Справа № 825/327/15-а
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2015-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2015 року Чернігів Справа № 825/327/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Соломко І.І.,

за участю секретаря Федоренка Я.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Місюри Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на публічній службі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

04.02.2015 ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці (далі-відповідач), в якому остаточно просить суд визнати протиправними та скасувати накази начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці від 31.12.2014 року № 716 та від 06.01.2015 № 2 о/с «По особовому складу»; поновити його в органах внутрішніх справ України у спеціальному званні майора міліції на посаді оперуповноваженого державної служби боротьби з економічною злочинністю лінійного відділення на станції Чернігів лінійного відділу на станції Дарниця Управління МВС України на Південно-Західній залізниці; стягнути з Управління МВС України на Південно-Західній залізниці середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 2500грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що наказом Управління МВС України на Південно-Західній залізниці № 716 від 31.12.2014 його притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а в подальшому згідно наказу № 2 о/с від 06.01.2015 звільнено з посади оперуповноваженого державної служби боротьби з економічною злочинністю лінійного відділення на станції Чернігів лінійного відділу на станції Дарниця Управління МВС України на Південно-Західній залізниці за п. 64 «є» (за порушення дисципліни). Позивач зазначає, що при його звільненні відповідачем порушено вимоги чинного законодавства України, тому спірні накази вважає протиправними. За таких обставин, позивач просить суд поновити його на займаній посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу і моральну шкоду.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, які наведені у адміністративному позові. Крім того уточнили позовні вимоги і просили суд поновити позивача в органах внутрішніх справ України у спеціальному званні майора міліції на посаді оперуповноваженого державної служби боротьби з економічною злочинністю лінійного відділення на станції Чернігів лінійного відділу на станції Дарниця Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці з 13.01.2015 року та стягнути за час вимушеного прогулу суму 4440,00грн.

Представник відповідача проти позову заперечував, аргументуючи свої заперечення тим, що Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці, при звільненні ОСОБА_1 із займаної посади, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому зазначив, що підставою для його звільнення за п.64 «є» (за порушення дисципліни) був проступок, який виразився у порушенні вимог ст. ст. 1,2,3,5 Закону України «Про міліцію», вимог п.п. 1,2,6,11 ч.1 ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України та п.1.1 розділу ІУ Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 22.02.2012 № 155, а саме затримання позивача прокуратурою Чернігівської області та вручення йому повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, надавши оцінку письмовим доказам, які містяться у матеріалах справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив службу на посаді оперуповноваженого державної служби боротьби з економічною злочинністю лінійного відділення на станції Чернігів лінійного відділу на станції Дарниця Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці, що підтверджується наказом від 30.10.2014 № 177 о/с (а.с. 115).

11.12.2014 наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці № 314 надано позивачу відпустку на 37 діб з 11.12.2014 по 16.01.2015(а.с.91).

25.12.2014 в рамках кримінального провадження № 0000287 від 12.12.2014 в порядку статті 208 КПК України позивача затримано за підозрою у вимаганні та отриманні неправомірної вигоди в сумі 15000 грн. (а.с. 89).

26.12.2014 слідчим ОВС прокуратури Чернігівської області Кожедубом Є.М. винесено повідомлення про підозру ОСОБА_1 в одержанні неправомірної вигоди, поєднаною з вимаганням, тобто у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України (а.с.90).

31.12.2014 затверджено висновок службового розслідування за фактом порушення дисципліни ОСОБА_1.(а.с.99-102), наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці № 129 о/с «По особовому складу» у зв'язку з службовою необхідністю відкликано позивача з відпустки (а.с.121), та наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці № 716 притягнуто до дисциплінарної відповідальності, про що повідомлено ОСОБА_1 листами від 13.02.2015 (а.с.103,106-107).

06.01.2015 наказом № 2 о/с позивача звільнено зі служби, про що повідомлено листами від 14 та 17 січня 2014 року (а.с.73,122-125).

Надаючи оцінку оскаржуваним наказам, та іншим позовним вимогам позивача, суд виходить із наступного.

Правовідносини, пов'язані з проходженням публічної служби в органах внутрішніх справ регулюються Законом України «Про Міліцію» від 20.12.1990, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV.

Як видно із оскаржуваних наказів, позивача звільнено за підпунктом «є» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яким передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за порушення дисципліни.

Що стосується службової дисципліни, то її сутність, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України щодо її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень (в тому числі і звільнення), порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначаються Законом України «Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ». Види дисциплінарних стягнень передбачені статтею 12 Статуту.

При цьому факт порушення службової дисципліни, який став підставою для звільнення позивача, повинен бути доведеним.

Відповідач посилаючись на факт отримання позивачем неправомірної вигоди, не врахував, що такий факт вважається доведеним (а саме чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою), якщо він встановлений обвинувальним вироком суду в кримінальній справі, постановою про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, або постановою суду в адміністративній справі, якщо вони набрали законної сили. Проте такі процесуальні документи на момент звільнення позивача за п.64 «є» Положення та на час розгляду справи відсутні.

Статтею 17 Дисциплінарного Статуту ОВС передбачено, що особа рядового або начальницького складу, якій повідомлено про підозру у вчиненні нею злочину у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов'язаної з наданням публічних послуг, та/або пов'язаного із зловживанням своїм службовим становищем, підлягає відстороненню від виконання повноважень на посаді в порядку, визначеному законом.

Також, п. 19 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС України від 06.12.1991 року №552 встановлено, що у випадку порушення кримінальної справи у відношенні працівників органів внутрішніх справ рішення про притягнення їх до дисциплінарної відповідальності приймаються тільки після встановлення їх винності або невинності у відповідності з законом.

До того ж, в разі притягнення посадової особи до кримінальної відповідальності за службові злочини законодавець передбачив спеціальний порядок та процедуру відсторонення такої особи від посади. За змістом частини першої та другої статті 154 Кримінального процесуального кодексу України відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і незалежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особою правоохоронного органу. Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу.

Таким чином, притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за п.64 «є» в даному випадку не можна визнати обґрунтованим.

Крім того, порядок накладення дисциплінарного стягнення встановлений статтею 14 Дисциплінарного статуту ОВС, який визначає, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, вчиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування в органах внутрішніх справ - це комплекс заходів, які здійснюються в межах відомчої компетенції з метою уточнення причин та умов, що сприяли вчиненню дисциплінарного проступку, встановлення ступеня вини особи, яка його вчинила.

Тому, одним із завдань службового розслідування є саме забезпечення правильного застосування чинних нормативних актів задля недопущення притягнення невинних до відповідальності.

Мета службового розслідування полягає в тому, щоб повністю, об'єктивно та всебічно встановити: обставини (час, місце) і наслідки правопорушення, з приводу якого було призначено розслідування; осіб, винних у правопорушенні, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли негативним наслідкам або створювали загрозу їх спричинення; наявність причинного зв'язку між неправомірним діянням особи, щодо якої призначено службове розслідування, та його наслідками; причини правопорушення та умови, що сприяли правопорушенню; вимоги законів чи інших нормативно-правових актів, розпорядчих документів або службових обов'язків, що були порушені; ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення, та мотиви протиправної поведінки працівника ОВС і його ставлення до вчиненого.

Порядок проведення службового розслідування встановлено Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС України від 06.12.1991 року №552 (далі - Інструкція).

Пункт 14 Інструкції зобов'язує посадову особу при проведенні службового розслідування дотримуватися передбачених законом прав та інтересів заявника, особи, у відношенні якої проводиться службове розслідування.

Інструкція містить імперативну норму, в якій передбачені обов'язки посадової особи при проведенні службового розслідування, а саме у п.14.8 Інструкції вказано, що посадова особа при проведенні службового розслідування зобов'язана: ознайомити із затвердженим висновком службового розслідування особу, стосовно якої воно проводилося, якщо це не суперечить вимогам дотримання державної або службової таємниці.

Згідно п. 15.1 Інструкції особа, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право давати усні та письмові пояснення, заявляти клопотання, надавати докази стосовно обставин, що досліджувалися.

Доказів, які б підтверджували відібрання у позивача письмових пояснень та ознайомлення його із затвердженим висновком службового розслідування, відповідачем суду не надано.

Твердження відповідача про неможливість відібрання у позивача письмових пояснень та ознайомлення його із затвердженим висновком службового розслідування (31.12.2014), так як позивач перебував під вартою, судом до уваги не приймається, оскільки даний факт спростовується довідкою про звільнення, в якій зазначено, що позивач відбував покарання з 25.12.2014 по 30.12.2014 року(а.с.113).

Згідно частини другої статті 18 Дисциплінарного Статуту такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 11.12.2014 по 16.01.2015 перебував у відпустці. Наказ про звільнення позивача виданий 13.01.2015, тобто під час перебування ОСОБА_1 у відпустці.

Посилання представника відповідача на те, що позивача відкликано з відпустки наказом № 129 о/с від 31.12.2014 (а.с.121), про що повідомлено листом від 31.12.2014 № 37/7-14066 (а.с.105), суд до уваги не бере, оскільки докази направлення вказаних документів саме 31.12.2014 відсутні.

Водночас судом встановлено, що вищезазначені документи направлені позивачу 13.02.2015, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення (а.с.107), тобто після його звільнення.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем порушено приписи статті 18 Дисциплінарного Статуту, а також не було належним чином забезпечено позивачу можливість реалізації свого права на подання письмових пояснень та ознайомлення із затвердженим висновком службового розслідування.

Крім того, пунктами 10,22 Положення № 114 встановлено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Частиною сьомою статті 18 Закону України «Про міліцію» передбачено, що працівники міліцію вправі створювати професійні спілки.

Право кожної людини створювати професійні спілки і входити до них для захисту своїх інтересів закріплене у Загальній декларації прав людини, прийнятій і проголошеній резолюцією 217 А(ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року.

Особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок визначаються Законом № 1045-ХІУ.

За приписами пункту 10 статті 38 вказаного Закону передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом.

Пунктом 5.3.1 Статуту Профспілки «Захист» передбачено право членів профспілки розглядати та вирішувати питання про надання чи ненадання згоди на розірвання трудового договору з членом спілки.

Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, які є членами профспілкового органу, і застосовуються із дотриманням загальних норм.

Таким чином, за змістом наведених правових норм, суд дійшов висновку, що на звільнення атестованих працівників органів внутрішніх справ, відповідно до пункту 10 статті 38 Закону № 1045-ХІУ, орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди членів профспілкового органу на їх звільнення.

Проте, таких доказів відповідачем суду не надано.

Суд при вирішенні справи, враховує вимоги частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень,відповідно до якої адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування наказів відповідача від 31.12.2014 року № 716 та від 06.01.2015 № 2 о/с «По особовому складу» є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки спірні накази прийнято з порушенням вимог чинного законодавства України та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Вирішуючи позовну вимогу про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд керується нормою п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом внутрішніх справ, згідно якої, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді). У разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік.

Зі змісту оскаржуваних наказів вбачається, що позивача звільнено із посади: «оперуповноваженого державної служби боротьби з економічною злочинністю лінійного відділення на станції Чернігів лінійного відділу на станції Дарниця Управління МВС України на Південно-Західній залізниці у спеціальному званні майора міліції». Тому, враховуючи, що за результатами розгляду даної справи судом визнано звільнення позивача протиправним, такий підлягає поновленню саме на вказаній посаді.

Згідно абзацу 10 п. 10.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», задовольняючи позовні вимоги про поновлення на публічній службі, суд повинен визнати протиправним рішення суб'єкта владних повноважень повністю або частково та скасувати акт індивідуальної дії повністю або ту його частину, яка стосується позивача, з моменту прийняття акта та обов'язково вказати дату, з якої особу поновлено на посаді.

Враховуючи зазначену рекомендацію Пленуму при прийнятті рішення у даній адміністративній справі, суд виходить із того, що позивача звільнено з 13.01.2015 року. Саме вказана дата зазначена в наказі Управління МВС України на Південно-Західній залізниці № 2 о/с від 06.01.2015 як день із якого позивача звільнено із посади.

Отже, виходячи із того, що в наказі про звільнення зазначено «звільнити з 13.01.2015», позивач вважатиметься звільненим з 13.01.2015.

В такому разі день із якого ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді є 13.01.2015.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд бере до уваги норму п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом внутрішніх справ, згідно якої, у разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік.

У абзаці 5 п. 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», зазначено, що задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Визначаючи розмір грошового забезпечення втраченого позивачем у зв'язку із вимушеним прогулом, суд виходить із того, що період вимушеного прогулу становить 32 дні - із 13.01.2015 року по 25.02.2015 року (день прийняття постанови суду).

Згідно довідки № 37/8-1855 від 25.02.2015 року, виданої Управлінням МВС України на Південно-Західній залізниці, середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 2983,32грн., з розрахунку за листопад 2014 становить 2783,73грн., грудень-3182,90грн, отже середньоденне грошове забезпечення на момент звільнення становить 138,75грн. (а.с. 126).

У зв'язку з чим із Управління МВС України на Південно-Західній залізниці підлягає стягненню на користь позивача середньомісячне грошове забезпечення (середній заробіток) за час вимушеного прогулу в сумі 4440,00 грн. Вказана сума утворюється шляхом множення кількості днів вимушеного прогулу на розмір середньоденного заробітку.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, під час прийняття постанови суд вирішує в тому числі чи є підстави допустити негайне виконання постанови.

Згідно пунктів 2-3 частини першої статті 256 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи наведені норми процесуального закону, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць - 2983,32грн. слід допустити до негайного виконання.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 2500грн., суд зазначає, що відповідно до абзацу 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо.

У документі медичного характеру має бути зазначено, коли виникло захворювання, в результаті чого, чи могло воно стати наслідком психічних переживань через порушення конкретного права, мало місце погіршення загального стану чи сталося загострення хронічної хвороби у визначений період часу тощо.

Однак, із медичної карти амбулаторного хворого (а.с. 43-37) не вбачається, в результаті чого виникла хвороба у позивача, чи могла вона стати наслідком переживань через порушення конкретного права.

Верховний суд України в своїй Постанові Пленуму від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (п.4) зазначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Із наведеного слідує, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

В процесі розгляду справи позивач не довів заподіяння йому моральної шкоди. Наведені в позові обставини на увагу суду не заслуговують, оскільки не узгоджуються зі змістом статті 237-1 КЗпП України. Так, позивач не назвав суду, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, за яких обставин вони заподіянні, чому позивач оцінив моральну шкоду на таку суму та з чого він при цьому виходив, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині, відтак, суд не вбачає правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди в сумі 2500,00 грн.

Згідно пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільняється від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94,128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-західній залізниці від 31.12.2014 № 716.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-західній залізниці від 06.01.2015 року № 2 о/с «По особовому складу».

Поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого державної служби боротьби з економічною злочинністю лінійного відділення на станції Чернігів лінійного відділу на станції Дарниця Управління МВС України на Південно-Західній залізниці у спеціальному званні майора міліції з 13.01.2015 року.

Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-західній залізниці () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 4440,00 (чотири тисячі чотириста сорок) грн.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого державної служби боротьби з економічною злочинністю лінійного відділення на станції Чернігів лінійного відділу на станції Дарниця Управління МВС України на Південно-Західній залізниці у спеціальному званні майора міліції допустити до негайного виконання.

Постанову суду в частині стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-західній залізниці () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 2983,32грн. (дві тисячі дев'ятсот вісімдесят три) грн. 32 коп. допустити до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду

Суддя І.І. Соломко