Справа № 2а/1570/10498/11
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2015-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/53755/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України

в складі: головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Рецебуринський Ю.Й., Тракало В.В.,

секретар судового засідання - Шинкаренко І.П.,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 31.07.2012р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року громадянка Сирії ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання нечинним рішення Державної міграційної служби України від 25.10.2011р. №464-11 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання визнати біженцем або надати додатковий захист в Україні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.04.2012р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 31.07.2012р. скасовано рішення суду першої інстанції, позовні вимоги задоволено.

З таким рішенням суду апеляційної інстанції не погодився відповідач, подав касаційну скаргу, в якій посилається на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати ухвалене рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення першої інстанції.

Заслухавши доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та касаційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що вона підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Так, судами встановлено, що позивач є громадянкою Сирії, ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю - арабка, за віросповіданням - мусульманка. У 1995 році приїхала в Україну, де почала навчання в Одеському національному медичному інституті, пізніше перевелась до Буковинської медичної академії в м. Чернівці, яку закінчила у 2002 році. З 2000 року по теперішній час проживає в цивільному шлюбі з громадянином України ОСОБА_3, від якого має двоє неповнолітніх дітей. З 2005 року позивач перебуває на території України нелегально, оскільки у цьому році закінчився термін дії її національного паспорту.

На підставі висновку органу міграційної служби Державним комітетом України у справах національностей та міграції прийнято рішення від 25.10.2011р. №464-11, яким в наданні статусу біженця позивачу відмовлено через відсутність умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 цього Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За правилами частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в разі ненадання позивачу статусу біженця, вона за приписами Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» повинна виїхати з території України до Сирії, якщо не буде мати інших законних підстав для перебування в Україні, що поставить під реальну загрозу її права на життя, свободу та особисту недоторканність, передбачені статтями 2, 3 та 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки вона, як незаміжня мусульманська жінка перебуває з не мусульманином у цивільному шлюбі та має від нього двох дітей.

Крім того, апеляційний суд прийшов до висновку, що право позивача у отриманні статусу біженця закріплені у статті 4 цього Закону, якою передбачено, що Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців.

З такими висновками апеляційного суду колегія суддів не погоджується з наступних мотивів.

Так апеляційним судом не враховано, що позивач приїхала в Україну добровільно на навчання і перебуває за межами країни своєї громадянської належності не внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності. громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також відсутні підстави вважати, що позивач змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а доводи позивача ґрунтуються на припущеннях.

Таким чином передбачені пунктами 1, 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підстави відсутні, відповідач правомірно відмовив у наданні позивачу статусу біженця, а тому суд першої інстанції обґрунтовано прийняв рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване помилково - залишенню в силі.

Керуючись статтями 210, 220, 221, 223, 226, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 31.07.2012р. скасувати, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19.04.2012р. у даній справі залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.П. Стародуб

Судді: Ю.Й. Рецебуринський

В.В. Тракало