Справа № 805/6891/13-а
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року м. Київ К/800/44393/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Гончар Л.Я.,

Суддів: Конюшка К.В.,

Чалого С.Я.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою Територіальної державної інспекції праці у Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 03 липня 2013 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2013 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Ейч Ар Гарант" до заступника начальника відділу контролю за додержанням законодавства про працю у Південному регіоні - державного інспектора праці Попкової Наталії Володимирівни, Територіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області про скасування окремих положень припису,

в с т а н о в и л а:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ейч Ар Гарант" звернулось до суду з позовом до заступника начальника відділу контролю за додержанням законодавства про працю у Південному регіоні - державного інспектора праці Попкової Наталії Володимирівни, Територіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області про скасування пункту 3 припису Територіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області від 29.04.2013 №05-20-054/0010/0011.

Позовні вимоги мотивовано протиправністю оскаржуваного пункту припису від 29.04.2013 №05-20-054/0010/0011 як такого, що винесено за відсутності факту порушення позивачем вимог статті 29 Кодексу законів про працю України.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 03 липня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2013 року, позов задоволено: визнано протиправним та скасовано пункт 3 припису Територіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області від 29.04.2013 №05-20-054/0010/0011.

У поданій касаційній скарзі Територіальна державна інспекція праці у Донецькій області із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Територіальною державною інспекцією праці у Донецькій області проведено позапланову перевірку товариства з обмеженою відповідальністю "Ейч Ар Гарант", за результатами якої складено акт перевірки додержання суб'єктом господарювання законодавства про працю та про загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 05-20-054/0010.

Перевіркою встановлено, недотримання з боку позивача вимог статті 29 Кодексу законів про працю України в частині визначення робочого місця працівника та забезпечення необхідними для роботи засобами. Зазначено, що на момент проведення перевірки у товаристві працює 1 565 робітників, з них 1 490 осіб працюють на території ПАТ «МК «Азовсталь».

Товариство орендує два адміністративні приміщення, виробничі приміщення для здійснення таких видів діяльності як збирання безпечних відходів, оброблення металів та нанесення покриття на метали, ремонт і технічне обслуговування металевих виробів та інші у позивача відсутні.

Між ПАТ «МК «Азовсталь» та Товариством укладений договір № 01100/389 від 01 січня 2013 року про надання послуг в структурних підрозділах ПАТ «МК «Азовсталь», а саме: прибирання виробничих приміщень, маркірування металу, обслуговування виробництва, вогнетривкі послуги, механічна та котельна обробка, маневрові послуги, вантажно-розвантажувальні послуги, комбіновані адміністративні послуги, ультразвуковий контроль, операційний контроль виробництва, виробництво реквізитів, обробка та зачистка металу.

Згідно з даним договором Товариство надає вказані послуги ПАТ «МК «Азовсталь», тобто працівники Товариства, які залучені до виконання цих робіт, фактично працюють на території ПАТ «МК «Азовсталь».

У той же час, як зазначено відповідачем, в ході перевірки позивачем не надано документи, які б визначали робоче місце даних робітників, в наказах про прийняття на роботу не зазначено, що місце роботи встановлюється на ПАТ «МК «Азовсталь», окремий наказ по підприємству про закріплення працівників за конкретним робочим місцем відсутній, робочі карти праці ПАТ «МК «Азовсталь», з якими робітники знайомляться під підпис, відносяться до ПАТ «МК «Азовсталь» і не можуть вважатися визначенням робочого місця працівників Товариства, що свідчить про порушення позивачем вимог статті 29 Кодексу законів про працю України, згідно з якими до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами.

На підставі акту перевірки № 05-20-054/0010 Територіальною державною інспекцією з питань праці у Донецькій області винесено припис від 29.04.2013 №05-20-054/0010/0011, пунктом 3 якого висунуто вимог про приведення у відповідність до вимог статті 29 Кодексу законів про працю України відносини з робітниками товариства.

Вказуючи на протиправність пункту 3 припису від 29.04.2013 №05-20-054/0010/0011, товариство з обмеженою відповідальністю "Ейч Ар Гарант" звернулось до суду із вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з протиправності пункту 3 припису від 29.04.2013 №05-20-054/0010/0011 як такого, що висунуто за відсутності факту недотримання позивачем вимог статті 29 Кодексу законів про працю України.

Колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується із вказаними висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 29 Кодексу законів про працю України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний:

1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;

3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;

4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Згідно з положеннями Колективного договору на 2011 рік, який діяв, у тому числі, у період, що перевірявся, з метою створення безпечних умов праці роботодавець прийняв на себе зобов'язання інформувати працівника під розписку про умови праці та про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих виробничих факторів, які ще не усунені, про можливі наслідки їх впливу на здоров'я та про права працівника на пільги і компенсації в таких умовах відповідно до законодавства та цього колективного договору; своєчасно видавати накази про затвердження результатів атестації робочих місць підприємств-замовників, на які залучаються працівники Товариства, що передбачено п.п.7.2-7.3 Колективного договору.

При цьому письмове визначення робочого місця працівника або «закріплення» працівника за робочим місцем Колективним договором не передбачено.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» робоче місце - місце (приміщення), на якому працівник постійно чи тимчасово перебуває в процесі трудової діяльності і яке визначене, зокрема на підставі трудового договору (контракту).

Згідно з частиною першою статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Цією ж нормою визначені випадки, у яких письмова форма договору є обов'язковою.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи, що передбачено частинами третьою-четвертою статті 24 Кодексу законів про працю України.

Положення статті 24 Кодексу законів про працю України свідчать, що трудовий договір може укладатися як в письмовій, так і в усній формі, за винятком випадків обов'язкового застосування письмової форми.

При цьому, ані Кодексом, ані іншими законодавчими актами не передбачено, що визначення робочого місця працівника, з яким укладений трудовий договір в усній формі, має здійснюватися в наказі про прийняття на роботу, в іншому розпорядчому документі по підприємству тощо.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується із позицією судів попередніх інстанцій щодо недоведеності з боку відповідача наявності факту порушення з боку позивача вимог статті 29 Кодексу законів про працю України в частині відсутності окремого розпорядчого документа по створенню робочих місць для працівників, які працюють на території ПАТ «МК «Азовсталь», у зв'язку з чим вказує на обґрунтованість висновків судів щодо наявності підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують. Правого оцінка встановлених обставин справи судами дана вірно.

Порушень норм матеріального чи процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень судами не допущено.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 220-1, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Територіальної державної інспекції праці у Донецькій області відхилити, а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 03 липня 2013 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута в порядку ст.ст.235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: