Справа № 813/7892/14
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2015-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 лютого 2015 року № 813/7892/14
Львівський окружний адміністративний суду в складі:

головуючого - судці: Костецького Н.В.

за участю секретаря судового засідання Приймака С.І.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся у Львівський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, щодо відмови зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років військової служби час навчання у Львівському ліцеї імені Героїв Крут з 17 липня 1992 року по 15 червня 1995 року;

- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області видати наказ, яким зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років військової служби час навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут з 17 липня 1992 року по 15 червня 1995 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на час зарахування (прибуття) на навчання у Львівський військовий ліцей імені Героїв Крут діяли положення статті 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок та військову службу» (в редакції від 25.03.1992 року), яка передбачала, що початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), проте на даний час редакція даного закону не передбачає, що навчання у військових ліцеях є початком військової служби. Оскільки відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тому при нарахуванні вислуги років військовослужбовцям, які прибули на навчання у військових ліцеях до 31.07.1999 року відповідач повинен був керуватися Законом, що діяв від 25.03.1992 року.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчить розписка про вручення судової повістки, яка міститься в матеріалах справи. Про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та заперечень по суті позовних вимог суду не надав.

Відповідно до ч. 4 статті 128 КАС України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Отже, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи з його участю для реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів згідно з ч.2 ст.2 КАС України можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд вирішує спір на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Юрисдикція адміністративних судів відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Судом встановлено, що 09.10.2014 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з проханням зарахувати до вислуги років військової служби для призначення пенсій період навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут з 17 липня 1992 року по 15 червня 1995 року.

Проте, листом від 05.11.2014 року №1/17-Рп-1005 йому було відмовлено, вказавши, що підстав для зарахування часу навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут з 17 липня 1992 року по 15 червня 1995 року до вислуги років військової служби, що в свою чергу включається у розрахунок при призначенні пенсій згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу ОВС», немає.

Судом встановлено, що позивач у 2011 році звертався з адміністративним позовом у Львівський окружний адміністративний суд до Головного управління МВС України у Львівській області (далі-ГУ МВС), в якому просив визнати протиправним рішення посадових осіб ГУ МВС про відмову йому в зарахуванні до стажу служби для виплати відсоткової надбавки за вислугу років часу його навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут в період з 17 липня 1992 року по 15 червня 1995 року, що викладене у листі №1/25-Рп-224 від 04 травня 2011 року; зобов`язати ГУ МВС зарахувати йому час навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут до стажу військової служби; період часу навчання з 17 липня 1992 року по 15 червня 1995 року, висновком комісії ГУ МВС зарахувати до стажу служби ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ для виплати відсоткової надбавки за вислугу років, видати наказ про оголошення висновку комісії ГУ МВС та у послужному списку особової справи ОСОБА_1 зробити відповідний запис.

Суд зазначає, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2011 року у справі № 5708/11/1370, позовні вимоги задоволено повністю, зокрема: визнано протиправним рішення посадових осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 в зарахуванні до стажу служби для виплати відсоткової надбавки за вислугу років часу навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут в період з 17 липня 1992 року по 15 червня 1995 року; зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 час навчання в період з 17 липня 1992 року по 15 червня 1995 року у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут до стажу служби в органах внутрішніх справ для виплати відсоткової надбавки за вислугу років висновком комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області;зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області видати наказ про оголошення висновку комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області та зробити у послужному списку особової справи ОСОБА_1 відповідний запис. Постанова набрала законної сили 06.02.2015 року.

У частині 5 статті 124 Конституції України закріплено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Стаття 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Крім того, згідно ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Суд зазначає, що у відповідності до статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року Україна визнає джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов`язковими для правозастосування органами правосуддя.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Обов`язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Так у п. 39-41 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Хорнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року визначено, що право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, що стаття 6, докладно описуючи надані сторонам процесуальні гарантії - справедливий, відкритий і швидкий розгляд, - залишила реалізацію судових рішень без захисту. Якщо органи влади відмовляються виконувати чи затримують виконання судових рішень, гарантії статті 6, якими користується особа під час судової стадії розгляду, втрачають зміст.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» наголошує, що право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні. Отже, виконання судового рішення не може відстрочуватися на незаконних підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Такі обставини, (тобто ті, що встановлені в судовому рішенні іншого суду, яке набрало законної сили (ч.1, ч.4 ст.72 КАС України)) є преюдиційними.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано положення ст. 255 КАС України, відповідно до якої постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Згідно постанови Львівського окружного адміністративного суду у справі № 5708/11/1370 судом встановлено, що Львівський військовий ліцей імені Героїв Крут був створений у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України №490 від 19 серпня 1992 року на базі Львівської республіканської спецшколи-інтернату з поглибленим вивченням російської мови і літератури та посиленою військово-фізкультурною підготовкою та Постановою Кабінету Міністрів України №643 від 13 червня 1996 року з 1 липня 1996 року реорганізований у Львівський державний ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою імені Героїв Крут.

Згідно із витягом Наказу №62 від 17 липня 1992 року, ОСОБА_1 , 1977 року народження зараховано до 9 класу Львівського військового ліцею імені Героїв Крут.

Наказом (витяг) начальника Львівського військового ліцею ім.Героїв Крут №90 від 15 червня 1995 року ОСОБА_1 випущено з ліцею та скеровано до вищого навчального закладу МО України згідно затвердженого плану розподілу.

На час зарахування ОСОБА_1 до Львівського військового ліцею імені Героїв Крут, був чинний Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року, відповідно до статті 24 якого, початком перебування на військовій службі вважається день прибуття на навчання до військового навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

Вказана норма була чинною до прийняття Закону України Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 18 червня 1999 року.

В пункті 4 розділу 1 Тимчасового положення про проходження військової служби солдатами матросами, сержантами і стариганами, затвердженого Указом Президента України від 13 травня 1993 року №174/93 є аналогічні правові підстави щодо початку проходження військової служби ліцеїстами у якому вказано, що початком перебування на військовій службі для допризовників, призовників і військовозобов`язаних вважається день прибуття на навчання до військово - навчального закладу (військового ліцею).

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 18.06.1999р. №766 Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. зазначену норму було викладено у новій редакції: початком перебування на військовій службі визначено день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу. Проте вказана норма набула чинності після закінчення позивачем навчання у військовому ліцеї.

Згідно із статтею 58 Конституції України, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Рішенням Конституційного Суду України «Про офіційне тлумачення статей 58, 78, 79, 81 Конституції України та статей 243-21, 243-22, 243-25 Цивільного процесуального Кодексу України» від 13 травня 1997 року встановлено, що ст. 58 Конституції України 1996 року закріплює однин із найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на відносини, що виникли після набуття законами чи іншими нормативно - правовими актами чинності.

Закріплення названого принципу на Конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин між державою і громадянином, породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього Закону чи іншого нормативно - правового акту.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з відповіді від 06.06.2011р. №887 Дрогобицько-Бориславського об`єднаного районного військового комісаріату на запит суду, у відповідності до вимог Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991р. №1934-ХІІ та Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» в редакції Закону від 25 березня 1992 року громадяни, які виявили бажання навчатись у військових навчальних закладах (військових ліцеях) в обов`язковому порядку проходили медичний огляд, на них оформлялась особова справа кандидата на навчання та виписувався припис з вказанням дати прибуття у військовий навчальний заклад зазначеної в умовах прийому. На підставі врученого припису абітурієнт ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був скерований Дрогобицьким ОМВК для складання вступних іспитів у військовий навчальний заклад (військовий ліцей) зазначений у даному приписі.

У відповідь на запит суду до Львівського державного ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою імені Героїв Крут останній 03.06.2011р. за №390 повідомив, що ОСОБА_2 прибув для складання вступних іспитів у ліцей. Особова справа позивача була надіслана до ліцею з районного військомату з приписом та документами, вказаними в умовах прийому. Останній успішно склав вступні іспити і був зарахований у списки особового складу ліцею, на всі види забезпечення. Окрім того повідомляв, що згідно Інструкції з ведення діловодства в учбових закладах-І-ІІІ ступенів особові справи ліцеїстів знищуються після 5 років з дня закінчення закладу.

Суд прийшов до переконання, що за наслідком подання позивачем рапорту 05.04.2011р. до ГУ МВС щодо зарахування до вислуги років в органах внутрішніх справ для призначення пенсії час навчання у ліцеї відповідачем не було враховано вимог Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року в редакції чинній на момент зарахування та навчання у ліцеї та роз`яснення Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України «Про зарахування до стажу військової служби часу навчання ліцеїстів у військових ліцеях в період з березня 292 року по червень 1999 року в якому зазначалось, що при нарахуванні вислуги років військовослужбовцям, які в період з 25 березня 1992 року по 31 липня 1999 року навчались у військових ліцеях необхідно керуватись нормами Закон України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» в редакції Закону від 25 березня 1992 року, а відтак таке рішення ГУ МВС слід визнати протиправним.

Вищий адміністративний суд України в Ухвалі від 21.01.2010р. у справі К - 3591/08 зазначив, що з врахуванням вимог ст.58 Конституції України стаття 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» в редакції Закону від 31 липня 1999 року, зворотної сили не має та застосовується лише до тих правовідносин, з моменту набрання нею чинності.

Суд прийшов до переконання, що, оскільки, позивач прибув до ліцею на підставі припису виданого військовим комісаріатом та 17 липня 1992 року зарахований до військового ліцею, а відтак період навчання позивача у ліцеї підлягає зарахуванню до вислуги років військової служби.

Відтак, з наведених вище підстав та з урахуванням наданих частиною другою статті 162 КАС України суду повноважень, адміністративний позов підлягає до задоволення повністю.

Відповідності до статті 94 КАС України слід стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 73,08 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 7-14, 17, 18, 49, 51, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:
1.Позов задовольнити повністю .

2.Визнати протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, щодо відмови зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років військової служби час навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут з 17 липня 1992 року по 15 червня 1995 року.

3.Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області видати наказ яким зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років військової служби час навчання у Львівському військовому ліцеї імені Героїв Крут з 17 липня 1992 року по 15 червня 1995 року.

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 73 грн. 08 коп. судового збору.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Повий текст постанови виготовлено 27 лютого 2015 року.

Суддя Костецький Н.В.