Справа № 2а-1324-190/11
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/4034/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м. Трускавець Львівської області про перерахунок пенсії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року, -

у с т а н о в и л а :

У червні 2011 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Трускавець Львівської області, у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення відповідача про відмову у призначенні їй пенсії за вислугу років, зобов'язати призначення пенсію на пільгових умовах як працівнику закладу охорони здоров'я, та виплатити таку пенсію з 11 лютого 2011 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 1985 року по 1997 рік отримала спеціальний стаж на посаді лікаря-стоматолога у лікувальній базі «Нафтуся» та в пансіонаті «Капатські Зорі», що згідно пункту «е» статті 55 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ), дає право на призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах. Посилаючись на відмову відповідача у призначенні такої пенсії, що порушує її законні права та інтереси, позивач просила про задоволення позову.

Постановою Трускавецького міського суду Львівської області від 24 червня 2011 року позовні вимоги задоволено частково, визнано неправомірнии дії та зобов'язано відповідача зарахувати до стажу роботи позивача роботу на посаді лікаря-стоматолога у період з 2 серпня 1985 року по 5 лютого 1987 року у лікувальній базі «Нафтуся», а з 6 лютого 1987 року по 5 травня 1997 року у пансіонаті «Карпатські Зорі» до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах. В решті позову відмовлено.

Оскаржуваною постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року, постанову суду першої інстанції скасовано, ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить його рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що заклади, у яких працювала лікарем-стоматологом позивач, не відносяться до закладів охорони здоров'я, визначених у переліку, затвердженому Наказом Міністерства охорони здоров'я України № 385 від 28 жовтня 2002 року.

Так, спірні відносини сторін регулюються Законом № 1788-ХІІ та Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» від 19 листопада 1992 року № 2801-XII (далі - Закон № 2801-XII), Постановою Кабінету Міністрів України «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» від 4 листопада 1993 року № 909 (далі - Постанова КМУ № 909), Наказом Міністерства охорони здоров'я України № 385 від 28 жовтня 2002 року (далі - Наказ МОЗ № 385), а також Порядком державної акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №765 від 15 липня 1997року (далі - Порядок № 765).

При цьому, суть спору полягає у встановленні того, чи можливо віднести лікувальну базу «Нафтуся» та в пансіонат «Капатські Зорі», де працювала позивач лікарем-стоматологом у зазначений період, до санаторно-курортних закладів охорони здоров'я. Тобто, без встановлення цих фактів питання вирішення спору по суті і призначення пенсії позивачу на пільгових у мовах згідно пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ не можливо.

За змістом статей 1, 2 Закону № 1788-ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Видами державних пенсій зокрема є трудові пенсії: за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника та за вислугу років.

Статтею 7 цього ж Закону передбачено, що звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Стаття 51 Закону № 1788-ХІІ визначає, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

За приписами пункту «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Так, Постановою КМУ № 909 затверджено вичерпний перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Зокрема у розділі 2 до закладів охорони здоров'я відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри. До посад відносяться - лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

При цьому, згідно з Наказом МОЗ № 385 у переліку закладів охорони здоров'я, установи де працювала позивач у зазначений період, прямо не зазначені.

Разом з цим, згідно вимог статті 3 Закону № 2801-XII заклад охорони здоров'я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Частинами 2, 5, 6 статтею 16 Закону № 2801-XII передбачено, що Порядок створення, припинення закладів охорони здоров'я, особливості діяльності та класифікація закладів визначаються законом.

Заклади охорони здоров'я підлягають акредитації у випадках та в порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.

Заклад охорони здоров'я провадить свою діяльність на підставі

статуту (положення), що затверджується власником закладу (уповноваженим ним органом).

На виконання статті 16 Закону № 2801-XII затверджено Порядок № 765, пунктами 1, 2 якого визначено, що акредитація закладу охорони здоров'я (далі - акредитація) - це офіційне визнання наявності у закладі охорони здоров'я умов для якісного, своєчасного, певного рівня медичного обслуговування населення, дотримання ним стандартів у сфері охорони здоров'я, відповідності медичних (фармацевтичних) працівників єдиним кваліфікаційним вимогам.

Акредитації підлягають всі заклади охорони здоров'я (далі - заклади) незалежно від форми власності.

При цьому пунктом 10 даного Порядку передбачено, що у разі прийняття рішення про присвоєння закладу певної акредитаційної категорії відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія безоплатно видає йому акредитаційний сертифікат.

Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на зазначені положення чинного законодавства, не з'ясували організаційно-правову форму закладів де працювала позивач, не надали належної правової оцінки виду діяльності цих закладів та виду послуг, що там надаються. Окрім цього, суди не дослідили наявність чи відсутність відповідної акредитації цих закладів, сертифікації тощо.

Колегія суддів звертає увагу, що без з'ясування вищезазначених обставин, висновок щодо віднесення наведених установ до закладів охорони здоров'я чи/або не віднесення і відповідне вирішення питання призначення пенсії позивачу на пільгових умовах, є неможливим.

Отже неповне з'ясування судами дійсних обставин справи призвело ухвалення судових рішень, яке не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів обох інстанцій підлягають скасуванню, а справа згідно правил статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, направленню на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Трускавецького міського суду Львівської області від 24 червня 2011 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2011 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало