Справа № 826/16699/14
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

24 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ст. 41 КАС України апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтингова фірма «Острів» до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Консалтингова фірма «Острів» (далі - Позивач, ТОВ «КФ «Острів») звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції в Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі - Відповідач, ДПІ в Голосіївському районі) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 02.09.2014 року № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.12.2014 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем доведено відсутність фактів порушення податкового законодавства. Крім іншого, суд першої інстанції наголосив на тому, що Відповідачем не подано жодних доказів нікчемності та безтоварності укладених Позивачем з ТОВ «Оксі Консалтинг» договорів, на підставі яких ТОВ «КФ «Острів» було зменшено об'єкт оподаткування податком на прибуток та сформовано податковий кредит з ПДВ.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Наголошує на неповному дослідженні судом всіх фактичних обставин справи та перевірки їх доказами, що спричинило прийняття неправильного рішення.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились, а тому справа розглядалась за їх відсутності у відкритому судовому засіданні без фіксування останнього за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що у липні - серпні 2014 року працівниками ДПІ в Голосіївському районі на підставі наказу від 31.07.2014 року №1990 згідно пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «КФ «Острів» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства і правильності визначення об'єкта оподаткування з податку на прибуток підприємства та податку на додану вартість при вчиненні всіх правочинів та проведенні господарських операцій з купівлі товарів (робіт, послуг) та їх подальшого продажу по взаємовідносинах з ТОВ «Оксі Консалтинг» за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року. У ході перевірки податковим органом було виявлено порушення Позивачем: п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу, що спричинило заниження податку на прибуток за 2012 рік - 54 950,00 грн. та за І квартал 2013 року - 15 311,00 грн.; п. п. 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України, внаслідок чого занижено податок на додану вартість за жовтень 2012 року - 4 667,00 грн., грудень 2012 року - 43 667,00 грн., січень 2013 року -16 117,00 грн. Результати перевірки зафіксовані в акті від 13.08.2014 року №370/1-22-01/23444398. На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем винесені податкові повідомлення-рішення від 02.09.2014 року форми «Р»: №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 87 826,25 грн. (у тому числі за основним платежем - 70 261,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 17 656,25 грн.); №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 70 563,75 грн. (у тому числі за основним платежем - 64 451,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 16 112,75 грн.).

Вирішуючи питання про реальність укладених між Позивачем та ТОВ «Оксі консалтинг» договорів та, як наслідок, правомірність формування податкового кредиту та валових витрат, суд першої інстанції встановив наступне.

Між ТОВ «КФ «Острів» (Замовник) та ТОВ «Оксі консалтинг» (Виконавець) укладено договір №12/2012 від 22.10.2012 року, за умовами якого Замовник доручає згідно наданого Виконавцю електронного переліку (форм), а Виконавець бере на себе зобов'язання щодо виконання робіт з підготовки та формуванні даними частки розділів звітів з оцінки майна, які стосуються аналізу ринкових цін телекомунікаційного та спеціалізованого обладнання, згідно із переліками наданих Замовником, та інше по додаткових замовленнях, для включення у звіти Замовника. З цією метою Виконавець проводить дослідження ринку продажу/пропозицій, а саме збирає дані, готує переліки зібраних опублікованих пропозицій, відфільтровує їх по функціональному призначенню, проводить зведення зібраних матеріалів у сформуванні таблиці шляхом ранжирування та готує аналітичні і статистичні матеріали. Інформаційні матеріали повинні бути надані на електронних або паперових носіях, для включення у звіти Замовника.

Про реальність виконання договірних зобов'язань, на думку суду першої інстанції, свідчать наявні у матеріалах справи копії: акту приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг (т. 1 а.с. 39); банківської виписки (т. 1 а.с. 42-43); податкової накладної (т. 1 а.с. 51); інформації, яку отримав Замовник від Виконавця для включення у звіти (т. 1 а.с. 111-150).

Також судом першої інстанції встановлено, що між ТОВ «КФ «Острів» (Замовник) та ТОВ «Оксі консалтинг» (Виконавець) укладено договір №14/2012 від 03.12.2012 року, за умовами якого Замовник доручає згідно наданого Виконавцю електронного переліку (форм), а Виконавець бере на себе зобов'язання щодо виконання робіт з підготовки та формуванні даними електронних форм, інформація з яких включається до розділів звітів з оцінки майна, як їх частини або з них формуються Замовником розрахункові таблиці, які стосуються аналізу ринкових цін на газ СПБТ, бензин марок 92, 95, 95+, 98, 100, дизельне пальне та мастила за період 2011 року, 11 місяців 2012 року та обладнання котелень, згідно із переліками наданих Замовником, та інше по додаткових замовленнях, для включення у звіти Замовника. З цією метою Виконавець проводить дослідження ринку продажу/пропозицій, а саме збирає дані, готує переліки зібраних опублікованих пропозицій, відфільтровує їх по функціональному призначенню, проводить зведення зібраних матеріалів у сформуванні таблиці шляхом ранжирування та готує аналітичні і статистичні матеріали. Інформаційні матеріали повинні бути надані на електронних або паперових носіях, для включення у звіти Замовника.

Про реальність виконання договірних зобов'язань, на думку суду першої інстанції, свідчать наявні у матеріалах справи копії: акту приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг (т. 1 а.с. 40); банківської виписки (т. 1 а.с. 44-48); податкових накладних (т. 1 а.с. 52-56); інформації, яку отримав Замовник від Виконавця для включення у звіти (т. 1 а.с. 151-206; т. 2 а.с. 1-181; т. 3 а.с. 1-201; т. 4 а.с. 1-206; т. 5 а.с. 1-123).

Крім того, як встановлено судом першої інстанції між ТОВ «КФ «Острів» (Замовник) та ТОВ «Оксі консалтинг» (Виконавець) укладено договір №1/2013 від 02.01.2013 року, за умовами якого Замовник доручає згідно наданого Виконавцю електронного переліку (форм), а Виконавець бере на себе зобов'язання щодо дослідження динаміки вартості ринкових цін на нежилі приміщення промислового, телекомунікаційного та виробничого призначенні в м. Києві, Донецьку, Одесі, АР Крим, Харкові, Суми, Дніпропетровську по галузях промисловості України, а також обладнання котелень та інше по додаткових замовленнях, для включення у звіти Замовника, згідно з переліками наданих Замовником, та інше по додаткових замовленнях, для включення у звіти Замовника. З цією метою Виконавець проводить дослідження ринку продажу/пропозицій, а саме збирає дані, готує переліки зібраних опублікованих пропозицій, відфільтровує їх по функціональному призначенню, проводить зведення зібраних матеріалів у сформуванні таблиці шляхом ранжирування та готує аналітичні і статистичні матеріали. Інформаційні матеріали повинні бути надані на електронних або паперових носіях, для включення у звіти Замовника.

Про реальність виконання договірних зобов'язань, на думку суду першої інстанції, свідчать наявні у матеріалах справи копії: акту приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг (т. 1 а.с. 41); банківської виписки (т. 1 а.с. 49-50); податкових накладних (т. 1 а.с. 57-58); інформації, яку отримав Замовник від Виконавця для включення у звіти (т. 5 а.с. 125-204; т. 6 а.с. 1-253; т. 7 а.с. 1-23).

Крім того, судом першої інстанції зауважено, що на підтвердження виконання робіт з оцінки майна Позивачем надано реєстр договорів, укладених з 01.10.2012 року по 31.01.2013 року (т. 1 а.с. 99-108).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку, що підстав для визнання безтоварними укладених Позивачем з ТОВ «Оксі консалтинг» договорів немає. При цьому, суд наголосив на тому, що податковим органом як суб'єктом владних повноважень не доведено, що господарські операції Позивача є фіктивними або безтоварними, не доведено недобросовісності Позивача та його контрагента. Крім того, доказів визнання нікчемною угоди суду не надано, а отже висновки податкового органу ґрунтуються на припущеннях, які не підтверджені належними доказами і не мають фактичного та правового обґрунтування.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Приписи ч. 1 ст. 208 ГК України визначають, що якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Враховуючи положення зазначених вище статей ГК України, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити той факт, що для визнання правочину такого, що укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, необхідно встановити факт наявності у контрагентів або контрагента такої мети.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, доказів наявності у сторін Договору мети, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, Відповідачем надано не було.

Крім того, суд першої інстанції вірно підкреслив, що при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається у намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. При цьому доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі. Однак доказів існування такого, що набрав законної сили вироку суду по кримінальній справі щодо посадових осіб Позивача, податковим органом надано не було. У зв'язку з чим посилання Апелянта на обставини, що були встановлені органами внутрішніх справи у ході досудового розслідування, є помилковими, оскільки останні в силу положень ст. ст. 71, 72 КАС України не можуть вважатися доказами в адміністративній справі.

Таким чином, на думку суду апеляційної інстанції, господарські операції між контрагентами мали товарний характер та не були вчинені з метою, яка завідомо суперечила інтересам держави і суспільства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон про бухгалтерський облік) документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ.

Приписи ст. 9 вказаного закону визначають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, згідно п. 2.4 затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, наявні у матеріалах справи документи містять всі обов'язкові для первинних документів реквізити та відповідають законодавчо визначеним вимогам. Поряд з цим, Відповідачем як суб'єктом владних повноважень не було доведено юридичної дефектності чи невідповідності первинних документів вимогам чинного законодавства, оскільки висновки останнього ґрунтуються виключно на досудового розслідування кримінальної справи за фактом створення (придбання) суб'єктів господарювання, зокрема, ТОВ «Оксі консалтинг».

Приписи пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначають, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України до витрат операційної діяльності, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що наявні у матеріалах справи документи у розумінні приписів Закону про бухгалтерський облік є первинними документами, а тому підтверджують, по-перше, реальність виконання укладених Позивачем договорів, по-друге, правомірність включення до складу валових витрат суми коштів, сплаченої на виконання останніх.

Щодо висновків суду першої інстанції про необґрунтованість висновків податкового органу щодо завищення Позивачем податкового кредиту з ПДВ, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду.

Відповідно до п.198.1, п.198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт і послуг), вартість яких відноситься до складу витрат виробництва (обігу). Право на нарахування податкового кредит виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п.198.6 ст. 198 ПК України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно п. 201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.3 ст. 200 ПК України визначено, що при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Як було встановлено судом першої інстанції, на момент виписування податкових накладних Позивачу ТОВ «Оксі консалтинг» було зареєстровано у встановленому законом порядку як суб'єкт підприємницької діяльності, а також платником податку на додану вартість, а факт реальності господарських операції, як було встановлено раніше, підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а тому правових підстав для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень у Відповідача не було.

Окрім іншого, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що навіть встановлення факту взаємовідносин контрагента Позивача з фіктивними суб'єктами господарювання не є безумовним доказом ознак фіктивності у діяльності ТОВ «Оксі консалтинг», оскільки приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не ставили у залежність право формування Позивачем податкового кредиту та валових витрат від добросовісності платника податку, з яким суб'єкт господарювання перебував у господарських правовідносинах. При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що невиконання такими особами податкових зобов'язань тягне за собою настання відповідальності лише для зазначених суб'єктів і не може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого суб'єкта господарювання.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Консалтингова фірма «Острів» до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.