Справа № 807/9/15
Суддя: Шешеня О.М.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 лютого 2015 рокум. Ужгород№ 807/9/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шешеня О.М.

при секретарі Куля Т.Т.

за участю:

позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Говерла", представник - не з'явився;

відповідача: Територіальна державна інспекція з питань праці у Закарпатській області представник - Сумар А.Ф.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Говерла" до Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області про визнання незаконними та скасування акту та припису, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Говерла" (далі - позивач) звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області (далі - відповідач) про визнання незаконним та скасування акту перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування №07-02-003/0589 від 20.11.2014 року та припису №07-02-003/0589-0630 від 20.11.2014 року щодо усунення порушень законодавства про працю.

Представник позивача надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності за наявними матеріалами справи (а.с 114). Позивач підтримав позовні вимоги з мотивів викладених в позовній заяві, мотивуючи наступним. 20.11.2014 року відповідачем було проведено позапланову перевірку додержання позивачем законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування. За результатами проведення позапланової перевірки відповідачем було складено акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування №07-02-003/0589 від 20.11.2014 р. та припис № 07-02-003/0589-0630 від 20.11.2014 р. щодо усунення порушень законодавства про працю. Позивач вважає, що акт перевірки та припис є незаконними та підлягають скасуванню, виходячи з наступного. 12.06.2013 року, на підставі заяви працівника позивача - ОСОБА_2, позивачем було видано наказ № 52-к про припинення трудового договору, і даний працівник був звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Даний працівник - ОСОБА_2 звернувся до Палати з вирішення спорів Федерації футболу України (далі - ПВС ФФУ) із заявою щодо невиконання позивачем фінансових зобов'язань згідно трудового контракту, додаткової угоди до нього, виплати компенсації на його користь та зміни запису у трудовій книжці. 27.11.2013 року ПВС ФФУ прийняла рішення №102/09/2013, яким заяву ОСОБА_2 задовольнила та визнала контракт між колишнім працівником позивача - ОСОБА_2 та позивачем - розірваним за взаємною угодою сторін, а також, зобов'язала позивача змінити запис у трудовій книжці на «Звільнений за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України)». З метою виконання рішення ПВС ФФУ від 27.11.2013 року по справі №102/09/2013 та рішення Контрольно-дисциплінарного комітету Федерації футболу України (далі - КДК ФФУ) від 07.11.2014 року, позивачем було видано наказ № 136 - К від 12.11.2014 року про звільнення ОСОБА_2 за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до акту перевірки №07-02-003/0589 від 20.11.2014 р. відповідачем зазначено, що позивачем був виданий наказ № 136 - К з порушенням вимог ч.1 ст. 36 та ч. 1 ст. 38 ККЗпП України, оскільки згоди сторін не було. Також, відповідно до припису №07-02-003/0589-0630 від 20.11.2014 р. відповідачем зазначено, що позивачем наказ № 136 - К року був виданий з порушенням вимог ч.1 ст. 36 та ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки згоди сторін не було, а також, що у наступному при звільнені працівників за власним бажанням слід дотримуватись ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Позивач вказує на те, що ПВС ФФУ - органом, якій має відповідні повноваження та юрисдикцію щодо розгляду спорів між суб'єктами футболу, в тому числі - між позивачем та колишнім працівником, було прийнято рішення про задоволення заяви ОСОБА_2 Отже, відповідач, при здійсненні позапланової перевірки, повинен був звернути увагу на той факт, що наказ № 136- К був виданий позивачем саме на виконання рішення органу, який має компетенцію розглядати спірні відносини між футбольними клубами та професійними футболістами/тренерами відповідно до своїх повноважень, а саме: рішення ПВС ФФУ від 27 листопада 2013 року по справі № 102/09/2013 та рішення КДК ФФУ від 07 листопада 2014 року. Позивач вважає, що відповідачем при прийнятті оскаржуваних рішень було порушено законодавство України про об'єднання громадян в частині невтручання органів державної влади в діяльність громадського об'єднання. Позивач наголошує на тому, що невиконання ним Наказу № 136 - К призведе, з одного боку, до накладання на позивача санкцій у вигляді позбавлення турнірних очок у Чемпіонаті України з футболу Прем'єр-Ліга у сезоні 2014/2015рр. та грошових штрафів за невиконання рішень органів ФФУ, а з іншого боку - у разі вчинення подальших дій на виконання наказу № 136 - К та фактичного виконання рішень ПВС ФФУ та КДК ФФУ - до того, що позивача та його керівництво може бути притягнуто до відповідальності, визначеної чинним законодавством України. З огляду на викладене вище, позивач вважає, що акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування № 07-02-003/0589 від 20.11.2014 р. та припис № 07-02-003/0589-0630 від 20.11.2014 р. щодо усунення порушень законодавства про працю є такими, що прийняті з порушенням чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про громадські об'єднання», а тому підлягають скасуванню.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо задоволення позову в повному обсязі, з підстав викладених в наданих письмових запереченнях та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи наступним. Представник відповідача вказував на те, що положення Закону України «Про громадські об'єднання» не регламентують порядок здійснення державного нагляду за додержанням законодавства про працю, а відтак твердження позивача щодо порушення відповідачем норм даного Закону при оформленні акту перевірки № 07-02-003/0589 від 20.11.2014 року та припису № 07-02-003/0589 -0630 від 20.11.2014 року є безпідставними і необґрунтованими. Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору може бути угода сторін. Чинним законодавством України не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Відтак, працівник не може бути звільнений за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, якщо одна зі сторін не дає згоди на припинення трудового договору за цим пунктом або не було досягнуто домовленості про дату звільнення. Згідно пояснення генерального директора позивача від 20.11.2014 року, згоди сторін на розірвання контракту укладеного між ОСОБА_2 та позивачем ні з однієї ні з іншої сторони досягнуто не було. В цьому випадку необхідно відмітити, що трудовий договір може бути розірваний з ініціативи працівника або власника чи уповноваженого ним органу з інших підстав, передбачених КЗпП України, та з додержанням відповідно до встановлених для таких підстав звільнення вимог закону, наприклад статей 38-44 КЗпП України. Разом з тим, ОСОБА_2 згідно поданої заяви від 30.05.2014 року просив позивача про звільнення з роботи за власним бажанням, реалізувавши таким чином право надане йому ст. 38 КЗпП України. Отже, позивач розриваючи трудовий договір з ОСОБА_2 за ст. 38 КЗпП України та не маючи і не даючи згоди на припинення трудових відносин за п. 1 ст. 36 КзПП України, позивач діяв відповідно до чинного законодавства України, відтак підстав на звільнення ОСОБА_2 за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) - не мав. Таким чином, за результатами перевірки відповідачем було складено акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування №07-02-003/0589 від 20.11.2014 р. та припис № 07-02-003/0589-0630 від 20.11.2014 р. щодо усунення порушень законодавства про працю. 24.12.2014 року на адресу відповідача надійшов лист позивача №647 від 28.11.2014 року, яким останній повідомив про виконання вимог припису № 07-02-003/0589-0630 від 20.11.2014 р. в повному обсязі. Також, вимоги позивача щодо оскарження змісту самого акту перевірки № 07-02-003/0589 від 20.11.2014 року розгляду в суді не підлягають, оскільки акт є носієм доказової інформації при виявленні порушень вимог законодавства, а відтак в цій частині справа підлягає закриттю.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20.11.2014 року відповідачем було проведено позапланову перевірку додержання позивачем - суб'єктом господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 5 квітня 2007 року № 877-V (далі - Закон України № 877-V) державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища; заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.

Статтею 4 Закону України № 877-V встановлено, що державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб'єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом. Планові та позапланові заходи здійснюються в робочий час суб'єкта господарювання, встановлений його правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 Закону України № 877-V за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю), у разі виявлення порушень вимог законодавства, складає акт, який повинен містити такі відомості: дату складення акта; тип заходу (плановий або позаплановий); вид заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд тощо); предмет державного нагляду (контролю); найменування органу державного нагляду (контролю), а також посаду, прізвище, ім'я та по батькові посадової особи, яка здійснила захід; найменування юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснювався захід. Один примірник акта вручається суб'єкту господарювання або уповноваженій ним особі, а другий - зберігається в органі державного нагляду (контролю).

Згідно до ч. 7 Закону України № 877-V на підставі акта, складеного за результатами здійснення заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, орган державного нагляду (контролю) за наявності підстав для повного або часткового зупинення виробництва (виготовлення), реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг звертається у порядку та строки, встановлені законом, з відповідним позовом до адміністративного суду. У разі необхідності вжиття інших заходів реагування орган державного нагляду (контролю) протягом п'яти робочих днів з дня завершення здійснення заходу державного нагляду (контролю) складає припис, розпорядження, інший розпорядчий документ щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу, а у випадках, передбачених законом, також звертається у порядку та строки, встановлені законом, до адміністративного суду з позовом щодо підтвердження обґрунтованості вжиття до суб'єкта господарювання заходів реагування, передбачених відповідним розпорядчим документом.

Відповідно до Положення про Державну інспекцію з питань праці, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 386/2011 (далі - Положення №386/2011) Державна інспекція України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра соціальної політики України. Державна інспекція України з питань праці входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. До основних завдань Державної інспекції України з питань праці належить реалізація державної політики з питань державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства про працю.

Відповідно до п. 6 Положення №386/2011 Державна інспекція України з питань праці для виконання покладених на неї завдань має право, поміж іншого, здійснювати безперешкодно перевірки у виробничих, службових та адміністративних приміщеннях роботодавців, суб'єктів господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні в Україні, здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, а також перевірки робочих місць працівників, розташованих поза цими приміщеннями, з метою нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, ознайомлюватися під час проведення перевірок з інформацією, документами і матеріалами та одержувати від роботодавців, суб'єктів господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні в Україні, здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, необхідні для виконання повноважень Державної інспекції України з питань праці копії або витяги з документів, ведення яких передбачено законодавством про працю (у тому числі з питань, передбачених підпунктом 1 пункту 4 цього Положення) та законодавством про зайнятість; здійснювати безперешкодно перевірки в адміністративних приміщеннях робочих органів виконавчих дирекцій Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі - фонди загальнообов'язкового державного соціального страхування) з питань призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб, ознайомлюватися під час проведення перевірок з інформацією, документами і матеріалами та одержувати від фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування необхідні для виконання повноважень Державної інспекції України з питань праці копії або витяги з документів; видавати в установленому порядку роботодавцям, суб'єктам господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні в Україні, здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, а також фондам загальнообов'язкового державного страхування, обов'язкові до виконання приписи щодо усунення порушень законодавства про працю, законодавства про зайнятість населення, законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування щодо призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб; складати у випадках, передбачених законом, протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення тощо.

Відповідно до Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженої Наказом Міністерства соціальної політики України від 02 липня 2012 року № 390 зазначено, що позапланова перевірка проводиться незалежно від кількості раніше проведених перевірок за наявності підстав, визначених Законом України № 877-V.

Відтак, за результатами проведеної позапланової перевірки відповідачем було складено акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування № 07-02-003/0589 від 20.11.2014 року (а.с. 10-13) та припис № 07-02-003/0589-0630 від 20.11.2014 року щодо усунення позивачем порушень законодавства про працю (а.с. 14-15), у відповідності до яких відповідачем було встановлено порушення позивачем законодавства про працю, а саме - порушення абз. 3 п. 7.1 глави 7 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 - у книзі обліку трудових книжок та вкладишів до них зареєстровані не всі трудові книжки, а також, порушення ст.ст. 36, 38 КЗпП України - наказ № 136-К від 07.11.2014 р. «Про звільнення ОСОБА_2» виданий з порушенням чинного законодавства України, оскільки згоди сторін не було (а.с. 11).

Не знайшло свого підтвердження посилання позивача на те, що акт № 07-02-003/0589 від 20.11.2014 року та припис № 07-02-003/0589-0630 від 20.11.2014 року прийняті відповідачем із порушенням положень Закону України "Про громадські об'єднання», а саме: оскаржувані рішення відповідача порушують чинне законодавство України у сфері функціонування громадських об'єднань, стосовно невтручання органів держави в діяльність громадського об'єднання, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заяви ОСОБА_2 від 30.05.2013 року (а.с. 16), який обіймав посаду головного тренера футбольного клубу позивача, останнім було видано наказ від 12.06.2013 року №52-К про припинення трудового договору з ОСОБА_2 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 17).

Рішенням ПВС ФФУ від 27.11.2013 р. 102/09/2013 (а.с. 18-36), як органу, який має виключну компетенцію щодо розгляду спорів між футбольними клубами та/або гравцями та тренерами (а.с. 64-66), було визнано контракт між колишнім працівником позивача - ОСОБА_2 та позивачем - розірваним за взаємною угодою сторін та зобов'язано позивача запис у трудовій книжці колишнього ОСОБА_2 «Звільнений за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України)» змінити на запис «Звільнений за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України)».

На виконання вказаного рішення ПВС ФФУ від 27.11.2013 р. 102/09/2013 позивачем було видано наказ № 136 - К від 12 листопада 2014 року про звільнення ОСОБА_2, згідно якого було змінено запис у трудовій книжці ОСОБА_2 «Звільнений за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України)» на «Звільнений за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України)» (а.с. 40).

Відповідно до п. 1 ст. 1 Статуту Всеукраїнської спортивної громадської організації «Федерація футболу України» (далі - Статут) (а.с 41-63) Всеукраїнською спортивна громадська організація «Федерація футболу України» (далі - ФФУ) є Всеукраїнською громадською незалежною фізкультурно-спортивного спрямування організацією зі статусом юридичної особи, створеною відповідно до Законів України «Про об'єднання громадян» та «Про фізичну культуру і спорт» на засадах колективного членства. ФФУ підтримує політичний та релігійний нейтралітет.

Згідно до п. 5 ст. 1 Статуту правовою основою діяльності ФФУ є Конституція та законодавство України, Статут, регламентні документи та рішення загального характеру, що приймаються ФФУ у межах її повноважень і є обов'язковими для всіх її колективних членів.

Відповідно до п.п. 3.5. п. 3 ст. 1 Статуту відповідно до свого правового статусу ФФУ користується всіма встановленими законодавством України правами для виконання завдань та досягнення цілей, визначених Статутом, в тому числі, створювати установи та організації.

Згідно до Регламенту Палати з вирішення спорів ФФУ (далі - Регламент) (а.с. 64-66) Палата з вирішення спорів ФФУ - незалежна, утворена згідно з вимогами ФІФА, інстанція розгляду та вирішення справ або врегулювання спорів і прийняття рішень між суб'єктами футболу у відповідності з Регламентом ФФУ зі статусу і трансферу футболістів.

Відповідно до Регламенту Палата має виключну компетенцію розглядати та вирішувати спори, пов'язані з діяльністю у професіональному футболі, зокрема між професіональними клубами та футболістами, а також між професіональними клубами та тренерами, які стосуються питань працевлаштування і контрактних спорів, що виникають із трудових правовідносин.

Таким чином, Палата з вирішення спорів ФФУ є утвореним Федерацією футболу України, згідно її статутними нормами, органом, який покликаний вирішувати спори, пов'язані з діяльністю у професіональному футболі, зокрема між професіональними клубами і футболістами та тренерами, які стосуються питань працевлаштування і контрактних спорів, що виникають із трудових правовідносин.

Відповідно до ст. 2 Регламенту при розгляді справи Палата застосовує статутні та регламентні документи ФФУ, Галузеву угоду в професіональному футболі України, колективний договір, укладений між роботодавцем та працівниками футбольного клубу, контракт (трудовий договір), укладений між клубом та футболістом, між клубом та тренером. Якщо у зазначених у пункті 1 даної статті відсутні положення, які можуть бути застосовані при розгляді спору, Палата застосовує Статут, регламентні документи ФІФА за аналогією та згідно з принципами законності і справедливості, а також законодавство України.

З наведеного вище вбачається, що основою діяльності ФФУ та органів, які утворені відповідно до статутних цілей та завдань ФФУ, є Конституція та чинне законодавство України.

У відповідності до ст.ст. 3, 4 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 221 КЗпП України трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами.

Згідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39); з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45), а також в інших випадках, встановлених вказаною статтею Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Відповідно до п. 7 розділу "Спори, що виникають із трудових правовідносин" Листа Верховного Суду України від 01 липня 2012 року "Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за І півріччя 2012 р." відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв'язку з цим угода про припинення трудового договору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП також укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями (постанова Верховного Суду України від 27 червня 2012 р. у справі N 6-67цс12).

Як вбачається з позовної заяви, свої позовні вимоги щодо скасування акту перевірки №07-02-003/0589 від 20.11.2014 року та припису №07-02-003/0589-0630 від 20.11.2014 року, позивач мотивує ти, що ним було законно прийнято наказ № 136 - К від 12 листопада 2014 року про звільнення ОСОБА_2, згідно якого було змінено запис у трудовій книжці ОСОБА_2 «Звільнений за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України)» на «Звільнений за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України)».

Позивачем оскаржується акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування №07-02-003/0589 від 20.11.2014 року, разом з тим, суд констатує, що акт перевірки є носієм доказової інформації при виявлені порушень вимог законодавства України, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому його оцінка може надаватися судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акту. Акт перевірки не породжує сам по собі певних правових наслідків, які б мали обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Відтак, на підставі акту перевірки №07-02-003/0589 від 20.11.2014 року відповідачем було прийнято оскаржуваний припис №07-02-003/0589-0630 від 20.11.2014 року (а.с. 14-15). Разом з тим, згідно резолютивної частини даного припису №07-02-003/0589-0630 від 20.11.2014 року позивача зобов'язано: 1) відповідно до абз.3 п. 7.1 глави 7 Інструкції №58 від 29.07.1993 року, зареєструвати всі трудові книжки працівників в Книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них; 2) в подальшому при звільненні працівників за угодою сторін дотримуватися ч. 1 ст. 36 КЗпП України та при звільненні за власним бажанням дотримуватися ч. 1 с. 38 КЗпП України (а.с. 15).

З аналізу резолютивної частини оскаржуваного припису №07-02-003/0589-0630 від 20.11.2014 року вбачається відсутність зобов'язання позивача щодо внесення або не внесення в трудову книжку попередньо звільненого ОСОБА_2 будь-яких записів.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

На підставі вище вказаного суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 19, 94, 104-106, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Футбольний клуб "Говерла" до Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області про визнання незаконним та скасування акту перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне страхування №07-02-003/0589 від 20.11.2014 року та припису №07-02-003/0589-0630 від 20.11.2014 року щодо усунення порушень законодавства про працю - відмовити.

2.Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяО.М. Шешеня

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 24 лютого 2015 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 26 лютого 2015 року.