Справа № 2а-8773/10/1570
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/57674/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державного комітету України у справах національностей та релігії, Державної міграційної служби України про визнання дій протиправними, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2012 року,-

у с т а н о в и л а :

В липні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігії, Державної міграційної служби України про визнання рішення нечинним та зобов'язання надати статус біженця в Україні.

В обґрунтування позову зазначав, що є громадянином Сирії (Сірійської Арабської Республіки), у 2008 році з метою уникнення арешту та через побоювання стати жертвою переслідування через свої політичні переконання і ознакою національності (курд) був змушений покинути батьківщину та вкотре прибути до України, де у грудні 2008 року звернувся з заявою про надання статусу біженця.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій № 19-10 від 21 липня 2010 року в наданні статусу біженця відмовлено з підстав відсутності умов, передбачених абзацом другим статті 1 Закону України «Про біженців» .

Прийняте рішення позивач вважає протиправним, без урахування ситуації в країні походження і причин, що змусили її покинути, а тому посилаючись на ці обставини, Конституцію України, Закон України «Про біженців», Женевську Конвенцію про статус біженців 1951 року, Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і норми Кодексу адміністративного судочинства України, просив про задоволення позову.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2012 року в задоволені позову відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права просить їх рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи касаційної скарги колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з того, що в ОСОБА_4 відсутні обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Проте, до такого висновку суди дійшли без з'ясування усіх обставин справи, дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, як підставу звернення із заявою про надання статусу біженця, позивач вказав на те що, у нього є об'єктивні побоювання стати жертвою переслідування внаслідок своєї національності - курд, а також через політичні переконання, зокрема належності до противладної політичної партії.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю курд, за віросповіданням мусульманин, має середню загальну освіту. З 2002 року періодично відвідував Україну легально за туристичною візою. У 2005 році одружився з громадянкою України, з якою не проживав. Востаннє прибув до України у 2008 році і більше на територію Сирії не повертався, внаслідок побоювань бути затриманим правоохоронними органами. Після чого у грудні 2008 року звернувся до міграційної служби з заявою про надання статусу біженця. 21 липня 2010 року відповідач прийняв рішення про відмову у наданні такого статусу на підставі статті 10 Закону України «Про біженців», як особі стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених абзацом другим статті 1 Закону України «Про біженців».

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що мета звернення позивача до міграційної служби з вимогою отримати статус біженця є спроба легалізувати незаконне перебування на території України. Крім цього, суди виходили також з того, що основна мета позивача є економічна міграція, тобто пошук роботи, а не політична ситуація в країні походження. Усі інші доводи позивача судами попередніх інстанцій не взяті до уваги, як необґрунтовані.

Такі висновки колегія Вищого адміністративного суду України вважає помилковими, без врахування реальної політичної ситуації в країні походження позивача, та прийнятих в порушення норм матеріального і процесуального права.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» , поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться :

- знаходження особи за межами країни своєї громадянської належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Якщо встановлення факту знаходження особи за межами країни своєї національної належності або за межами країни свого колишнього місця проживання не викликало у судів першої та апеляційної інстанцій труднощів, то з'ясування інших підстав для надання статусу біженця зроблено ними поверхово.

Що ж до обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, то воно є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування у першу чергу суб'єктивних обставин є досить важливим.

Слід зауважити, що суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути невиносним. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ і так далі.

При цьому суди повинні мати власне судження про ситуацію в країні походження біженця.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Також слід зазначити, що свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати "можливим у розумних межах" або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Також слід звернути увагу суду на те, що побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою.

Так, зі змісту пункту 65 Керівництва УВКБ ООН випливає, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за Конвенцією про статус біженців тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону.

Таким чином, біженець має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок переслідування цієї особи за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, не проаналізували політичну обстановку в країні походження позивача на момент його вибуття і по теперішній час. Суди не з'ясували характер об'єктивного побоювання позивача стати жертвою переслідування з політичних підстав, враховуючи саме його особисту історію та обставини, які передували цьому.

Суди не надали належної оцінки тому, що на час розгляду даної справи в суді політична ситуація в країні походження позивача тільки загострилась. Так, за загальновідомими даними засобів масової інформації, на території Сирії відбувається збройний конфлікт. Яких саме масштабів цей конфлікт і на скільки він загрожуватиме життю, здоров'ю та свободі позивача у разі його повернення на батьківщину, суди попередніх інстанцій не з'ясували.

Судам слід було звернути увагу на те, що при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця (та/або особи, яка потребує додаткового захисту), та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

При цьому, суди також не врахували положення частини 2 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Таким чином, без з'ясування усіх важливих даних про країну походження позивача та з урахуванням цих даних, надання об'єктивної оцінки побоюванням позивача повертатись на батьківщину і відповідно повний захист законних прав та інтересів сторін не можливий, а висновок судів попередніх інстанцій є передчасним.

За таких обставин, судові рішення не відповідають вимогам щодо законності і обґрунтованості, як того вимагає стаття 159 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судовий рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 232 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2012 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало