Справа № 802/460/15-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2015-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

м. Вінниця

26 лютого 2015 р. Справа № 802/460/15-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Богоніс Михайло Богданович розглянувши матеріали позовної заяви:

за позовом: приватного підприємства "Салтекс" до: управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області про: визнання протиправною відмови у знятті арешту та зобов'язання зняти арешт

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви приватного підприємства "Салтекс" до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Ознайомившись з позовною заявою та доданими матеріалами, вважаю, що зазначену позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 цієї статті визначено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно - правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з ч. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

У пункті 3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 р. № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», звернено увагу судів на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Отже, в порядку передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України розглядаються спори, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Як випливає із змісту роз'яснень Пленуму Вищого адміністративного суду України, які викладені у Постанові від 20.05.2013 р. № 8 та наведених норм процесуального закону критерієм віднесення спору до публічно - правового який підлягає розгляду в порядку передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України є суб'єктний склад такого спору та характер правовідносин у яких виник спір.

У абзаці 4 ч. 2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 р. № 3, «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», зазначено, що критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

Як видно із змісту позовної заяви, 22.10.2013 року головним державним виконавцем відділу ДВС ГУЮ у Вінницькій області Мельником Т.П. проведено опис та арешт майна ТОВ "СУТП "Торговий дім "ЕЛ-ТУР" (боржник у виконавчому провадженні) в межах виконавчого провадження, відкритого на підставі наказу № 4/152/2011/5003, виданого Господарським судом Вінницької області 22.04.2013 року. При цьому позивач зазначає, що описане та арештоване майно ТОВ "СУТП "Торговий дім "ЕЛ-ТУР" знаходиться у приміщеннях виробничого комплексу, власником якого є ПП «Салтекс».

Виходячи із вказаного, позивач зазначив, що Підприємство являється фактичним зберігачем арештованого майна та має право на відшкодування збитків у вигляді прямих витрат, пов'язаних із зберіганням арештованого майна боржника ТОВ "СУТП "Торговий дім "ЕЛ-ТУР" у власних виробничих приміщеннях. Спосіб задоволення майнових інтересів, на думку позивача передбачений ч. 2 ст. 945 Цивільного кодексу України, а реалізація його права на компенсацію витрат повинна бути здійснена шляхом зняття арешту з майна боржника ТОВ "СУТП "Торговий дім "ЕЛ-ТУР" на суму 369151,00 грн. Вказана сума, як зазначив позивач, є достатньою для компенсації його збитків, як зберігача майна.

Слід звернути увагу, що суб'єктами даного спору є юридична особа (позивач) та орган державної виконавчої служби (відповідач).

У розумінні ст. 8 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Як вбачається із позовної заяви та додатків до неї, позивач - ПП "Салтекс" не є ані стороною виконавчого провадження, в рамках якого державним виконавцем було здійснено опис та арешт майна, ані особою, яка залучається до проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу.

При цьому із долученого до позовної заяви Акту опису й арешту майна від 22.10.2013 року видно, що ПП "Салтекс" до зберігання арештованого майна, у порядку передбаченому ст. 59 Закону, не залучалося.

Разом з тим, підставою для звернення ПП "Салтекс" із позовом стало те, що підприємство, вважаючи себе зберігачем майна, ставить перед собою мету захистити власне цивільне право на компенсацію збитків як зберігача майна. Збитки, на думку позивача, заподіяні самим лише фактом знаходження арештованого майна у виробничих приміщеннях ПП "Салтекс".

Підсумовуючи наведене, слід звернути увагу на те, що позивач у публічно правові відносини із відповідачем не вступав, оскільки за своїм статусом не є учасником виконавчого провадження або особою, яка залучається до вчинення виконавчих дій. При цьому, спірні правовідносини за своїм характером пов'язані із намаганням позивача захистити цивільне право, на відшкодування збитків у межах існуючих, на думку ПП "Салтекс", цивільно - правових відносинах.

Крім того, слід зазначити також, що в силу ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Водночас, ПП «Салтекс» не є особою, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а звертається до суду з метою захисту свого права цивільного права вважаючи себе зберігачем арештованого майна.

Таким чином, заявлені позовні вимоги випливають із відносин, що мають приватноправовий характер, а тому даний спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Отже, у відкритті провадження за позовною заявою Приватного підприємства «Салтекс» слід відмовити.

При цьому, позивачу необхідно звернути увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, в тому числі, відшкодування збитків.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України гарантовано право суб'єктам господарювання, ким є позивач у справі, на звернення до господарського суду для захисту своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Тому позивач вправі звернутися для захисту своїх прав в порядку господарського судочинства.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», позивач має право звернутися із заявою про повернення сплаченого при зверненні до суду судового збору, надавши оригінал розрахункового документа про його сплату.

Керуючись ст.ст. 109, 165, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом приватного підприємства "Салтекс" до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області про визнання протиправною відмови у знятті арешту та зобов'язання зняти арешт .

2. Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами повернути особі, яка подала позовну заяву.

Повторне звернення до адміністративного суду з тією самою позовною заявою не допускається.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Богоніс Михайло Богданович