Справа № 826/707/15
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2015-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 лютого 2015 року № 826/707/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів: Гарника К.Ю., Добрівської Н.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомГромадянина Афганістану ОСОБА_2
до проДержавної міграційної служби України визнання протиправним рішення № 743-14 від 19.12.2014 та зобов'язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:

Громадянин Афганістану ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014 за № 743-14 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2015 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 10.02.2015.

У судовому засіданні 10.02.2015 позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, зазначивши, що ним було зроблено реальну спробу обґрунтувати свою заяву, ним були надані всі наявні у нього документи та інформація. Проте відповідачем зазначене враховано не було. При цьому позивач у судовому засіданні посилався на розуміння російської мови, з огляду на що не вбачав необхідності залучення до участі у справі перекладача.

Представник відповідача в судовому засіданні 10.02.2015 заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. При цьому звертала увагу суду на те, що позивач, наголошуючи на тому, що працював на уряд Афганістану Atterny General office (Генеральна прокуратура Афганістану), а також - в IFES (International foundation for electoral system), не зміг під час співбесіди розшифрувати абревіатури вказаних установ, пояснити їх місце знаходження, прізвище керівників тощо, що не заслуговує на довіру. При цьому жодних документів на підтвердження своєї роботи у зазначених установах позивач також не надав. Крім того, посилалася на ту обставину, що позивач за національністю є таджиком, перед тим, як потрапити до України, знаходився на території таких країн, як Таджикистан, Узбекистан та Російська Федерація, отже мав можливість звернутися за захистом в іншій країні. З огляду на наведене, під час розгляду заяви позивача відповідач прийшов до висновку, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» відсутні, а тому позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Сторони у судовому засіданні 10.02.2015 не заперечували проти продовження розгляду справи у порядку письмового провадження, з огляду на що та відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.

03.07.2014 громадянин Афганістану ОСОБА_2 звернувся до міграційного органу з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як підставу звернення за захистом вказав, що покинув країну походження через переслідування представників талібанського режиму, погрози, залякування та побиття.

Державною міграційною службою України 19.12.2014 стосовно позивача прийнято рішення № 743-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

12.01.2015 Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено повідомлення № 8 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке позивач отримав 16.01.2015.

Не погоджуючись з рішенням відповідача та вважаючи його таким, що прийняте без повного з'ясування обставин, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 є громадянином Афганістану, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Афганістані у місті Кабул, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт.

У березні 2014 року позивач через Таджикистан, Узбекистан та Росію прибув до України, кордон між Росією та Україною перетнув нелегально, пішки.

03.07.2014 ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві з заявою-анкетою про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві причиною виїзду з країни постійного проживання позивач зазначив, що народився та мешкав в місті Кабулі, Афганістан, у 2006-2008 роках працював в AGО, а в період 2009-2013 років працював в американській фірмі IFES на посаді логістика-адміністратора, після чого його почали переслідувати представники талібанського режиму. Також зазначав, що йому неодноразово погрожували смертю, залякували, били, у зв'язку з чим довелося покинути рідну домівку і переховуватися у друзів і родичів в підвальному приміщенні. Після останнього побиття він вирішив тікати до України, оскільки це цивілізована країна з діючими законами. Зазначене стало підставою для звернення із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Наказом № 409 від 23.07.2014 Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві прийняло рішення про оформлення документів громадянина Афганістану ОСОБА_2 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а наказом № 557 від 24.09.2014 продовжено строк розгляду заяви позивача до 23.10.2014.

В ході розгляду зазначеної заяви управлінням у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві з позивачем було проведено співбесіду, під час якої він підтвердив викладене у його заяві - анкеті. Будь-яких документів на підтвердження обставин, які зумовили його звернення з метою отримання статусу біженця, заявник не надав.

20.10.2014 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві за результатами розгляду справи було прийнято висновок щодо відмови у визнанні особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зазначеного висновку відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено про недоведеність заявником існування обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням відповідача № 743-14 від 19.12.2014 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у тому числі з висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, приводом виїзду з країни постійного проживання позивач зазначає його побоювання за власне життя через переслідування з боку членів терористичного угруповання «Талібан», причиною цього зазначає, що в період з 2006-2008 роки працював на уряд Афганістану у Atterny General office, а також з 2009-2013 роки - в IFES (International foundation for electoral system).

При цьому, будь-яких доказів на підтвердження роботи у вказаних організаціях, місце їх знаходження, прізвище керівників установ позивачем ні під час звернення до органу міграційної служби, ні під час розгляду та перевірки його заяви названим органом, ні під час розгляду справи судом не надано.

Крім того, не надано позивачем й обґрунтованих пояснень ні відповідачу, ні суду з приводу неможливості звернення останнім за відповідним захистом у Таджикистані чи Російській Федерації, на території яких позивач перебував до прибуття в Україну, враховуючи, що за національністю позивач є таджиком.

Також судом враховується, що у разі обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань та бажанням останнього звернутися за захистом саме в Україні, як зазначалось ним міграційному органу та суду, останнім не надано жодних переконливих пояснень стосовно звернення до міграційного органу лише у липні 2014 року, позаяк прибув позивач до України у березні 2014 року.

Отже, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази чи документи, які б підтвердили факт переслідування позивача вказаними у Конвенції про статус біженців 1951 року ознаками, відсутні підстави для надання позивачу статусу біженця.

Аналогічні доводи містяться також в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17.02.2015 у справі К/800/64684/13.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача від 19.12.2014 № 743-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання Державної міграційної служби повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною від попередньої.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.12.2014 за № 743-14, з огляду на що позовні вимоги громадянина Афганістану ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов громадянина Афганістану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді К.Ю. Гарник

Н.А. Добрівська