Справа № П/811/1296/14
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П/811/1296/14

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

03 березня 2015 року

справа № П/811/1296/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чепурнова Д.В.

суддів: Поплавського В.Ю. Нагорної Л.М.

за участю секретаря судового засідання: Олійник Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 червня 2014 року у справі за позовом Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

ВСТАНОВИВ:

30 квітня 2014 року Кіровоградське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом до Державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» (далі – ДП «Дирекція КГЗКОР»), в якому просило стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції у розмірі 166 865,82 грн., та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 450,54 грн.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 червня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з Державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» на користь Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарських санкцій у розмірі 166 865,82 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 450,54 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що ДП «Дирекція КГЗКОР» не виконано обов’язку щодо своєчасного інформування відповідного територіального органу Державної служби зайнятості України про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів. Також суд першої інстанції вказує на те, що адміністративно-господарські санкції та пеня, що є предметом позову у даній справі нараховані позивачем після введення мораторію на задоволення вимог кредиторів ДП «Дирекція КГЗКОР», а тому його дія не поширюється на зазначені правовідносини.

Не погодившись з постановою суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про відмову у задоволення позову.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована доводами відповідача щодо виконання ним положень ст. ст. 19,20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» у зв’язку зі створенням ДП «Дирекція КГЗКОР» робочих місць для працевлаштування інвалідів. Вказує на відсутність обов’язку підприємства безпосереднього працевлаштування інвалідів та відсутність у матеріалах адміністративної справи доказів відмови ДП «Дирекція КГЗКОР» у працевлаштуванні інвалідів.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з’явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, а тому відповідно до ст. 41 КАС України фіксування судового засідання не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до звіту форми №10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів на 2013 рік середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу ДП «Дирекція КГЗКОР» складає 848 осіб; кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог Закону – 34 особи, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність склала 28 осіб (а.с. 6).

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не були вжиті всі необхідні заходи для забезпечення реалізації прав інвалідів на працевлаштування.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачає, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно з ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-XII забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів, з огляду і на приписи Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», інвалід, який не досяг пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованим у державній службі зайнятості як безробітний.

В силу частини 3 статті 18-1 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

З аналізу норм Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» вбачається, що обов’язок щодо працевлаштування інвалідів покладено як на суб’єктів господарювання так і на державу, від імені якої діють відповідні державні служби зайнятості.

Отже, згідно вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» обов’язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про зайнятість населення», який був чинним у звітному 2009 році, підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих міць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, та про працівників, які працюють неповний робочий день.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що обов’язок суб’єкта господарювання полягає не лише у виділенні та створенні робочих місць для працевлаштування інвалідів, створенні умов праці, а і у наданні щомісячно інформації державній службі зайнятості, необхідної для працевлаштування інвалідів, що прямо передбачено ст.18 Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем за 2013 рік подано до Долинського районного центру зайнятості чотири звіти форми 3-ПН з інформацією щодо можливості працевлаштування інвалідів, а саме за серпень-листопад 2013 року (а.с.46-59).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач нерегулярно інформував центр зайнятості про наявність у нього вакансій для працевлаштування інвалідів.

Отже, встановлені обставини справи свідчать про бездіяльність відповідача щодо щомісячного інформування державних органів про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, а відтак свідчить про невжиття заходів спрямованих на виконання нормативу, встановленого ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Таким чином, з урахуванням вимог ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та приймаючи до уваги поданий відповідачем звіт форми №10-ПІ, в якому відповідачем самостійно визначено наступні показники: середньооблікова кількість штатних працівників – 848; середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 28; кількість інвалідів – штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 34; фонд оплати праці штатних працівників – 23 583,70 тис.грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника – 27 811 грн., Кіровоградське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів обґрунтовано пред’явило вимоги до відповідача щодо стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 166 865,82 грн. та пені, у зв’язку з порушенням термінів сплати адміністративно-господарських санкцій, що передбачено ч.2 ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України (постанови від 17.09.2013 року у справі №21-227а13, від 11.02.2014 року у справі 21-485а13).

Відповідно до ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 200, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» – залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 червня 2014 року – без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України, в порядку та у строки, передбачені статтею 212 КАС України.

Головуючий: Д.В. Чепурнов

Суддя: В.Ю. Поплавський

Суддя: Л.М. Нагорна