Справа № 803/233/13-а
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2015 року м. Київ К/800/33492/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Олексієнка М.М., Штульман І.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_4 до Управління державної міграційної служби у Волинській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2013 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив скасувати наказ відповідача від 28.01.2013 року №10 щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання стосовно визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, і зобов'язати відповідача повторно розглянути його заяву про надання статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_6, поданій в інтересах позивача з посиланням на порушення судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про скасування рішень цих судів і направлення справи на новий розгляд.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач у січні 2013 року звернувся із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідачем 15 і 22 січня 2013 року було проведено з позивачем дві співбесіди, під час яких той повідомив, що прибув в Україну з країни постійного проживання Бангладеш через Малайзію, Узбекистан, Росію. Народився позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 року, місце народження і проживання - Бангладеш, місто Комілла, національність - бангладешець, віросповідання - мусульманин, сім'я складається з матері, батька, сестри і двох братів, неодружений, є громадянином Бангладеш.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначав, що з 2004 року належав до студентського крила Бангладешської Націоналістичної партії. Після виборів у 2008 році партія почала втрачати свої позиції і через такі обставини він почувався незахищеним у своїй країні, а тому 24.09.2009 року змушений був покинути країну свого походження.

Позивач повідомив, що, маючи студентську візу, літаком прибув з Бангладеш до Малайзії, де знаходився майже два роки. Отримавши в Малайзії студентську візу, вилетів до Росії, де в університеті Санкт-Петербурга три місяці вивчав російську мову. За захистом не звертався, бо мав на меті потрапити до однієї з країн Західної Європи. З цією ж метою 21.02.2012 року автомобілем прибув до м. Харкова, де прожив три місяці, а потім потягом приїхав у м. Львів, звідки на таксі прослідував до державного кордону. Він 27.06.2012 року зробив спробу нелегального перетину кордону України зі Словаччиною, де й був затриманий прикордонним нарядом відділу прикордонної служби «Гута» Чопського прикордонного загону спільно з ГУБОЗ УМВС України в Закарпатській області. Відповідно до постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.03.2012 року його поміщено у ПТПІ і вирішено примусово видворити за межі України.

Відповідачем за результатами співбесід з позивачем 25.01.2013 року складено висновок про відмову в оформленні позивачу документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди, а особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно ст. 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Відповідно до ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Позивачем не надано доказів того, що у нього існують реальні побоювання стати жертвою переслідувань саме за ознаками расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів, а також неможливості або небажання користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

З аналізу викладених у справі обставин вбачається, що позивач є мігрантом, який добровільно залишив свою країну, керуючись причинами особистого характеру. Про це свідчать переліт зі студентською візою з Бангладеш до Малайзії, де позивач знаходився майже два роки, та переліт з Малайзії до Росії, де він в університеті Санкт-Петербурга три місяці вивчав російську мову.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно зазначили, що позивач до приїзду в Україну тривалий час перебував у третіх безпечних країнах - Малайзії і Росії, але за набуттям статусу біженця у цих країнах не звертався, бо мав на меті потрапити до однієї з країн Західної Європи.

Враховуючи усі обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в даному позові з огляду на те, що відповідач діяв в межах наданої компетенції відповідно до вимог законодавства і не порушував права та законні інтереси позивача.

Доводи касаційної скарги зроблених цими судами висновків не спростовують, а тому підстав для скасування чи зміни оскаржених судових рішень не вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

С у д д і : В.І. Бутенко

М.М. Олексієнко

І.В. Штульман