Справа № 826/16472/14
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

03 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про скасування наказів та поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області (далі - Відповідач, ГУ МВС України в Київській області) про: скасування висновку Відповідача від 19.09.2014 року, який став підставою для видачі наказу про звільнення Позивача; скасування наказу ГУ МВС України в Київській області від 23.09.2014 року № 895 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ у запас за п. 64 «і» з 23.09.2014 року; поновлення Позивача на посаді старшого інспектора батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Миротворець» ГУ МВС України в Київській області; зобов'язання Відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 24.09.2014 року по день поновлення на посаді.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.01.2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що посадовими особами Відповідача в ході проведення службового розслідування було обґрунтовано встановлено ряд порушень Позивачем вимог нормативно-правових актів та наказів керівництва, а також неналежну кваліфікацію ОСОБА_2, а тому правомірно винесено оскаржуваний наказ про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з непроходженням випробування в період іспитового строку.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на необґрунтованість висновку Відповідача про самовільне залишення зони АТО та дискримінаційні дії ГУ МВС України в Київській області щодо Позивача в ході вирішення питання про самовільне залишення останнім зони проведення антитерористичної операції.

Апелянт в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, а постанову суду скасувати, прийнявши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а постанову суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції, наказом ГУ МВС України в Київській області від 30.05.2014 року № 420 о/с ОСОБА_2 призначено старшим інспектором батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Миротворець» (далі - БПСМОП «Миротворець») з іспитовим терміном до одного року (а.с. 162).

Наказом «Про відрядження персоналу Головного управління» від 11.07.2014 року № 1384 дск Позивача відряджено до м. Костянтинівка Донецької області з 11.07.2014 року у розпорядження керівника антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей (а.с. 84).

Знаходячись за місцем дислокації, а саме на території стадіону «Авангард» по вул. Енгельса, м. Дзержинськ Донецької області, 20.08.2014 року командир БПСМОП «Миротворець» полковник міліції ОСОБА_4 оголосив особовому складу батальйону вказівку про зміну місця дислокації останнього.

Окружним адміністративним судом м. Києва також встановлено, що ОСОБА_4 роз'яснив співробітникам БПСМОП «Миротворець» про необхідність виконання вищезазначеного наказу, однак частина особового складу батальйону висловила невдоволення наказом та відмовилася виконувати останній, тому ОСОБА_4 було прийнято рішення про те, що особи, які не мають бажання виконувати вказівки керівництва можуть писати рапорти та залишати підрозділ.

Поряд з цим, ОСОБА_4 зазначено, що до відома працівників було доведено інформацію про те, що вчинок останніх є ганебним для працівників міліції і, що покинувши зону проведення АТО, вони порушать службову дисципліну та будуть притягнуті до дисциплінарної відповідальності, однак дана розмова позитивного результату не дала.

У зв'язку з необхідністю передислокації батальйону, працівниками БПСМОП «Миротворець» виявлено бажання покинути зону АТО, тобто місце несення служби.

Позивачем 21.08.2014 року написано рапорт на ім'я начальника ГУ МВС України в Київській області генерала-майора міліції ОСОБА_5 про своє звільнення з БПСМОП «Миротворець» та направлення до Відповідача для вирішення питання щодо подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ або звільнення з ОВС за сімейними обставинами.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 повідомив про вищевикладені події полковника міліції ОСОБА_6 та начальника ГУ МВС України в Київській області, стосовно чого куратор АТО наказав ОСОБА_4 з метою уникнення крадіжки зброї та спеціальних засобів, зібрати у всіх працівників, які всупереч наказу виявили бажання залишити зону проведення АТО, їх табельну вогнепальну зброю, боєприпаси та спецзасоби.

Наказом від 28.08.2014 року № 1799 було призначено службове розслідування за фактом прибуття 22.08.2014 року до приміщення ГУ МВС України у Київській області окремих працівників БПСМОП «Миротворець» із розпорядження керівника АТО без відповідних розпорядчих документів МВС України.

Результати службового розслідування зафіксовані у висновку від 19.09.2014 року, згідно якого комісія вважає за доцільне звільнити Позивача з органів внутрішніх справ України за п. 64 «і» (у зв'язку з не проходженням випробування в період іспитового строку) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Наказом Відповідача від 23.09.2014 року № 895 о/с ОСОБА_2 відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено у запас (з постановкою на військовий облік) за п. 64 «і» у зв'язку з не проходженням випробування в період іспитового строку.

Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 4, 17, 18 Закону України «Про міліцію», п. п. 3, 10, 11, 63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність наказу про звільнення Позивача з органів внутрішніх справ, оскільки посадовими особами Відповідача проведено службове розслідування та складено відповідний висновок комісії за його результатами, а тому дії ГУ МВС України в Київській області щодо звільнення ОСОБА_2 на підставі встановлених службовим розслідувань обставин є правомірними.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на наступне.

Положеннями ст. 7 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» визначено, що службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу, зокрема, дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою.

Згідно пункту 2.2. Розділу III Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.02.2012 року № 155, професійний обов'язок працівника полягає в безумовному виконанні закріплених Присягою, законами та професійно-етичними нормами завдань щодо забезпечення надійного захисту правопорядку, законності, громадської безпеки.

Нормами ст. 18 Закону України «Про міліцію» закріплено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Приписами п. 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 (далі - Положення), визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 на ім'я начальника ГУ МВС України Київської області генерал-майора міліції ОСОБА_5 та начальника департаменту громадської безпеки МВС України полковника міліції ОСОБА_6 22.08.2014 року направлені рапорти, зі змісту яких випливає, що особовому складу батальйону було надано наказ про передислокацію в м. Іловайськ, однак деякі працівники відмовилися його виконувати. Крім того, у даних рапортах ОСОБА_4 зазначив, що останнім було роз'яснено працівникам про порушення ними внаслідок таких дій Присяги працівника органів внутрішніх справ України та службової дисципліни, вимог МВС України щодо особливостей порядку та умов проходження служби в ОВС, а також попереджено працівників про можливість притягнення їх до дисциплінарної відповідальності (а.с. 64-67).

Відтак, як вірно зазначено судом першої інстанції, Позивачем 21.08.2014 року написано та подано рапорт на ім'я начальника ГУ МВС України в Київській області генерала-майора міліції ОСОБА_5 про звільнення ОСОБА_2 з БПСМОП «Миротворець» та направлення останнього до Відповідача для вирішення питання щодо подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ або звільнення за сімейними обставинами у зв'язку з небажанням Позивача їхати до м. Іловайськ, що свідчить про самовільне залишення місця несення служби та невиконання наказу керівництва.

При цьому, колегія суддів критично оцінює посилання Апелянта на те, що залишення останнім зони АТО було погоджено з безпосереднім керівництвом з огляду на наступне.

На рапорті про звільнення від 21.08.2014 року ОСОБА_4 проставлено резолюцію «Клопочу по суті рапорту» та висловлено прохання звільнити Позивача як такого, що не пройшов випробувальний термін.

Однак, як випливає зі змісту рапортів ОСОБА_4 (а.с. 64-67), пояснення останнього (а.с. 156-157), пояснення ОСОБА_7 (помічник командира батальйону ПСМОП «Миротворець») (а.с. 39-41), ОСОБА_8 (а.с. 42-43), ОСОБА_9 (а.с. 44-45), ОСОБА_10 (а.с. 47-49), всі працівники БПСМОП «Миротворець», які вирішили залишити зону проведення АТО, відмовилися виконувати наказ про зміну місця дислокації.

Аналогічного висновку дійшла комісія ГУ МВС України у Київській області за наслідками проведення службового розслідування, а тому твердження Апелянта про залишення території проведення антитерористичної операції за погодженням із безпосереднім керівництвом є необґрунтованим.

Крім іншого, як вбачається зі змісту пояснень ОСОБА_2, останній дізнався про те, що його не буде замінено (ротовано), а навпаки відправлено «на смерть за Батьківщину», а тому вирішив написати рапорт на відпустку, який ОСОБА_4 відмовився підписувати (а.с. 27-28).

Відтак, Позивач був обізнаний про відсутність дозволу залишати зону проведення АТО та свідомо виявив бажання не виконувати наказ про дислокацію.

Згідно приписів п. 21 Положення особи рядового і начальницького складу зобов'язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників. Направлення для проходження служби за межами республіки здійснюється за згодою працівника в порядку, встановленому законодавством.

Враховуючи те, що наказом від 11.07.2014 року № 1384 дск Позивача було відряджено у розпорядження керівника АТО, то невиконання ОСОБА_2 наказу відповідного керівника про дислокацію БПСМОП «Миротворець» до м. Іловайськ свідчить про порушення чинного законодавства України, неналежну кваліфікацію та низькі особисті ділові і моральні якості, що призвело до самовільного залишення служби.

Крім того, зі змісту подання про звільнення Позивача випливає, що за період проходження служби в органах внутрішніх справ ОСОБА_2 зарекомендував себе посередньо, низького рівня здібності, ініціативний, професійно підготовлений працівник, який у складній обстановці орієнтується нерозсудливо, рішення приймає необдумано (а.с. 154).

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність прийняття Відповідачем наказу від 23.09.2014 року № 895 о/с про звільнення Позивача у зв'язку з непроходженням випробування в період іспитового строку.

При цьому, судова колегія погоджується з висновком Окружного адміністративного суду м. Києва про те, що не є перешкодою звільнення працівника за п. 63 «і» Положення відсутність затверджених МВС України особливостей проходження служби в період іспитового строку, оскільки така підстава для звільнення безпосередньо визначена у вказаному Положенні.

Крім іншого, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування висновку службового розслідування від 19.09.2014 року, так як останній не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні ст. 17 КАС України, не має наслідком зміну становища, прав, свобод та інтересів Позивача, а є лише підсумковим документом, який складається за результатами проведення службового розслідування, а відтак не може бути перевірений відповідно до критеріїв, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок Окружного адміністративного суду м. Києва про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_2 на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, оскільки дані вимоги можуть бути задоволені лише у разі скасування оскаржуваного наказу про звільнення Позивача з органів внутрішніх справ, підстав для чого судом не знайдено.

Крім того, судовою колегією критично оцінюються доводи Апелянта про дискримінаційні дії щодо ОСОБА_2 при вирішенні ГУ МВС України у Київській області питання щодо самовільного залишення Позивачем місця служби, оскільки останнім не подано доказів, якими підтверджується наявність привілеїв чи обмежень до Апелянта у порівнянні з іншими особами.

Поряд з іншим, колегія суддів критично оцінює посилання Позивача на те, що судом першої інстанції не було відображено в оскаржуваній постанові та не взято до уваги свідчення свідків, допитаних у судовому засіданні, оскільки зміст свідчень ОСОБА_11 викладений у рішенні суду від 27.01.2015 року, а судом надано їм оцінку.

Оцінюючи доводи Апелянта про відсутність у ОСОБА_6 повноважень щодо прийняття наказу про тимчасову передислокацію в іншу адміністративно-територіальну одиницю, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Приписами п. 5.2 Положення про підрозділи міліції громадської безпеки особливого призначення, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 08.05.2014 року № 447, визначено, що за рішенням Міністра внутрішніх справ України або його заступників підрозділ тимчасово передислоковується в іншу адміністративно-територіальну одиницю для участі в невідкладних заходах щодо забезпечення громадського порядку, припинення групових порушень громадського порядку та масових заворушень, проведення заходів, спрямованих на розшук і затримання осіб, які підозрюються в скоєнні кримінальних правопорушень, озброєних та інших злочинців, які становлять суспільну небезпеку, звільнення заручників, припинення діяльності не передбачених законом воєнізованих або збройних формувань (груп), організованих груп та злочинних організацій на території України, а також заходів, пов'язаних із припиненням терористичної діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент надання наказу про передислокацію Позивач знаходився в м. Дзержинськ, тоді як особовий склад БПСМОП «Миротворець» повинен був бути передислокований до м. Іловайськ.

Однак, міста Дзержинськ та Іловайськ знаходяться в Донецькій області, тобто в межах однієї адміністративно-територіальної одиниці, а тому твердження Апелянта про обов'язковість надання наказу про передислокацію батальйону «Миротворець» виключно Міністром внутрішніх справ України або його заступниками є необґрунтованим.

Судом апеляційної інстанції в ході перегляду оскаржуваної постанови не було встановлено порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення Окружного адміністративного суд м. Києва переглядалось в межах апеляційної скарги у відповідності до ст. 195 КАС України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Згідно ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про скасування наказів та поновлення на роботі, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.