Справа № 2а-13193/12/2070
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2015 року м. Київ К/800/18445/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Олексієнка М.М., Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового касаційного провадження адміністративну справу за позовом громадянки Еритреї ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2012 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) від 25.10.2012 року №504-12 та зобов'язати відповідача переглянути рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення цих судів і направити справу на новий розгляд.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач - громадянка Еритреї ОСОБА_5 19 квітня 2012 року звернулась до Головного управління ДМС України в Харківській області із заявою щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки в країні її громадянської приналежності їй загрожує небезпека.

З позивачем 06.07.2012 року проведено співбесіду та 13.07.2012 року складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 25.10.2012 року №504-12 було підтримано висновок від 13.07.2012 року і відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умови.

Відповідачем 21 листопада 2012 року позивачу про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, направлено повідомлення №17/01-04-187 від 19.11.2012 року.

В своїй заяві позивачем зазначено, що в 2010 році було заарештовано її тітку за критику влади Еритреї і через те, що в її будинку збиралися люди та обговорювали владу. Впродовж місяця до позивача приходили різні військові люди, вимагали якісь документи, погрожували і били, а потім заарештували і у в'язниці декілька разів зґвалтували, а тому позивач не може повернутися до країни громадянської належності через побоювання стати жертвою переслідування. Позивач вказував, що межі Еритреї залишив добровільно, а повертатися не бажає з особистих міркувань.

Крім того, позивач є особою допризовного віку, а факт виїзду з батьківщини можна розглядати як ухилення від призову на військову службу.

Відповідно до інформації по країні громадянської належності позивача в Еритреї призову належить кожен еритреєць, чоловік або жінка віком від 18 до 50 років, а згідно п. 167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців відповідно до Конвенції 1951 року й Протоколу 1967 року щодо статусу біженців факт ухилення від військової служби чи дезертирство є кримінальним злочином. Тобто, факт ухилення від служби в армії не розглядається як обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди, а особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З рішення Державної міграційної служби України від 25.10.2012 року №504-12 вбачається, що фактичною підставою для винесення рішення про відмову в оформленні документів позивачу слугував висновок про те, що заява позивача є очевидно необґрунтованою і не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З матеріалів справи вбачається, що позивач не виявив посилань на негативні аспекти вирішення гендерного питання в Еритреї, в тому числі й на соціальне приниження жінок, не виявив побоювань виключно за ознаками статі, а тому не може розглядатися в якості «визначеної соціальної групи» за змістом статті 1 пункт А підпункт 2 Женевської Конвенції ООН про статус біженців 1951 року та Протоколу до неї 1967 року. Не наведено позивачем також жодного конкретного факту побоювання утисків, переслідувань, погроз, жорсткого та нелюдського поводження, можливості наразитися на тортури, дискримінацію особисто до неї у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими.

Розгляд матеріалів справи в контексті пунктів 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» свідчить, що віросповідання позивача є офіційною релігією Еритреї і що позивач не належить до соціальної групи, що переслідується в Еритреї за ознаками статі, та є політично індиферентною.

Зважаючи на розділ 2 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведеної з позивачем співбесіди і матеріалами справи встановлено, що твердження в заяві щодо небезпеки, яка нібито загрожує позивачу на батьківщині, є повністю безпідставними і не мають реального підґрунтя.

Позивачем не обґрунтовано свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами ні в заяві, ні в ході співбесіди, ні в ході судового розгляду справи. Позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації.

Позивач є мігрантом, а не біженцем, оскільки територію Еритреї залишив добровільно.

Відповідно до п. 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Враховуючи усі обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у даному позові з огляду на те, що відповідач діяв в межах наданої компетенції відповідно до вимог законодавства і не порушував права та законні інтереси позивача.

Доводи касаційної скарги зроблених цими судами висновків не спростовують, а тому підстав для скасування чи зміни оскаржених судових рішень не вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу громадянки Еритреї ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

С у д д і : В.І. Бутенко

М.М. Олексієнко

І.В. Штульман