Справа № 810/7111/14
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року (13:24) м. Київ 810/7111/14

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Луценко К.Ю., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення, заборону вчиняти певні дії,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю НОМЕР_2 від 19.05.2005,

представника відповідача - Макаренко С.В., довіреність від 06.03.2014 № 321/9/10-036,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся з позовом Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про:

- визнання протиправними дій Державної податкової інспекції у Вишгородському районі Київської області по проведенню позапланової документальної невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства по правових взаємовідносинах з ТОВ "ТВС Енергостандарт" за період квітень, травень, червень, липень, серпень 2011 року;

- визнання протиправними дій Державної податкової інспекції у Вишгородському районі Київської області по оформленню Акта про результати позапланової документальної невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства по правових взаємовідносинах з ТОВ "ТВС Енергостандарт" за період квітень, травень, червень, липень, серпень 2011 року;

- визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.09.2012 №, яким ФОП ОСОБА_1 було визначено зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 105412,40 грн. за основним платежем та 26353,10 грн. за штрафними санкціями;

- заборону Вишгородській ОДПІ ДФС у Київській області використовувати акт про результати позапланової документальної невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства по правових взаємовідносинах з ТОВ "ТВС Енергостандарт" за період квітень, травень, червень, липень, серпень 2011 року при проведенні та оформленні результатів податкових перевірок.

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 24.12.2014 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.02.2015 позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області залишено без розгляду в частині вимог про:

- визнання протиправними дій Державної податкової інспекції у Вишгородському районі Київської області по проведенню позапланової документальної невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства по правових взаємовідносинах з ТОВ "ТВС Енергостандарт" за період квітень, травень, червень, липень, серпень 2011 року;

- визнання протиправними дій Державної податкової інспекції у Вишгородському районі Київської області по оформленню Акта про результати позапланової документальної невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства по правових взаємовідносинах з ТОВ "ТВС Енергостандарт" за період квітень, травень, червень, липень, серпень 2011 року.

Наразі предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про:

- визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.09.2012 №, яким ФОП ОСОБА_1 було визначено зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 105412,40 грн. за основним платежем та 26353,10 грн. за штрафними санкціями;

- заборону Вишгородській ОДПІ ДФС у Київській області використовувати акт про результати позапланової документальної невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства по правових взаємовідносинах з ТОВ "ТВС Енергостандарт" за період квітень, травень, червень, липень, серпень 2011 року при проведенні та оформленні результатів податкових перевірок.

Позовні вимоги мотивовані безпідставністю висновків податкового органу, викладених в акті перевірки щодо заниження позивачем сум податку на додану вартість по операціях з контрагентом ТОВ "ТВС Енергостандарт". Так, позивач стверджує, що реальність господарських операцій з вказаним суб'єктом господарювання підтверджується відповідними первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, а отримані товари були використані в господарській діяльності позивача, що спростовує висновки відповідача про нікчемність проведених операцій.

Відповідач позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у письмових запереченнях, стверджуючи при цьому, що господарські операції позивача з контрагентом ТОВ "ТВС Енергостандарт" носять фіктивний характер, зазначаючи при цьому про відсутність у контрагента позивача технічного персоналу, основних фондів, а також відсутність ТОВ "ТВС Енергостандарт" за місцезнаходженням.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов в повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача та його представника, представника відповідача та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 зареєстрований 09.08.2000 Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області в якості фізичної особи-підприємця, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 №182144 (а.с. 90).

Позивач з 3 липня 2006 року зареєстрований в Державній податковій інспекції у Вишгородському районі як платник податку на додану вартість, про що свідчить Свідоцтво №67142288 про реєстрацію платника податку на додану вартість (а.с. 91).

Державною податковою інспекцією у Вишгородському районі Київської області ДПС з 21.08.2012 по 28.08.2012 проведена позапланова документальна невиїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства по правових взаємовідносинах з ТОВ "ТВС Енергостандарт" за період квітень, травень, червень, липень, серпень 2011 року, за результатами якої складений акт № 1400/17-02/НОМЕР_1 від 04.09.2012 (а.с. 8-14).

В ході проведення перевірки податковою інспекцією зроблений висновок про відсутність об'єктів оподаткування при придбанні та продажу товарів (послуг) за період квітень, травень, червень, липень, серпень 2011 р., які підпадають під визначення ст. 185, 198 розділу V Податкового кодексу України, занижено податок на додану вартість на суму 105412,40 грн., а саме:

- за квітень 2011 року в сумі - 28277,70 грн.;

- за травень 2011 року в сумі - 9036,12 грн.;

- за червень 2011 року в сумі - 25770,72 грн.;

- за липень 2011 року в сумі - 14093,88 грн.;

- за серпень 2011 року в сумі - 28234,02 грн.

Так, спираючись на матеріали акта про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ТОВ "ТВС Енергостандарт", а також інформації автоматизованих систем, податковою інспекцією був зроблений висновок щодо неможливості підтвердження факту здійснення операцій по формуванню податкового кредиту.

19.09.2012 на підставі акта № 1400/17-02/НОМЕР_1 від 04.09.2012 Державною податковою інспекцією у Вишгородському районі Київської області ДПС було прийнято податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 131765,50 грн., в тому числі: 105412,40 грн. за основним платежем та 26353,10 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с. 134).

Правомірність прийняття відповідачем зазначеного податкового повідомлення-рішення та обґрунтованість заборони відповідачу використовувати акт перевірки, на підставі якого це податкове повідомлення-рішення було прийнято, є предметом спору у цій справі.

Розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість вимог позивача з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (покупець) та ТОВ "ТВС Енергостандарт" (постачальник) був укладений договір поставки № 78 від 30.03.2011(далі - Договір), згідно умов п. 1.1 якого постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) та в обумовлених об'ємах другій стороні ПММ (паливно-мастильні матеріали), а покупець зобов'язаний прийняти вказаний товар (нафтопродукти) в об'ємі згідно рахунку-фактури (а.с. 87-89).

Відповідно до п. 1.2 Договору предметом поставки є паливно-мастильні матеріали.

Умови поставки визначені п. 2 Договору, яким передбачено, що поставка здійснюється на умовах - склад Постачальника (без доставки товару), на умовах - склад Покупця (з доставкою товару). Остаточно умови поставки визначаються за згодою сторін (п.п. 2.1.1, 2.1.2 п. 2.1 Договору).

Згідно п. 3 Договору кількість товару, який підлягає поставці за цим договором, визначається в літрах. Сторони мають право на протязі дії цього договору за погодженням змінювати загальну кількість товарів, що поставляються, про що сторони домовляються окремо.

Строки поставки встановлюються сторонами за погодженням сторін (п. 4.1 Договору).

На виконання умов Договору в період з квітня по серпень 2011 року продавцем були поставлені паливно-мастильні матеріали (бензин, дизпаливо), що підтверджується наступними видатковими накладними:

- № 120402 від 12.04.2011 в кількості 9075 літрів на загальну суму 84833,10 грн., у тому числі ПДВ 14138,85 грн.;

- № 210402 від 21.04.2011 в кількості 9075 літрів на загальну суму 84833,10 грн., у тому числі ПДВ 14138,85 грн.;

- № 050501 від 05.05.2011 в кількості 5140 літрів на загальну суму 54216,72 грн., у тому числі ПДВ 9036,12 грн.;

- № 010602 від 01.06.2011 в кількості 16208 літрів на загальну суму 154624,32 грн., у тому числі ПДВ 25770,72 грн.;

- № 200702 від 20.07.2011 в кількості 9140 літрів на загальну суму 84563,28 грн., у тому числі ПДВ 14093,88 грн.;

- № 170802 від 17.08.2011 в кількості 18310 літрів на загальну суму 169404,12 грн., у тому числі ПДВ 28234,02 грн.

Вартістьотриманих товарів сплачена позивачем в повному обсязі, що підтверджується наявним в матеріалах справи копіями платіжних доручень:

- № 97 від 06.05.2011 на суму 84833,10 грн.;

- № 98 від 16.05.2011 на суму 84833,10 грн.;

- № 138 від 23.06.2011 на суму 54216,72 грн.;

- № 152 від 13.07.2011 на суму 154624,32 грн.;

- № 175 від 25.08.2011 на суму 84563,28 грн.;

- № 186 від 16.09.2011 на суму 60200,00 грн.;

- № 260 від 28.12.2011 на суму 109204,12 грн.

За фактом настання першої з подій (отримання паливно-мастильних матеріалів) Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 були виписані податкові накладні:

- № 1209 від 12.04.2011 на загальну суму 84833,10 грн., у тому числі ПДВ 14138,85 грн.;

- № 2110 від 21.04.2011 на загальну суму 84833,10 грн., у тому числі ПДВ 14138,85 грн.;

- № 507 від 05.05.2011 на загальну суму 54216,72 грн., у тому числі ПДВ 9036,12 грн.;

- № 110 від 01.06.2011 на загальну суму 154624,32 грн., у тому числі ПДВ 25770,72 грн.;

- № 2006 від 20.07.2011 на загальну суму 84563,28 грн., у тому числі ПДВ 14093,88 грн.;

- № 1702 від 17.08.2011 на загальну суму 169404,12 грн., у тому числі ПДВ 28234,02 грн.

Отримання позивачем зазначених податкових накладних підтверджується наявними в матеріалах справи реєстрами виданих та отриманих податкових накладних за квітень, травень, червень, липень та серпень 2011 року.

Суми сплаченого ПДВ за вказаними накладними були включені позивачем до складу податкового кредиту квітня, травня, червня, липня та серпня 2011 року, про що свідчать Додатки 5 до податкових декларацій з ПДВ за вказані звітні періоди.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (в тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

При цьому, відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового Кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця (п. 201.6 ст. 201 ПК України).

Згідно з п. 201.7 ПК України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів / послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому ст. 183 цього Кодексу (п. 201.8 ст. 201 ПК України).

Податкова накладна видається платником податку, якій здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

До обов'язкових реквізитів податкової накладної, перелік яких закріплений в підпункті 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, законодавець відносить:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дата виписування податкової накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця);

ґ) місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку;

д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування податку;

ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку;

и) вид цивільно-правового договору;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

ї) номер та дата митної декларації, за якою було здійснено митне оформлення товару, ввезеного на митну територію України.

Матеріали справи свідчать, що податковий кредит за результатами здійснення господарських операцій з ТОВ "ТВС Енергостандарт" був сформований позивачем на підставі належних документів, оформлених згідно з вимогами чинного законодавства, а податкові накладні, виписані контрагентом, відповідають вимогам, встановленим Податковим кодексом України та містять всі необхідні реквізити.

Судом встановлено, що фактично податковий орган дійшов висновку про заниження позивачем сум податку на додану вартість на підставі тверджень про фіктивність господарських операцій позивача з ТОВ "ТВС Енергостандарт", непідтвердження їх первинними документами, з приводу чого суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи).

Відповідно до п. 2.1 вказаного Положення первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Отже, суд погоджується з твердженням податкового органу, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Про відсутність факту здійснення господарської операції можуть свідчити, зокрема, такі обставини:

- всупереч даним податкового обліку будь-кого з учасників операції відсутні зміни активів, зобов'язань чи власного капіталу принаймні в одного з таких учасників (наприклад, збільшення статутного капіталу особи за рахунок активів, що не мають ринкової вартості, зокрема фіктивних цінних паперів, тобто цінних паперів, обіг яких на момент вчинення операції був припинений після оприлюднення даних щодо скасування свідоцтва про реєстрацію їх випуску);

- отримання майнової вигоди чи права на таку вигоду будь-кого з учасників операції виключно шляхом зменшення бази оподаткування з певного податку та/або отримання коштів із Державного бюджету за одночасної відсутності об'єктивної можливості отримати майнову вигоду від цієї операції в інший спосіб (наприклад, експорт товару на підставну особу, яка не має відповідної реєстрації чи не веде будь-якої господарської діяльності, виключно з метою отримання документів, що підтверджують право на бюджетне відшкодування з податку на додану вартість;

- "тимчасова" поставка товару (тобто з подальшим поверненням того самого товару без обґрунтованої економічної причини в наступних податкових періодах постачальнику від покупця безпосередньо або через ланцюг посередників) тим платником податку, в якого за результатами певного податкового періоду наявне від'ємне значення податкових зобов'язань із податку на додану вартість тому учаснику, який має зобов'язання до сплати в бюджет тощо;

- результати, відображені у даних податкового обліку будь-кого з учасників господарської операції фактично не настали внаслідок відсутності відповідних дій будь-кого з учасників такої операції (наприклад, відображення отримання послуг без їх фактичного надання або в разі їх надання іншою особою, ніж та, що вказана у даних податкового обліку чи первинних документах; імітація купівлі товару в особи, яка ніколи його не продавала тощо).

Така правова позиція викладена, зокрема, в Листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 № 742/11/13-11.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом. У свою чергу, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст. 43 Господарського кодексу України, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Таким чином, законодавством надано позивачу право як суб'єкту господарювання на укладення будь-яких угод та здійснення будь-якої підприємницької діяльності, які не заборонені законом.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість обов'язковому з'ясуванню підлягають обставини щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. В обов'язковому порядку необхідно досліджувати наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку.

Проте, суд зазначає, що у розглядуваній справі наведені обставини не досліджувалися податковим органом під час проведення перевірки, оскільки фактично висновок про фіктивність господарських операцій був зроблений на підставі отриманого акта про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента, ненаданням доказів на підтвердження обставин перевезення товарів тощо.

Крім того, податковим органом не було враховано, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за несплату податків продавцем, порушення ним правил здійснення господарської діяльності та наявність обставин державної реєстрації, а визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є рух товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи-платника податку та наявність у платника податків виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства.

Так, одним з принципів розгляду податкових спорів, відповідно до ст. 4 Податкового Кодексу України є принцип презумпції добросовісності та рішень платника податків, у зв'язку з чим передбачається, що дії платників податків, які мають своїм результатом одержання податкової вигоди економічно виправдані, а відомості, що містяться у податкових деклараціях, податкових накладних та інших первинних документах, є достовірними. Надання податковому органу всіх належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність яких установлена судом.

Разом з тим, власне фіктивність діяльності одного з постачальників в ланцюзі до позивача, порушення ним податкової дисципліни та правил здійснення господарської діяльності не є підставою для висновку про необґрунтованість заявленої позивачем податкової вигоди, якщо податковий орган не доведе, зокрема, що платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які допускали його контрагенти, або що діяльність платника податку спрямована на здійснення операцій, пов'язаних з податковою вигодою, переважно з контрагентами, які не виконують своїх податкових зобов'язань, зокрема й у випадках, коли такі операції здійснюються через посередників.

Досліджуючи рух активів, наявність господарської мети при вчиненні позивачем угод з вищезазначеним контрагентом, суд зазначає наступне.

Так, отримані позивачем від ТОВ "ТВС Енергостандарт" паливно-мастильні матеріали (бензин, дизпаливо) були використані у власній господарській діяльності, яка полягає у наданні послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач має ліцензію Головної державної інспекції на автомобільному транспорті серії АВ № 477987 від 14 липня 2009 р. строком дії до 07.07.2014 (а.с. 138).

Видом господарської діяльності позивача згідно вказаної ліцензії є надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України "Про автомобільний транспорт".

Згідно ліцензії Головавтотрансінспекції серії АВ № 477987 від 14 липня 2009 р. позивачу дозволені наступні види робіт:

- внутрішні перевезення пасажирів автобусами;

- внутрішні перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення;

- внутрішні перевезення вантажів вантажними автомобілями, причепами та напівпричепами.

Тобто, отримання від ТОВ "ТВС Енергостандарт" паливно-мастильних матеріалів та подальше використання у власній господарській діяльності, зокрема, з метою надання послуг з перевезення пасажирів автомобільним транспортом відповідає видам діяльності та дозволеним згідно ліцензії видам робіт ФОП ОСОБА_1 та пов'язано з його господарською діяльністю.

Встановлюючи обставини здійснення господарської операції з придбання паливно-мастильних матеріалів та подальше їх використання в процесі господарської діяльності позивача суд зазначає, що на підтвердження наявності господарської мети під час вчинення вказаної операції позивачем, серед іншого, надано договір №ТР 1012-0317 про надання послуг з перевезення пасажирів від 01.01.2011, укладений з ТОВ "Чіпси Люкс", за умов якого замовник (ТОВ "Чіпси Люкс") замовляє, а виконавець (позивач) бере на себе зобов'язання по перевезенню власним автомобільним транспортом працівників замовника за узгодженими маршрутами (а.с. 139-141).

Як свідчать наявні в матеріалах справи копії свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, у власності позивача перебувають транспортні засоби (пасажирські автобуси, мікроавтобуси, самоскид), які використовуються під час господарської діяльності по наданню послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом (а.с. 157-163).

Суд також звертає увагу, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2004 року, укладеного з ВАТ імені Васильєва, передано майновий комплекс "Тракторна бригада з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Демидів, вул. Комсомольська, буд. № 86" (а.с. 135). Зареєстроване право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5241114 від 29.10.2004 (а.с. 136).

Таким чином, рух активів, установлена спеціальна податкова правосуб'єктність учасників господарської операції, господарська мета при вчиненні позивачем правочину з ТОВ "ТВС Енергостандарт", його реальність безпосередньо підтверджується наявними в матеріалах справи документами. За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку про безпідставність доводів відповідача про завищення позивачем податкового кредиту квітня 2011 року в сумі - 28277,70 грн.; травня 2011 року в сумі - 9036,12 грн.; червня 2011 року в сумі - 25770,72 грн.; липня 2011 року в сумі - 14093,88 грн.; серпня 2011 року в сумі - 28234,02 грн., з огляду на поверхневість проведеної перевірки, без врахування та оцінки всіх первинних документів та недослідження всіх істотних для справи обставин.

Посилання податкової інспекції на відсутність у контрагентів позивача об'єктивної можливості для виконання поставки товарів в силу відсутності основних засобів та робочого персоналу не приймаються судом до уваги, оскільки укладення трудового договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання поставки, а податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит та на формування валових витрат в залежність від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка товарів постачальником.

Щодо посилань відповідача на ненадання до перевірки товарно-транспортних накладних, суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"від 16.07.1999 № 996-XIV визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. При цьому, відповідно до ч.2 ст.3 цього Закону, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 цього Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Отже, податкова звітність формується на підставі первинних бухгалтерських документів, які фіксують та підтверджують факт здійсненнягосподарських операцій.

Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом, затвердженим Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Разом з тим, вказані правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна або подорожний лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Більше того, товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, а відтак визначає взаємовідносини по виконанню перевезення вантажів для обліку транспортної роботи. У розглядуваному випадку позивач здійснював операції з придбання товару та не виступав в якості замовника за договором перевезення.

Крім того, слід зауважити, що в даній справі необхідною умовою є встановлення статусу постачальника товарів, придбання яких є підставою для формування податкового кредиту з податку на додану вартість. Особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції.

При цьому, для висновків про наявність порушень податкового законодавства в діях платника податків в обов'язковому порядку необхідно з'ясувати можливу обізнаність такого платника щодо дефектів у правовому статусі його контрагентів (відсутність реєстрації їх як платників податку на додану вартість, відсутність у відповідних посадових осіб чи інших представників контрагента повноважень на складання первинних, розрахункових документів, податкових накладних тощо). Відповідні обставини можуть бути з'ясовані, зокрема, з використанням даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також офіційно оприлюднених даних щодо анульованих свідоцтв платника податку на додану вартість.

До того ж суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" у разі, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, були внесені до нього, то вони вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до цього реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні, за винятком випадків, коди вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

На період взаємовідносин позивача з контрагентом ТОВ "ТВС Енергостандарт", останнє було зареєстровано як платник податку на додану вартість, відомості стосовно зазначеного підприємства та його керівництва були зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а отже сумнівів щодо відсутності спеціальної правосуб'єктності у зазначеного контрагента у позивача не виникало. Будь-які докази протилежного відповідачем не були викладені в акті перевірки та не надані суду під час розгляду справи.

Суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України").

Крім того, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 ("Булвес" АД проти Болгарії") зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є "власністю" у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов'язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов'язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону " Про ПДВ " стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов'язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов'язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через можливі порушення вимог податкового законодавства з боку його контрагентів.

Крім того, висновок про те, що чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, викладений в постанові Верховного Суду України від 31.01.2011 (номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень - 14222198), та підлягає обов'язковому врахуванню у спірних правовідносинах відповідно до ст. 244-2 КАС України.

Стосовно використання відповідачем під час проведення перевірки висновків, викладених в акті про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента позивача суд зазначає наступне.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на факт встановлення в судовому порядку протиправності дій податкової інспекції по проведенню зустрічної звірки ТОВ "ТВС Енергостандарт" та оформленню її результатів у формі Акту про неможливість проведення зустрічної звірки, оскільки зазначений факт встановлено в постанові Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №2а-5492/12/2670 від 07.09.2012, залишеній без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2013, тобто вже після складання 04.09.2012 акта перевірки, на підставі якого прийнято оскаржуване в даній справі податкове повідомлення-рішення.

В той же час, суд звертає увагу на те, що чинним законодавством України не ставиться в залежність право платника на формування валових витрат чи податкового кредиту від можливості податкового органу провести зустрічну звірку постачальника такого платника, яким останньому надані видаткові та податкові накладні, що підтверджують отримання платником товарів (послуг).

Оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

В розумінні п. 73.5 ст. 73 Податкового кодексу України зустрічною звіркою вважається співставлення даних первинних бухгалтерських та інших документів суб'єкта господарювання, що здійснюється контролюючими органами з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків. Зустрічні звірки не є перевірками і проводяться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За результатами зустрічних звірок складається довідка, яка надається суб'єкту господарювання у десятиденний термін.

Згідно з п. п. 6, 7 Порядку проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2010 № 1232, у разі отримання від суб'єкта господарювання інформації, визначеної у запиті, та її документального підтвердження (протягом одного місяця з дня, що настає за днем надходження суб'єкту господарювання запиту) орган державної податкової служби проводить зустрічну звірку. За результатами проведеної зустрічної звірки складається довідка, яка підписується суб'єктом господарювання (законним чи уповноваженим представником) і посадовими особами органу державної податкової служби.

Відповідно до п.п. 4.4 - 4.6 наказу ДПА України від 22 квітня 2011 року N 236 "Про затвердження Методичних рекомендацій щодо організації та проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок" у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб'єкта господарювання, зокрема у зв'язку із зняттям з обліку, встановленням відсутності суб'єкта господарювання та/або його посадових осіб за місцезнаходженням (податковою адресою), відповідальний підрозділ не пізніше двох робочих днів від дати надходження запиту складає Акт про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання (додаток 3), реєструє його та вживає відповідних заходів, передбачених актами ДПС України.

При цьому, додаток 3 до Методичних рекомендацій, яким затверджено форму акта про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання, на відміну від додатку 5 (Довідка про результати проведення зустрічної звірки), не передбачає встановлення висновків щодо підтвердження (не підтвердження) здійснення господарських операцій та відображення (невідображення) їх в податковому обліку, оскільки такі висновки можна робити лише за наслідками проведеної зустрічної звірки.

Отже, у податкового органу відсутні повноваження на здійснення в рамках проведення зустрічних звірок (неможливості її проведення) контролю за додержанням податкового законодавства.

Більше того, зустрічна звірка є заходом інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності органів державної податкової служби, в той час, як функція податкового органу щодо контролю за дотриманням податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, реалізується останніми шляхом проведення перевірок у випадках та в порядку, встановленому Податковим кодексом України.

За таких обставин, акт про неможливість проведення зустрічної звірки не може бути покладений в основу висновку про фіктивність (безтоварність) операцій між платниками податків, та, як наслідок, не є підставою для здійснення донарахувань податкових зобов'язань.

При цьому, стосовно посилань відповідача на нікчемність укладеного позивачем з ТОВ "ТВС Енергостандарт" правочину, суд зазначає наступне.

Так, відповідачем не було враховано припис акта цивільного законодавства України, викладений в ч. 1 ст. 204 Цивільного кодексу України, згідно з яким правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаним судом недійсним (презумпція правомірності).

Головною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в акті висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки були зроблені за відсутності інформації, яка надається в передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 було звернуто увагу на наступне: "...вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до ст.ст. 215 і 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину".

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в дохід держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що можливість визнання в судовому порядку господарського зобов'язання недійсним пов'язана з наступними умовами, зокрема: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 Цивільного кодексу України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети, зазначеної в диспозиції ст. 228 Цивільного кодексу України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями Кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

В свою чергу, відповідачем не надано доказів фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного заволодіння ним внаслідок укладання та виконання позивачем та ТОВ "ТВС Енергостандарт" правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. У той же час, факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що є неприпустимим, виходячи з загальних засад судочинства.

Вказані висновки підтверджуються і ст. 20 Податкового кодексу України, відповідно до якої органам державної податкової служби України не надано повноважень щодо визнання тих чи інших угод (правочинів) недійсними та/або нікчемними.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи відповідачем не були надані належні та допустимі докази на підтвердження правомірності викладеного в акті перевірки висновку про заниження позивачем податку на додану вартість, у той час як матеріали справи свідчать, що позивач в даному випадку здійснював податковий облік відповідно до вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим донарахування відповідачем сум податкових зобов'язань суд вважає протиправними. Відповідно, неправомірним є також застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій.

З урахуванням цього, спірне податкове повідомлення-рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про заборону Вишгородській ОДПІ ДФС у Київській області використовувати акт про результати позапланової документальної невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства по правових взаємовідносинах з ТОВ "ТВС Енергостандарт" за період квітень, травень, червень, липень, серпень 2011 року при проведенні та оформленні результатів податкових перевірок суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання ними делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як випливає зі змісту статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Таким чином, у контексті наведених приписів до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, позаяк підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод. Однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Вищого адміністративного суду України від 28.08.2014 у справі № 826/2225/14 (Реєстраційний номер судового рішення згідно Єдиного державного реєстру судових рішень №40348663).

Крім того, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, щодо компетенції контролюючих органів, повноважень і обов'язків їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, урегульовані ПК України.

У пункті 61.1 статті 61 цього Кодексу визначено, що податковий контроль - це система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Способом здійснення такого контролю є, зокрема, інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів (підпункт 62.1.2 пункту 62.2 статті 62 ПК України).

Відповідно до статті 71 ПК України інформаційно-аналітичне забезпечення діяльності контролюючих органів - це комплекс заходів щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій.

Згідно з приписами підпункту 72.1.1 пункту 72.1 статті 72 ПК України для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу використовується інформація, що надійшла, зокрема: від платників податків та податкових агентів, що міститься в податкових деклараціях, розрахунках, інших звітних документах; що міститься у наданих великими платниками податків в електронній формі копіях документів з обліку доходів, витрат та інших показників, пов'язаних із визначенням об'єктів оподаткування (податкових зобов'язань), первинних документах, які ведуться в електронній формі, регістрах бухгалтерського обліку, фінансовій звітності, інших документах, пов'язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів; про фінансово-господарські операції платників податків.

У пункті 74.1 статті 74 ПК зазначено, що податкова інформація, зібрана відповідно до цього Кодексу, може зберігатися та опрацьовуватися в інформаційних базах контролюючих органів або безпосередньо посадовими (службовими) особами контролюючих органів.

Заборона використовувати зазначений акт про результати позапланової документальної невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 при проведенні та оформленні результатів податкових перевірок права платника податків не порушує та є втручанням у внутрішню діяльність контролюючого органу, що в свою чергу є неприпустимим, оскільки владні управлінські функції суб'єкта владних повноважень не можуть бути змінені або обмежені судом, оскільки вони передбачені законом.

При цьому суд зазначає, що нормами Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено повноважень адміністративного суду позбавляти суб'єкта владних повноважень наданих йому чинним законодавством яких-небудь повноважень, втручатися в такі повноваження або обмежувати його в реалізації ним владної компетенції.

За таких обставин та враховуючи, що судове рішення повинно бути наслідком чинного правового регулювання, а зміст зазначеної вимоги полягає у вчиненні відповідачем певних дій в майбутньому, а також беручи до уваги, що на теперішній час у суду немає підстав вважати, що в подальшому відповідачем буде порушуватись право позивача, суд вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими та безпідставними.

Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 264,27 грн. згідно квитанції від 23.12.2014 р. (а.с. 2).

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів адміністративного позову вбачається, що позивачем заявлені вимоги як майнового, так і немайнового характеру.

Враховуючи, що адміністративний позов в частині позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення задоволено, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 263,50 грн. (10% від ставки судового збору, яка складає 2% від розміру майнових вимог, а саме від 131765,50 грн.) підлягають стягненню на його користь відповідно до положень статті 94 КАС України з Державного бюджету.

В задоволенні позовних вимог немайнового характеру відмовлено, проте позивачем під час розгляду справи не було надано доказів сплати судового збору за позовні вимоги в цій частині, а саме в розмірі 73,08 грн. відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір".

За таких обставин судові витрати у вигляді судового збору в сумі 73,08 грн. підлягають стягненню з позивача на користь Державного бюджету.

В судовому засіданні 19.02.2015 були проголошені вступна та резолютивна частини постанови. Повний текст постанови складений та підписаний 24.02.2015.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Вишгородському районі Київської області ДПС від 19.09.2012 №.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (07335, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) 263,50 грн. (двісті шістдесят три гривні 50 коп.) судового збору.

5. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (07335, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Державного бюджету України 73,08 грн. (сімдесят три гривні 08 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кушнова А.О.