Справа № 826/17143/14
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

10 лютого 2015 року 10:47 № 826/17143/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Мальчик І.Ю.,

за участю сторін:

представника позивача Кравченка А.П.,

представника відповідача Остапенка Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби зовнішньої розвідки України за участю третьої особи Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Служби зовнішньої розвідки України за участю третьої особи Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідач протиправно відмовив позивачу в виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні, чим порушив його права та законні інтереси, які підлягають судовому захисту.

В позовній заяві позивач просить суд визнати протиправними дії Служби зовнішньої розвідки України, вул. Нагірна, 24/1, м. Київ, 04107 в частині відмови ОСОБА_1 (підполковник запасу Служби зовнішньої розвідки України (особистий номер Б-001761), в здійсненні виплати одноразової допомоги при звільненні з військової служби за п/п «в» п. 66 (у зв`язку зі скороченням штатів) в запас, виплата якої передбачена пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», пунктом 5.4.1 Наказу Голови СЗР України від 28.02.2008 р. №45 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 березня 2008 р. за №246/14937) «Про затвердження Інструкції про виплату грошового забезпечення військовослужбовцям Служби зовнішньої розвідки України», який перебував на військовій службі з 30 листопада 1999 року по 08 травня 2014 року); зобов`язати Службу зовнішньої розвідки України вул. Нагірна, 24/1, м. Київ, 04107 вчинити дії, передбачені пунктом 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», пунктом 5.4.1 Наказу Голови СЗР України від 28.02.2008 р. №45 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 березня 2008 р. за №246/14937) «Про затвердження Інструкції про виплату грошового забезпечення військовослужбовцям Служби зовнішньої розвідки України» в частині перерахування одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовця ОСОБА_1 (підполковник запасу Служби зовнішньої розвідки України (особистий номер Б-001761) шляхом зарахування на картковий рахунок № НОМЕР_2 МФО НОМЕР_3 , у філії АТ «Укрексімбанк», м. Київ.

В судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначивши при цьому, що у позивача на час звільнення з військової служби були відсутні підстави для здійснення виплати одноразової грошової допомоги, оскільки з урахуванням вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо виплати одноразової грошової допомоги» виплата вказаної грошової допомоги здійснюється лише особам, звільненим з військової служби в Службі зовнішньої розвідки України, які зокрема перед звільненням з військової служби в установленому порядку продовжили її проходження за межами тимчасово окупованої території України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував на військовій службі та проходив службу в органах державної безпеки України з 04.07.2000 року по 05.05.2014 року.

Довідка Військової частини НОМЕР_1 №331 від 14.07.2014 року підтверджує, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби за п/п «в» п. 66 (у зв`язку зі скороченням штатів) в запас. Виключений зі списків особового складу з 05.05.2014 р. (наказ командира в/ч НОМЕР_1 №339-ос від 30.04.2014 р.).

19.07.2014 року позивач звернувся до Служби зовнішньої розвідки України щодо виплати усього належного грошового забезпечення, зокрема зарахування одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби.

За наслідками розгляду зазначеного звернення ОСОБА_1 повідомлено, що можливості здійснити виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» у поточній редакції, у Служби зовнішньої розвідки України немає.

Позивач, вважаючи відмову відповідача щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовця протиправною, звернувся до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовців з військової служби визначено ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» у разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо виплати одноразової грошової допомоги» №1241-VІІ від 06.05.2014 року статтю 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" доповнено частиною восьмою такого змісту: "Дія цієї статті не поширюється на осіб, які станом на 16 березня 2014 року проходили службу на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, крім осіб, які в установленому порядку продовжили службу за межами тимчасово окупованої території України".

Крім того, пункт 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" доповнено абзацом восьмим такого змісту: "Одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, не виплачується військовослужбовцям, які станом на 16 березня 2014 року проходили службу на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя і в установленому порядку не продовжили її проходження за межами тимчасово окупованої території України".

Наведене свідчить, що підстави для виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення зі служби відсутні, якщо станом на 16 березня 2014 року військовослужбовець в установленому порядку не продовжив проходження служби за межами тимчасово окупованої території України.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, останній наказом Голови Служби зовнішньої розвідки України №293/ОС з 03.04.2014 року виведений у розпорядження Директора 5 Департаменту СЗР України.

Згідно п. 4.6 Інструкції про застосування окремих норм Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби зовнішньої розвідки України, затвердженої наказом Служби зовнішньої розвідки України №75 від 28.03.2012 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.04.2012 р. за №592/20905) начальники зобов`язані організовувати службову діяльність військовослужбовців, зарахованих у їх розпорядження (пункт 44 Положення), та здійснювати контроль за нею відповідно до вимог військових статутів Збройних Сил України, Положення та інших нормативно-правових актів.

Рішенням начальника на військовослужбовця, зарахованого у його розпорядження, або іншого прямого начальника може покладатися виконання окремих обов`язків (завдань).

Звільнення військовослужбовця з посади та зарахування його в розпорядження відповідного начальника здійснюється не раніше дня видання наказу про таке звільнення з посади та зарахування в розпорядження.

Відповідно до пп. «в» п. 39 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби зовнішньої розвідки України, затвердженого Указом Президента України від 17.07.2006 року №619/2006, переміщення по службі військовослужбовців здійснюється, як правило, без зарахування в розпорядження відповідних начальників. Призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних начальників, здійснюється у можливо короткий строк, але не пізніше ніж у строки, визначені пунктом 44-1. У виняткових випадках ці строки може бути продовжено Головою Служби зовнішньої розвідки України, але не більш як на два місяці.

Відповідно до п. 44 даного Положення зарахування військовослужбовців у розпорядження відповідних начальників означає, що вони проходять військову службу не на військових посадах.

Військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження відповідних начальників наказами по особовому складу тих начальників, які мають право призначення на ці посади.

Пунктом 44-1 зазначеного Положення передбачено, що зарахування військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України у розпорядження відповідних начальників допускається: у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів - на строк до 3 місяців.

Після закінчення строку перебування військовослужбовця у розпорядженні відповідного начальника, а також у разі відсутності підстав для дальшого перебування у розпорядженні він призначається на посаду або в установленому порядку звільняється з військової служби.

Як зазначає позивач, в кінці квітня 2014 року за викликом керівництва прибув до м. Києва (5 департамент СЗР України) та подав рапорт на звільнення (на пенсію) з військової служби у СЗР України у зв`язку зі скороченням штатів.

Наказом Голови Служби зовнішньої розвідки України №339-ос від 30.04.2014 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби за пп. «в» п. 66 (у зв`язку зі скороченням штатів) в запас, виключено зі списків особового складу з 05.05.2014 року.

Зазначене свідчить, що позивач станом на 16 березня 2014 року проходив службу на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя та в установленому порядку не продовжив службу за межами тимчасово окупованої території України.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що підстави для виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо виплати одноразової грошової допомоги» були відсутні, оскільки за межами тимчасово окупованої території України ОСОБА_1 службу не продовжив.

За таких обставин, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання дій Служби зовнішньої розвідки України протиправними, оскільки відмовляючи в здійсненні виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та на виконання норм чинного законодавства.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 Про судове рішення в адміністративній справі, суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд також звертає увагу на положення Постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, що визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про правомірність відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, суд приходить до висновку, що підстави для зобов`язання відповідача здійснити таку виплату відсутні та, з урахуванням наведеного вище, є втручанням у діяльність відповідача.

Відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності оскаржуваних дій виконав у повному обсязі.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 69-72, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Повний текст постанови складений та підписаний суддею 17.02.2015 року.

Суддя Є.В. Аблов