄДРПОУ 37871477) за лютий 2014 року, за результатами якої складено акт від 09.12.2014 року № 1197/26-55-22-10/19358827, яким зафіксовані виявлені під час перевірки порушення позивачем норм податкового законодавства України, а саме: п.185.1. ст.185, п.198.3., п.198.6. ст.198, п.201.4., п.201.10. ст.201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість за період з січня 2014 року по лютий 2014 року на суму – 1 190 610,00 грн., в т.ч. по періодам: за січень 2014 року на загальну суму 828 744 грн. з ТОВ «РАДІУМ»; за лютий 2014 року на загальну суму 361 866,00 грн. з ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ».

Такі висновки обґрунтовані з боку відповідача наступним.

За результатом аналізу наданих позивачем до перевірки первинних документів, інформації інших податкових органів та бази АІС «Податковий блок», відповідачем було встановлено, що позивачем в перевіряємому періоді сформовано податковий кредит з податку на додану вартість від контрагентів-постачальників, зокрема: у січні 2014 року від ТОВ «РАДІУМ» на суму 828 744,00 грн.; у лютому 2014 року від ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» на суму 361 866,00 грн.

Згідно наданих до перевірки документів, відповідачем було встановлено, що взаємовідносини позивача з ТОВ «РАДІУМ» ґрунтувалися на договорі від 03.01.2013 року № 15, за умовами якого, ТОВ «РАДІУМ» як Постачальник, зобов’язувався передати у власність позивача як Покупця товар у відповідності з накладною, а Покупець зобов’язується прийняти товар та оплатити його. Найменування товару, асортимент, кількість та ціна товару відображається у накладній, яка являється невід’ємною частиною даного Договору.

На виконання умов зазначеного Договору, ТОВ «РАДІУМ» на користь позивача виписані наступні первинні документи:

Розрахунки між позивачем та ТОВ «РАДІУМ» проводились у безготівковій формі.

Операції з ТОВ «РАДІУМ» відображені позивачем в бухгалтерському обліку (на рахунках 631, 6442).

Проте, до перевірки не надані документи на транспортування товарів (товарно-транспорті накладні, довіреності), отримані від ТОВ «РАДІУМ» до складів позивача.

В той же час, відповідно до бази даних АІС «Податковий блок» відповідачем була встановлена розбіжність між задекларованим податковим кредитом ТОВ «Мак Хаус» та податковим зобов’язанням ТОВ «РАДІУМ» за січень 2014 року на загальну суму 828 744,00 грн.

Крім того, згідно даних аналітичної системи АІС «Податковий блок» встановлено, що ТОВ «РАДІУМ» має стан платника – « 12» - припинено, але не знято з обліку; свідоцтво платника ПДВ анульовано 04.04.2014 року; кількість найманих працівників становить 1 особа, отже, фактично, ТОВ «РАДІУМ» не могло виконати вищенаведені господарські операції, так як на підприємстві відсутні достатні трудові ресурси та виробниче обладнання; ТОВ «РАДІУМ» не здійснювало та не могло здійснювати господарської діяльності у зв’язку з відсутністю та незначною кількістю працівників, відсутністю будь-яких активів, у тому числі, орендованих. Тобто, ТОВ «РАДІУМ» відобразило у податковій декларації суми з ПДВ нереальної поставки послуг та суми податкового зобов’язання при відсутності об’єкта оподаткування ПДВ і дати виникнення податкового зобов’язання.

Відповідач в ході перевірки позивача отримав акт ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 03.04.2014 року № 1014/26-55-22-07 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «РАДІУМ» (код ЄДРПОУ) щодо підтвердження господарських відносин з платниками за період діяльності з 01.01.2014 року по 30.01.2014 року» згідно висновків якого, за результатами звірки ТОВ «РАДІУМ» не підтверджено задекларовані податкові зобов’язання з ПДВ за період з 01.01.2014 року по 28.02.2014 року; перевіркою встановлено, що правочини, укладені з контрагентами порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави та суспільства, вчинені удавано з метою ухилення від сплати податків третіх осіб.

Взаємовідносини позивача з ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» ґрунтувалися на договорі від 14.01.2014 року № ЗМ15, за умовами якого, ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» як Постачальник, зобов’язувався передати у власність позивача як Покупця товар у відповідності з накладною, а Покупець зобов’язується прийняти товар та оплатити його. Найменування товару, асортимент, кількість та ціна товару відображається у накладній, яка являється невід’ємною частиною даного Договору.

На виконання умов зазначеного Договору, ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» на користь позивача виписані наступні первинні документи:

видаткові накладні на загальну суму вартості товару в розмірі 2 171 201,69 грн. (у т.ч. ПДВ – 361 866,95 грн.), а саме: від 20.02.2014 року №№ 75, 76, 77, 78; від 24.02.2014 року №№ 79, 80, 81; від 26.02.2014 року №№ 82, 83, 84, 85, 86, 87;

податкові накладні на загальну суму вартості товару в розмірі 2 171 201,69 грн. (у т.ч. ПДВ – 361 866,95 грн.), а саме: від 20.02.2014 року №№ 75, 76, 77, 78; від 24.02.2014 року №№ 79, 80, 81; від 26.02.2014 року №№ 82, 83, 84, 85, 86, 87.

Розрахунки між позивачем та ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» проводились у безготівковій формі.

Операції з ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» відображені позивачем в бухгалтерському обліку (на рахунках 631, 6442).

Проте, до перевірки не надані документи на транспортування товарів (товарно-транспорті накладні, довіреності), отримані від ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» до складів позивача.

Згідно бази даних АІС «Податковий блок» розбіжностей між задекларованим податковим кредитом ТОВ «Мак Хаус» та податковим зобов’язанням ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» за лютий 2014 року не встановлено.

В той же час, згідно даних аналітичної системи АІС «Податковий блок» встановлено, що ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» має стан платника – «7» - до ЄДР внесено запис про відсутність підтвердження відомостей; свідоцтво платника ПДВ анульовано 29.05.2014 року; кількість найманих працівників становить 1 особа, отже, фактично, ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» не могло виконати вищенаведені господарські операції, так як на підприємстві відсутні достатні трудові ресурси та виробниче обладнання; ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» не здійснювало та не могло здійснювати господарської діяльності у зв’язку з відсутністю та незначною кількістю працівників, відсутністю будь-яких активів, у тому числі, орендованих. Тобто, ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» відобразило у податковій декларації суми з ПДВ нереальної поставки послуг та суми податкового зобов’язання при відсутності об’єкта оподаткування ПДВ і дати виникнення податкового зобов’язання.

Крім того, за даними єдиного реєстру податкових накладних протягом лютого 2014 року основним покупцем ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» є ТОВ «Ельбрус» номенклатурою придбаного товару від останнього є стрейч-картки. В той же час, основною номенклатурою реалізованого товару ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» позивачу відповідно до податкових накладних є – AGFA пластини, AGFA плавки, BA фарби флексо для пов.печ., AGFA (chf) концентрати інше.

Вказана інформація під час перевірки поставила під сумнів реальність проведення операцій.

Таким чином, в ході проведення аналізу матеріалів податкової звітності, реєстраційних документів, звітів та інших документів, встановлено відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів при значних обсягах реалізації товарів (робіт, послуг).

Оскільки відсутня інформація по ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» щодо наявності складських приміщень, виробничих потужностей для здійснення будь-якого виду діяльності, вбачається проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов’язання, зокрема, у випадках, коли операції здійснюються через посередників з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту, та не мають реального товарного характеру.

Також, за результатом аналізу отриманої інформації від ОУ ВПМ Броварської ОДПІ встановлено, що у ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» відсутні складські приміщення та транспортні засоби (як власні так і орендовані) для зберігання та транспортування товару в обсягах, вказаних у податкових накладних, які зареєстровані в ЄРНП.

Такти чином, податковий орган дійшов висновку, що фінансово-господарські відносини ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» з позивачем в податковому обліку є безтоварними, не підтверджені та не пов’язані з фінансово-господарською діяльністю зазначеного підприємства та спрямована на мінімізацію підприємству-контрагенту сум обов’язкових податкових платежів.

Отже, господарські операції між ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» та позивачем визнані під час перевірки нікчемними та такими, що не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов’язані з їх недійсністю.

Надавши оцінку викладеному, відповідач дійшов висновку, що у зв’язку з відсутністю фактичного (реального) здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентами - ТОВ «РАДІУМ», ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ», виписані ними первинні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством. Крім того, у позивач не було підстав для податкового обліку вказаних господарських операцій.

Не погоджуючись з такими висновками відповідача, позивач у порядку п.86.7. ст.86 Кодексу, подавав заперечення до акту перевірки від 09.12.2014 року № 1197/26-55-22-10/19358827, за результатом розгляду яких висновки акту були залишені без змін.

Відповідно до п.56.1. ст.56 Податкового кодексу України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об’єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним акт № 1197/26-55-22-10/19358827 «Про результати документальної виїзної позапланової перевірки ТОВ «Мак Хаус» (код ЄДРПОУ 19358827) з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства при проведенні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «РАДІУМ» (код за ЄДРПОУ 37266914) за січень 2014 року, з ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» (код за ЄДРПОУ 37871477) за лютий 2014 року», суд зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі-Кодекс), він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов’язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов’язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до п.75.1. ст.75 Кодексу, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка (п.86.1. ст.86 Кодексу).

Згідно п.3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 року № 984, акт перевірки – це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

За положенням ст.2, 6, 17 Кодексу адміністративного судочинства України, судовому захисту підлягають лише порушене право або інтерес особи, при чому такі порушення мають полягати у відповідних правових наслідках у вигляді зміни стану прав та обов’язків позивача або створення об’єктивних перешкод у реалізації законного інтересу відповідної особи, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов’язаної особи. Лише в такому разі позовні вимоги можуть бути задоволені.

Таким чином, акт перевірки та викладені в ньому факти і висновки не можна розглядати як рішення суб’єкта владних повноважень, що породжує для суб’єкта господарювання певні правові наслідки. Представники контролюючого органу не позбавлені права викладати в акті перевірки власні суб’єктивні висновки про зафіксовані обставини і в подальшому, в разі виникнення спору щодо рішень, які приймаються на підставі такого акта, обґрунтовувати ними власну позицію про наявність певних, допущених платником податків порушень.

При цьому, оцінка акта перевірки, в тому числі і оцінка дій посадових осіб податкового органу щодо його складання, а також самих висновків перевірки, надається уповноваженим законом органам при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Таким чином, акт перевірки є виключно носієм доказової інформації про виявлені податковим органом під час проведення перевірки порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб’єктами господарювання, обов’язковим документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, і не містить в собі будь-яких владних приписів і вимог, а тому не підпадає під ознаки рішення (нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії) суб’єкта владних повноважень у розумінні доктрини Кодексу адміністративного судочинства України.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про визнання протиправним складеного відповідачем акту перевірки № 1197/26-55-22-10/19358827 від 09.12.2014 року.

Відповідно до пп.14.1.181. п.14.1.ст.14 Кодексу, податковий кредит – сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов’язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Порядок формування податкового кредиту, підстави його виникнення та порядок визначення сум податку на додану вартість, що підлягають відшкодуванню з Державного бюджету України, визначено у ст.198 Кодексу.

Згідно пп. «а» п.198.1, п.198.2., абз.1 п.198.3. ст.198 Кодексу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п.198.6. ст.198 Кодексу, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв’язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п.201.10. ст. 201 Кодексу, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч.1 ст.9 зазначеного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій. Відповідно, оформлені належним чином податкові накладні є документами, які є підставою для нарахування податкового кредиту підприємства.

Наявність первинних документів (договорів, видаткових та податкових накладних) щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «РАДІУМ» та ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ» відповідачем не заперечується, проте на його думку, такі первинні документи складені формально по операціям, які фактично не здійснювалися з метою штучного формування податкового кредиту. При цьому, вичерпного переліку розбіжностей між вимогами діючого законодавства до оформлення первинних документів та фактичним змістом наданих позивачем первинних документів, відповідачем же не наведено.

В той же час, суд вважає, що без надання належної правової оцінки первинним документам по взаємовідносинам позивача з ТОВ «РАДІУМ» та ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ», в основу висновків акту перевірки від 09.12.2014 року № 1197/26-55-22-10/19358827, на підставі якого прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення, відповідачем, фактично, покладена інформація, зафіксована в акті про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента ТОВ «РАДІУМ» та інформація аналітичної системи АІС «Податковий блок» достовірність якої не доведена.

Крім того, всупереч вимог Податкового кодексу України відповідач не спростував законність дій платника податків (позивача), а лише зазначив про нереальність поставки контрагентами товарів, тобто, фактично, податковим органом заміщено обов’язок спростування презумпції законності дій та рішень платника податків на обов’язок доводити податковому органу права на податковий облік певних операцій.

Зазначені в акті перевірки від 09.12.2014 року № 1197/26-55-22-10/19358827 обставини стосуються лише господарської діяльності контрагентів позивача і жодним чином не доводять недобросовісності позивача та відсутності реальності господарських операцій.

При цьому, акт ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 03.04.2014 року № 1014/26-55-22-07 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «РАДІУМ» (код ЄДРПОУ) щодо підтвердження господарських відносин з платниками за період діяльності з 01.01.2014 року по 30.01.2014 року», покладений в основу прийняття висновків відносно взаємовідносин позивача з контрагентом ТОВ «РАДІУМ», не відповідає критеріям щодо належності та допустимості доказів, закріпленим ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки отриманий всупереч діючому законодавству у неналежній формі. Зокрема, по-перше, в порушення вимог Кодексу (п.73.5 ст.73), відповідачем прийнятий як доказ акт про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента, а не довідки, як це передбачено вимогами податкового законодавства; по-друге, за правилами діючого податкового законодавства, наведена в акті інформація підлягала перевірці належними та допустимими доказами, проте, як вбачається з тексту акту перевірки позивача, насправді, податкова інформація з акта про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента, фактично, переписана відповідачем в акт перевірки позивача без належного дослідження та надання оцінки первинним документам, складеним по взаємовідносинам позивача з контрагентом та іншим доказам, як того вимагають норми діючого податкового законодавства України.

Крім, чинним законодавством не передбачено відображення суджень податкового органу відносно неправильності справляння платником податків сум податків та зборів за відображеними в податковій звітності показниками господарських операцій, зокрема, в акті про неможливість проведення зустрічної звірки, де мають зазначатись лише обставини, котрі спричинили таку неможливість.

Більше того, суд критично сприймає висновки відповідача сформовані на підставі даних аналітичної системи АІС «Податковий блок» відносно його контрагентів, оскільки співставлення даних податкової звітності з бази автоматизованого контролю, як етапу контроль-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника, адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов’язаних з нарахуванням і сплатою податку.

Інформаційні бази даних податкової не мають статусу офіційних введені в експлуатацію лише на підставі наказу Дкржавної податкової служби № 1197 від 24.12.2012 р., не сертифіковані, контроль за ними не регламентований. Інформація з Бази даних ДПІ не може бути віднесена до податкової та не є належними доказом у справі, Кодексом адміністративного судочинства України не передбачена можливість використання таких баз як засобів доказування.

Записи у інформаційних базах ДПІ до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків не відноситься.

Суд також зазначає, що посилання відповідача на відсутність реального характеру зазначених господарських операцій через неспроможність контрагентів їх виконання у зв’язку з відсутністю належних ресурсів, є лише припущенням, оскільки відповідачем не доведено кількість працівників контрагентів та конкретно визначених ресурсів, у тому числі, транспортних засобів та інших активів, які повинні були бути у контрагентів для виконання передбачених операцій, а тому такі посилання є необґрунтованими.

В ході розгляду даної справи судом також встановлено, що на момент здійснення відповідних господарських операцій, позивач та його контрагенти були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники ПДВ, установчі документи позивача та/або його контрагентів не визнані в судовому порядку недійсними.

При цьому, суд притримується позиції, що у разі, якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість по взаємовідносинам з постачальниками, вони були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтво про реєстрацію платник податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність, ні за несплату податків продавцем, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Таким чином, суд дійшов висновку, що фактично були відсутні обставини, наявність яких дало б підстави ставити під сумнів реальність господарських операцій позивача з контрагентами - ТОВ «РАДІУМ» та ТОВ «ЗМ-КОНСАЛТИНГ».

Крім зазначеного, суд також не залишає поза увагою, що за правилами ст.16, п.36.1., п.36.5. ст.36, п.38.1. ст.38, п.44.1. ст.44, п.47.1. ст.47, п.49.2. ст.49 Кодексу, обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов’язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов’язку. Тобто, платник податку несе самостійну відповідальність за порушення ним правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватись на третіх осіб, в тому числі і на його контрагентів.

Законодавство України, не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб’єктом господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов’язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 22.10.2010 року та 31.01.2011 року і повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні від 22.01.2009 року (справа «Булвес АД» проти Болгарії) констатував, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов’язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Європейського суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товарів/робіт/послуг від виконання податкових зобов’язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит, однак таких обставин в ході розгляду даної справи судом встановлено не було.

Незважаючи на зазначене, відповідач позбавив позивача права на формування податкового кредиту через недотримання вимог податкового законодавства іншими суб’єктами господарювання – його контрагентами.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірне рішення відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішення суб’єкта владних повноважень, встановлених ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, до яких, зокрема, відносяться прийняття рішень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності, керуючись вимогами ст.ст. 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Мак Хаус» задовольнити частково.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій