Справа № 826/868/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 лютого 2015 року № 826/868/15

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі: судді Добрянської Я.І., розглянув відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1
до відповідачаУДАІ ГУ МВС України в м. Києві
провизнання незаконними результатів перевірки та зобов'язання вчинити певні дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовною заявою до відповідача УДАІ ГУ МВС України в м. Києві про визнання незаконними результатів перевірки та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2015 р. суддею Добрянською Я.І. було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/868/15 та призначено справу до судового розгляду на 12.02.2015 р.

Так, у судовому засіданні 12.02.2015 р. представник позивача за довіреністю заявлені у позовній заяві вимоги підтримав повністю та просив суд:

- визнати незаконними результати перевірки, проведеної за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 03.11.2014 року;

- зобов'язати відповідача - УДАІ ГУМВС України в м. Києві провести нову перевірку обставин, викладених у заяві ОСОБА_1 від 03.11.2014 року;

- стягнути з УДАІ ГУМВС України в м. Києві 10 000 грн. моральної шкоди за рахунок державного бюджету.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача послався на те, що результати проведеної відповідачем УДАІ ГУМВС України в м. Києві перевірки обставин, викладених у заяві ОСОБА_1 від 03.11.2014 року, за результатами якої в діях лейтенанта міліції ОСОБА_2 (що не повідомив позивачу причину зупинки його автомобіля), згідно яких (результатів перевірки) порушень чинного законодавства не встановлено, на переконання позивача є незаконними, відповідно до чого суд має зобов'язати відповідача УДАІ ГУМВС України в м. Києві провести нову перевірку обставин, викладених у заяві ОСОБА_1 від 03.11.2014 року.

Відповідач, у свою чергу, не подавав до суду письмових заперечень з приводу даного спору (чи будь-яких інших заяв чи клопотань), а також в судове засідання 12.02.2015 р. відповідач не прибув та не скерував свого представника, хоча останній належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання, докази чого наявні в матеріалах справи (повідомлення про вручення поштового відправлення від 30.01.2015 р.).

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зважаючи на викладене, а саме не прибуття відповідача в судове засідання 12.02.2015 року, що був повідомлений належним чином про слухання справи, суд ухвалив продовжити розгляд даної адміністративної справи № 826/868/15 в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, проти чого не заперечив представник позивача.

Про перехід до розгляду справи № 826/868/15 в порядку письмового провадження, відповідача було належним чином повідомлено листом від 12.02.2015 р., докази чого містяться в матеріалах справи.

За наслідками переходу судом до розгляду адміністративної справи № 826/868/15 в порядку письмового провадження, станом на 24.02.2015 р. інших документів з приводу даного спору від сторін до канцелярії суду не надходило.

Отже, розглянувши подані позивачем документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представника позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, 27.10.2013 року за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 4, ОСОБА_1 був зупинений працівником ДАІ МВС України ОСОБА_2 (номер жетону НОМЕР_1), який підійшов до автомобіля позивача та звертаючись до позивача з вимогою про перевірку документів попередньо не повідомив йому:

- законну причину зупинки транспортного засобу;

- суть вчиненого правопорушення.

Крім того, як зазначає позивач у своїй позовній заяві, його було затримано працівником ДАІ МВС України ОСОБА_2 на годину, без оформлення відповідних належних документів.

27.10.2013 р. о 01:15 год. позивач сповістив черговому за номером 102 про скоєння правопорушення (на думку позивача) інспектором ДАІ ОСОБА_2, а саме: про незаконне зупинення транспортного засобу.

03.11.2013 р. позивачем було надіслано заяву до ГУМВС України в м. Києві з проханням надати відомості щодо вжитих заходів та проведених перевірок стосовного його повідомлення, проте як відповіді отримано не було.

14.12.2013 р. ОСОБА_1 подав позовну заяву до Окружного адміністративного суду м. Києва з проханням визнати незаконною бездіяльність ГУМВС України в м. Києві щодо ненадання відповіді на звернення та зобов'язати ГУМВС України в м. Києві надати відповідь.

18.02.2014 року Окружний адміністративний суд м. Києва (по справі № 826/20096/14) задовольнив позовну заяву ОСОБА_1 та зобов'язав ГУМВС України в м. Києві надати відповідь на звернення останнього від 03.11.2013 року.

Київським апеляційним адміністративним судом та Вищим адміністративним судом України було залишено без змін рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.02.2014 року по справі № 826/20096/14.

Зважаючи на невиконання відповідачем в добровільному порядку вказаного рішення суду по справі № 826/20096/14, позивач звернувся до Прокуратури міста Києва із заявою щодо його виконання.

За дорученням Прокуратури м. Києва, ГУМВС України в м. Києві було надано відповідь ОСОБА_1 про вжиті заходи від 20.11.2014 р. № 36/К-7135.

Як вбачається із вказаної відповіді, Управлінням державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в м. Києві було проведено перевірку обставин, викладених у заяві ОСОБА_1 від 03.11.2014 року, за результатами якої не виявлено порушень законодавства з боку лейтенанта міліції ОСОБА_2

Однак, не погоджуючись із результатами даної перевірки та вважаючи їх незаконними, позивач звернувся за захистом своїх порушених, на його думку, прав та інтересів у судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва, відповідно до чого просив суд: визнати незаконними результати перевірки, проведеної за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 03.11.2014 року; зобов'язати відповідача УДАІ ГУМВС України в м. Києві провести нову перевірку обставин, викладених у заяві ОСОБА_1 від 03.11.2014 року; стягнути з УДАІ ГУМВС України в м. Києві 10 000 грн. моральної шкоди за рахунок державного бюджету.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, Окружний адміністративний суд м. Києва дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, зважаючи зокрема на наступне.

У відповідності до вимог ст. 19 Конституції України, посадові (службові) особи органів державної влади можуть діяти виключно у межах, способом та у порядку, що прямо передбачені законом.

Відповідно до п. 21-1 ст. 11 Закону України «Про міліцію», працівники міліції мають право зупиняти транспортні засоби лише в разі: порушення правил дорожнього руху водіями; відсутності номерного знака на транспортному засобі або наявності номерного знака, який не відповідає встановленим вимогам, закріплений у не встановленому для цього місці, закритий іншими предметами чи забруднений, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані двадцяти метрів; наявності ознак, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; наявності даних, що свідчать про причетність транспортного засобу, його водія, пасажирів або вантажу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; перебування транспортного засобу в розшуку; наявності даних про використання транспортного засобу з протиправною метою; необхідності опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути; необхідності залучення водія транспортного засобу для надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або працівникам міліції чи як свідка при оформленні протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод; проведення цільових заходів (операції, відпрацювання, оперативні плани) для перевірки документів на право користування і керування транспортним засобом, документів на транспортний засіб; виконання рішень про обмеження чи заборону руху, прийнятих уповноваженими на це державними органами; якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху; порушення визначеного порядку встановлення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв. Працівник підрозділу міліції повинен повідомити водія про причину зупинення транспортного засобу, суть вчиненого правопорушення.

Таким чином, законодавчо визначено цілий перелік підстав для зупинення працівником міліції транспортного засобу, стосовно чого працівник підрозділу міліції повинен повідомити водія про причину зупинення транспортного засобу та суть вчиненого правопорушення.

З даного приводу, як зазначає позивач у своїй позовній заяві, 27.10.2013 року за адресою: м. Київ, вул. Мельникова, 4, ОСОБА_1 був зупинений працівником ДАІ МВС України ОСОБА_2 (номер жетону НОМЕР_1), який, звертаючись до позивача з вимогою про перевірку документів, попередньо не повідомив йому про причину зупинення транспортного засобу та суть вчиненого правопорушення.

Щодо наведеного, то як вбачається з наявних матеріалів справи, та не заперечувалося представником позивача, жодного документа (протоколу, постанови про адміністративне правопорушення) працівником ДАІ МВС України ОСОБА_2 (номер жетону НОМЕР_1) відносно позивача ОСОБА_1 складено не було, відповідно до чого, працівник міліції фактично не міг назвати позивачу суть вчиненого правопорушення (як того вимагає позивач), оскільки останнього (правопорушення), як вбачається з наведеного вище, вчинено не було.

Стосовно доводів позивача про те, що працівник ДАІ МВС України ОСОБА_2 (номер жетону НОМЕР_1) не повідомив йому про причину зупинення транспортного засобу, то в даному випадку, суд не може прийняти в якості допустимого доказу тільки усні посилання позивача, оскільки наведеного не зафіксовано в жодному документі, який би суд міг долучити до матеріалів справи.

Крім того, в даній адміністративній справі № 826/868/15 позивач жодним чином не оскаржує дій чи бездіяльності саме працівника ДАІ МВС України ОСОБА_2 (номер жетону НОМЕР_1) щодо попереднього не повідомлення останнім позивачу про причину зупинення транспортного засобу та суть вчиненого правопорушення.

В даному випадку, позивач оскаржує (просить визнати незаконними) саме результати перевірки, проведеної ГУМВС України в м. Києві за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 03.11.2014 року, проте як з приводу наведеного позивач не зазначає та не посилається на жодні норми чинного законодавства, які би підтверджували факт незаконності такої перевірки (її результатів) та зобов'язували відповідача повторно провести таку перевірку.

Як було зазначено вище, за дорученням Прокуратури м. Києва, ГУМВС України в м. Києві було надано відповідь ОСОБА_1 про вжиті заходи від 20.11.2014 р. № 36/К-7135, відповідно до якої Управлінням державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в м. Києві було проведено перевірку обставин, викладених у заяві ОСОБА_1 від 03.11.2014 року, та за результатами останньої не виявлено порушень законодавства з боку лейтенанта міліції ОСОБА_2

Щодо наведеного, то позивач жодним чином не довів суду, що попереднє неповідомлення працівником міліції водію причини зупинки транспортного засобу (що в даному випадку не є доведеним у встановленому законом порядку, а є тільки припущенням самого позивача) - є підставою для проведення додаткової перевірки обставин, викладених у заяві ОСОБА_1 від 03.11.2014 року, оскільки фактично така перевірка обставин, викладених у заяві ОСОБА_1 від 03.11.2014 року, вже була проведена Управлінням державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в м. Києві, та за результатами останньої не виявлено порушень законодавства з боку лейтенанта міліції ОСОБА_2

Також, стосовно вимоги позивача про стягнення з УДАІ ГУМВС України в м. Києві 10 000 грн. моральної шкоди за рахунок державного бюджету, то з даного приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статей 69-71 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Так, у даному випадку, зазначені позивачем припущення та висновки при викладенні позовних вимог щодо порушення його прав саме УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, не підтверджуються належними (допустимими) доказами у справі та відповідно не доводять заподіяння шкоди, яка начебто стала наслідком протиправної бездіяльності саме відповідача УДАІ ГУ МВС України в м. Києві.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Абзацом першим пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів тощо.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини 3 статті 23 ЦК України).

Таким чином, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», пунктом 5 якої передбачено, що обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Так, у даному випадку, позивач не надав суду жодних доказів, якими би підтверджувався факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань саме УДАІ ГУ МВС України в м. Києві.

Більш того, позивач не обґрунтував належним чином, з чого він виходив при визначенні розміру суми моральної компенсації (10 000 грн.) за начебто спричинену моральну шкоду саме УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, не вказав та не довів за яких обставин, чи якими діями (бездіяльністю) УДАІ ГУ МВС України в м. Києві шкода була заподіяна.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, та керуючись нормами наведеного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В даному випадку, позивач не довів суду обґрунтованості заявлених ним позовних вимог, що спростовуються наявними матеріалами справи та нормами наведеного законодавства, зважаючи на що, суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови в адміністративному позові.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В адміністративному позові відмовити.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя: Я.І. Добрянська

Дата складання та підписання постанови в повному обсязі - 24.02.2015 р.