Справа № 824/2018/14-а
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2015-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" березня 2015 р. м. Київ К/800/61741/14

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Єрьоміна А.В.; Кравцова О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області, третя особа - ОСОБА_5, про скасування реєстрації декларації, що переглядається за касаційною скаргою Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 червня 2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2014 року,

у с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області (Інспекція) про визнання недійсною та скасування реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Зазначала, що ОСОБА_5 є власником суміжної земельної ділянки та збудував будинок, який займає частину ділянки позивача.

Посилаючись на незаконність реєстрації Інспекцією декларації від 26 липня 2013 року № 53 про готовність будинку до експлуатації (оскільки у технічній документації відсутній схематичний план земельної ділянки), просила визнати декларацію недійсною, а її реєстрацію - скасувати.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 червня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2014 року, позов задоволено частково. Реєстрацію декларації від 26 липня 2013 року № 53 скасовано, у задоволенні вимог про визнання її недійсною відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 грудня 2014 року, постановленою за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_5, рішення судів попередніх інстанцій скасовано, а провадження у справі закрито.

При цьому, касаційна скарга відповідача на ці ж судові рішення залишалася нерозглянутою.

У скарзі Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати, а у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідача, здійснивши перевірку доводів касаційної скарги, матеріалів справи, колегія суддів вважає, що правовий висновок про закриття провадження у справі, висловлений в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 23 грудня 2014 року, є обґрунтованим і доводами скарги не спростовується.

Судами встановлено, що у 2006 році позивач придбала у ОСОБА_5 частину його земельної ділянки площею 0,05 гектара.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами цього спору існує конфлікт щодо меж суміжних земельних ділянок. Зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не заперечують, що межі фактичного землекористування не відповідають земельно-кадастровій документації.

Державною інспекцією сільського господарства в Івано-Франківській області проведені перевірки дотримання вимог земельного законодавства, якими встановлено, що ОСОБА_4 користується частиною земельної ділянки ОСОБА_5 розміром 0,0048 гектара, а ОСОБА_5, в свою чергу, займає частину земельної ділянки ОСОБА_4 - площею 0,0028 гектара.

26 липня 2013 року ОСОБА_5 подав до Інспекції декларацію № 53 про готовність новозбудованого житлового будинку до експлуатації. Декларація зареєстрована Інспекцією, а ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на відповідне майно.

Розглянувши цей спір, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що він є адміністративним.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України, зазначаючи про формальну відповідність такого висновку вимогам процесуального закону, вважає його помилковим у цьому конкретному випадку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами пункту 7 цієї ж норми суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до частини першої статті 3 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Системний аналіз обставин цієї справи дає підстави стверджувати, що метою звернення до суду з цим позовом не є відновлення порушеного права, оскільки його вирішення не зможе розв'язати юридичний конфлікт, що існує між сторонами.

При цьому, як вбачається зі змісту пояснень позивача, сторони вважають вирішення цього спору важливим для створення преюдиції.

Колегія суддів звертає увагу на неприпустимість зловживання процесуальними правами та неможливість вирішення приватного спору, що стосується виключно земельних правовідносин, у порядку адміністративного судочинства.

Так, позивач обґрунтовує свій позов виключно порушенням права власності на землю, а оскаржувану декларацію вважає недостовірною внаслідок відсутності у ній схеми земельної ділянки, на якій розташовано будинок ОСОБА_5

Водночас, ОСОБА_5 зазначає про те, що позивач самостійно збудувала бетонний фундамент під огорожу по місцю фактичної (а не документальної) межі.

Колегія суддів звертає увагу, що питання про відновлення прав, порушених будівництвом на чужій земельній ділянці, врегульовано статтею 376 Цивільного кодексу України.

За правилами частин першої - четвертої цієї статті житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За обставин, коли позивач та третя особа одночасно стверджують про незаконність будівництва на своїй земельній ділянці, а спір про погодження меж землекористування або про здійснення перебудов не вирішений, крім того, оскаржувана декларація вичерпала свою дію (оскільки ОСОБА_5 здійснив державну реєстрацію права власності на будинок), звернення з цим позовом вбачається таким, що не спрямоване забезпечити відновлення порушених прав позивача.

Тому, попри формальну відповідність спору ознакам справи адміністративної юрисдикції, провадження у справі належить закрити, оскільки його вирішення не покликане на виконання завдань адміністративного судочинства.

Пунктом першим частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 223 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції та закрити провадження.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 червня 2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2014 року скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді М.І.Цуркан

А.В.Єрьомін

О.В.Кравцов