Справа № 826/20027/14
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2015-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 лютого 2015 року № 826/20027/14

В приміщенні Окружного адміністративного суду міста Києва за адресою у м. Києві по вул. Великій Васильківській, 81-а, Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Генеральної прокуратури України
про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України, яка виявилася у ненаданні вичерпної, достовірної, точної і обґрунтованої відповіді на його запити від 21 вересня 2014 року та від 6 жовтня 2014 року та про зобов'язання Генеральну прокуратуру України протягом 15-ти днів надати у повному обсязі відповіді на його запити від 21 вересня 2014 року та від 6 жовтня 2014 року із долученням завірених копій підтверджуючих документів.

Ухвалою суду від 19 січня 2015 року відкрито скорочене провадження у справі та зобов'язано відповідача у десятиденний строк з дня одержання копії цієї ухвали, але не пізніше 10 лютого 2015 року подати до суду заперечення проти позову та всі докази на їх підтвердження.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на Конституцію України, Кодекс законів про працю України, Закони України «Про звернення громадян», «Про оплату праці», «Про міжнародні договори», Інструкцію з діловодства в органах прокуратури України та зазначає, що Генеральною прокуратурою України порушено конституційне право позивача на отримання інформації, встановлення дійсних обставин подій та незаконно надано неповні та необгрунтовані відповіді на запити.

Представник відповідача заперечив по суті заявлених позовних вимог з огляду на положення Інструкції з діловодства в органах прокуратури, Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 та наказ Державного комітету статистики України від 05.12.2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» та зазначає, що за результатами розгляду звернень ОСОБА_1 надано обґрунтовані відповіді та здійснено усі виплати по компенсації за дні не використаної відпустки та заробітної плати.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 працював на посаді слідчого в особливо важливих справах в Головному слідчому управлінні Генеральної прокуратури України. 6 жовтня 2014 року та 21 вересня 2014 року позивач звернувся до начальника Головного управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту Генеральної прокуратури України із запитами про нараховані суми на час припинення трудових відносин та надання підтверджуючих належним чином завірених копій документів, в яких поставив низку запитань щодо порядку нарахування коштів, їх розміру, обрахування робочого часу, розмір посадового окладу Генерального прокурора України, яка сума коштів нараховувалась за класний чин "старший радник юстиції" тощо.

Листом від 27 жовтня 2014 року за №18-2022вих-14 начальник Головного управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту Генеральної прокуратури України Єрохова Л.В. повідомила ОСОБА_1, що усі виплати за невикористанні дні відпустки здійснено та надано розрахунково-платіжні відомості зі складовими заробітної плати

Закон України від 02.10.1996 № 393/96-ВР "Про звернення громадян" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 393/96-ВР) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 18 Закону № 393/96-ВР встановлено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:

- особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;

- знайомитися з матеріалами перевірки;

- подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;

- бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;

- користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;

- одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;

- висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;

- вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

У відповідності до статті 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані:

- об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

- відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень;

- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина;

- у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Згідно статті 4 Закону № 393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:

- порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);

- створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;

- незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду (частина перша статті 7 Закону № 393/96-ВР).

Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Згідно пункту 6.1 розділу 6 Інструкції про порядок розгляду і вирішення звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 21 червня 2011 року № 9гн, звернення громадян, запити, звернення народних депутатів України, депутатів місцевих рад вважаються вирішеними та знімаються з контролю, якщо поставлені в них питання перевірено, вжито необхідних заходів, дано вичерпні відповіді згідно з чинним законодавством і направлено письмову відповідь.

Відповідно до п.п. 1.6 п. 1 наказу Державного комітету статистики України від 05.12.2008 № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» затверджено типову форму відомості «Розрахунково-платіжна відомість працівника», яка містить інформацію про нараховану та виплачену заробітну плату за видами оплат.

У листі Генеральної прокуратури України від 27.10.2014 зазначено, що при звільненні позивачу нараховано та перераховано на картковий рахунок в AT «Райффазен банк Аваль» компенсацію за невикористані 16 календарних днів відпустки з урахуванням додаткової відпустки за стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років та додано розрахунково-платіжну відомість за листопад 2013 року. Крім того, у листі зазначено, що після надходження уточнюючої інформації з прокуратури Рівненської області щодо залишків відпусток у березні 2014 року, позивачу нараховано та перераховано на його картковий рахунок в AT «Райффазен банк Аваль» компенсацію за невикористані 55 календарних днів відпустки з урахуванням додаткової відпустки за стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років та додано розрахунково-платіжну відомість за березень 2014 року.

Як вбачається з листа відповідача, розрахунок компенсації за невикористані відпустки проведено у відповідності до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, тобто з урахуванням сум індексації заробітної плати, оскільки у п. 4 вказаного Порядку визначено перелік виплат, які не включаються під час обчислення середньої заробітної плати. Індексація заробітної плати в цьому пункті відсутня.

Відповідачем вказано, що при здійсненні розрахунку Управлінням планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту перевіряється наявність у працівника заборгованості перед Генеральною прокуратурою України, яка може виникнути у вигляді неповернених підзвітних сум, основних засобів, матеріальних цінностей тощо. У випадку, якщо така заборгованість є, то вона утримується з працівника при проведенні остаточного розрахунку. Заборгованість визначається на підставі обхідного листа, типова форма якого законодавчо не встановлена, але саме він дозволяє систематизувати всі можливі заборгованості з боку працівника. Такий обхідний лист підписано та надано позивачем до Управління планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності, внутрішнього контролю та аудиту 18.11.2013.

Таким чином, позивача повідомлено про всі суми, належні позивачу при звільненні та їх виплату.

Щодо передачі наказу Генерального прокурора України про звільнення ОСОБА_1 від 14.11.2013 № 1592ц з кадрового підрозділу до бухгалтерського, то суд зазначає, що порядок складання, реєстрації, зберігання наказів передбачено п.п. 9.2.4 п. 9.2 «Інструкції з діловодства в органах прокуратури» (далі - Інструкція), затвердженої наказом Генерального прокурора України від 15.01.2011 № 3.

Відповідно до п.п. 4.1.4 п. 4.1 Інструкції - внутрішні документи (крім наказів, вказівок та розпоряджень), що створюються в органах прокуратури і які не виходять за межі прокуратури (доручення, довідки, інформації про виконання доручень, частини відповідей на звернення, що надаються до відповідального підрозділу тощо), реєструються у відповідній книзі.

З огляду на викладене, наказ відноситься не до внутрішнього документу, на який розповсюджуються загальні норми Інструкції, а до розпорядчого документу.

Таким чином, з урахуванням наведених позивачем та відповідачем доводів, суд приходить до висновку, що Генеральною прокуратурою України розглянуто запити ОСОБА_1 та надано відповідь щодо повного розрахунку при звільнені. При цьому фактично позивач не погоджується із змістом наданої інформації, що не може бути оцінено судом як бездіяльність відповідача.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що Генеральною прокуратурою України розглянуто заяву ОСОБА_1 та в межах своїх повноважень надана обґрунтована відповідь.

Разом з тим, суд зазначає про наступне.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Таким чином, на підставі встановлених фактичних обставин справи, суті позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що в даній адміністративній справі позивачем не доведено існування факту порушення його законних прав та інтересів.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 98, 160-163, 1832, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленим статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Відповідно до пунктів 9, 10 Кодексу адміністративного судочинства України постанова, прийнята у скороченому провадженні, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною. У разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, ухвала суду апеляційної інстанції по такій справі є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя М.А. Бояринцева