Справа № 826/18882/14
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 лютого 2015 року 10:31 № 826/18882/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., при секретарі судового засідання Новик В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомДержавного підприємства «Завод 410 цивільної авіації»
доДержавної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25.03.2014 року №, -

за участю представників сторін:

від позивача - Іванової О.М., Замогильного П.В.,

від відповідача - Галика О.В.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося звернулось Державне підприємство «Завод 410 цивільної авіації» (надалі - позивач або ДП «Завод 410 цивільної авіації») з позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі м. Києва ДПС (надалі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.03.2014 року № та від 25.03.2014 року № .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.10.2014 року відкрито провадження у справі №826/14770/14, закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2014 року роз'єднано адміністративну справу №826/14770/14, позов в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 17 березня 2014 року № розглядати в межах адміністративної справи № 826/14770/14, адміністративний позов в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25 березня 2014 року № виведено в окреме провадження та передано на повторний автоматичний розподіл.

На підставі викладеного вище, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.12.2014 року суддею Скочок Т.О. прийнято до свого провадження позов Державного підприємства «Завод 410 цивільної авіації» до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі м. Києва ДПС в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25 березня 2014 року № .

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято контролюючим органом безпідставно, оскільки, як стверджує останній, ДП «Завод 410 цивільної авіації» не порушувало вимог п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.4, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, а реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом ТОВ «Виробниче об'єднання «Форт Старт» підтверджується належним чином оформленими первинними обліковими документами.

У судове засідання 17.02.2015 року з'явилися представники сторін.

Представники позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову, в яких зазначено, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято контролюючим органом правомірно на підставі наявних у контролюючого органу повноважень та у зв'язку з виявленими під час перевірки ДП «Завод 410 цивільної авіації» порушень вимог податкового законодавства.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у м. Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ДП «Завод 410 цивільної авіації» з питань правомірності нарахування та достовірності сплати податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Виробниче об'єднання «Форт Старт» з 01.09.2013 року по 30.09.2013 року, у зв'язку з чим складено акт від 13.01.2014 року №27/26-58-22-02-18/01128297 (надалі - акт перевірки).

У відповідності до змісту акту перевірки, контролюючим органом зроблено висновок про порушення ДП «Завод 410 цивільної авіації» положень п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.4, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704, п. 9.1 ст. 9 Закону України від 16.07.1999 року №996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (зі змінами та доповненнями), в результаті чого в вересні 2013 року встановлено завищення від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду у сумі 172 091,08 грн., що призвело до завищення значення р. 20.2, р. 21 (р. 21.1) та р. 22 податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2013 року у сумі 172 091,08 грн.

За результатами вказаних вище висновків перевірки, ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 25.03.2014 року №, яким ДП «Завод 410 цивільної авіації» зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 172 091,00 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним податковим повідомленням-рішенням, ДП «Завод 410 цивільної авіації» звернулося зі скаргами до Головного управління Міндоходів у м. Києві та Міністерства доходів і зборів України, розглянувши які рішеннями від 13.05.2014 року №4194/10/26-15-10-06-15 та від 08.07.2014 року №12371/6/99-99-10-01-15 податкове повідомлення-рішення від 25.03.2014 року № залишено без змін, а скарги - без задоволення.

Вважаючи вищезазначене податкове повідомлення-рішення необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято за результатами виявлених порушень з боку ДП «Завод 410 цивільної авіації» в звітних (податкових) за вересень 2013 року.

Відповідно до абз. 5 п. 1 розділу ХІХ Податкового кодексу України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2011 року, крім розділу III цього Кодексу, який набирає чинності з 1 квітня 2011 року.

Отже, основним нормативно-правовим актом, що врегульовує спірні правовідносини є Податковий кодекс України від 02.12.2010 року №2755-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (надалі - ПК України).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, зокрема, виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (абз. 1 п. 198.2 ст. 198 ПК України).

В силу п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (абз. 1 та 2 п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Приписами п. 201.4 ст. 201 ПК України передбачено, що податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Контролюючі органи за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу (п. 201.6 ст. 201 ПК України).

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов'язань (п. 201.7 ст. 201 ПК України).

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу (п. 201.8 ст. 201 ПК України).

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (абз. 1 п. 201.10 ст. 201 ПК України).

При цьому, форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (п. 201.2 ст. 201 ПК України).

Так, наказом Міністерства фінансів України від 01.11.2011 року №1379 на виконання положень ст. 201 ПК України затверджено Порядок заповнення податкової накладної, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 року за №1333/20071 (який набрав чинності 16.12.2011 року та втратив чинність 01.03.2014 року) (надалі - Порядок №1379).

Відповідно до п. 5 Порядку №1379, сплачена (нарахована) сума податку на додану вартість у податковій накладній повинна відповідати сумі податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг продавця у реєстрі виданих та отриманих податкових накладних.

Податкова накладна є підставою для віднесення до податкового кредиту витрат зі сплати податку на додану вартість у покупця, зареєстрованого як платник податку (п. 6.2 Порядку №1379).

Не дає права покупцю на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту: відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних; порушення порядку заповнення податкової накладної; податкова накладна виписана платником, звільненим від сплати податку за рішенням суду, після набрання чинності таким рішенням суду (п. 6.3 Порядку №1379).

Отже, виходячи з аналізу наведених норм в сукупності, ПК України та Порядком №1379 визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником ПДВ. Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Також, у відповідності до правової позиції Вищого адміністративного суду України, що викладена у листі від 02.06.2011 року №742/11/13-11, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-ХІV (надалі - Закон №996), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Приписами ст. 1 Закону №996 визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В свою чергу, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону №996).

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону №996).

Нормативно-правовим актом, який встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи), є наказ Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, яким затверджено Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (надалі - Положення №88).

Згідно п. 2.1 Положення №88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи) (п. 2.2 Положення №88).

Первинні документи, створені в електронному вигляді, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. На вимогу контролюючих або судових органів та своїх контрагентів підприємство, установа зобов'язані за свій рахунок зробити копії таких документів на паперовому носії (п. 2.3 Положення №88).

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо (п. 2.4 Положення №88).

Аналіз викладених норм свідчить про те, що податковий кредит формується за наслідками реальної господарської операції, що підтверджується належними податковими накладними та первинними документами, в рамках господарської діяльності платника податків.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року №742/11/13-11.

Як було зазначено вище, підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення став факт виявлених відповідачем порушень податкового законодавства з боку позивача при взаємовідносинах з ТОВ «Виробниче об'єднання «Форт Старт».

У відповідності до наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що між позивачем (Покупець) та ТОВ «Виробниче об'єднання «Форт Старт» (Продавець) укладено наступні договори купівлі-продажу:

№02-01-13 від 22.01.2013 року, згідно якого продавець зобов'язується поставити Покупцю радіо-електричне обладнання, далі товар, для капітального ремонту літаків типу АН, зазначені в п. 1.2 цього Договору, а Покупець - прийняти і оплатити. Номенклатурний перелік, асортимент, кількість товарів та ціна, які поставляються за цим Договором, передбачені у Специфікації (Додаток №1), що є невід'ємною частиною договору.

Ціна договору - 778 380,00 грн. (п. 3.1 даного договору).

Згідно Специфікації №1 до договору №02-01-13 від 22.01.2013 року, сторони погодили найменування, кількість та ціну товару, що постачається - 778 380,00 грн.

Додатковою угодою №1 від 22.02.2013 року до договору купівлі-продажу №02-01-13 від 22.01.2013 року сторони погодили, що загальна ціна цього договору становить 1 485 636,00 грн., з яких 778 380,00 грн. за Специфікацією №1 та 707 256,00 грн. за Специфікацією №2 (копія якої наявна у матеріалах справи).

Додатковою угодою №2 від 23.04.2013 року до договору №02-01-13 від 22.01.2013 року сторони погодили, що загальна ціна цього договору становить 4 636 500,00 грн., а ціна одиниці товару фіксується на момент укладення цього договору, зазначена в Специфікаціях №№1, 2, 3 (Додатки 1, 2, 3).

Згідно Специфікації №3 до договору №02-01-13 від 22.01.2013 року, сторони погодили найменування, кількість та ціну товару, що постачається - 3 150 864,00 грн.

Додатковою угодою №3 від 16.05.2013 року до договору №02-01-13 від 22.01.2013 року сторони погодили, що загальна ціна цього договору становить 7 377 204,00 грн., а ціна одиниці товару фіксується на момент укладення цього договору, зазначена в Специфікаціях №№1, 2, 3, 4 (Додатки 1, 2, 3, 4).

Згідно Специфікації №4 до договору №02-01-13 від 22.01.2013 року, сторони погодили найменування, кількість та ціну товару, що постачається - 2 740 704,00 грн.

Додатковою угодою №4 від 29.05.2013 року до договору №02-01-13 від 22.01.2013 року сторони погодили, що загальна ціна цього договору становить 8 674 464,00 грн., а ціна одиниці товару фіксується на момент укладення цього договору, зазначена в Специфікаціях №№1, 2, 3, 4, 5 (Додатки 1, 2, 3, 4, 5).

Згідно Специфікації №5 до договору №02-01-13 від 22.01.2013 року, сторони погодили найменування, кількість та ціну товару, що постачається - 1 297 260,00 грн.

Додатковою угодою №5 від 21.06.2013 року до договору №02-01-13 від 22.01.2013 року сторони погодили, що загальна ціна цього договору становить 9 847 164,00 грн., а ціна одиниці товару фіксується на момент укладення цього договору, зазначена в Специфікаціях №№1, 2, 3, 4, 5, 6 (Додатки 1, 2, 3, 4, 5, 6).

Згідно Специфікації №6 до договору №02-01-13 від 22.01.2013 року, сторони погодили найменування, кількість та ціну товару, що постачається - 1 127 700,00 грн.

Додатковою угодою №6 від 21.06.2013 року до договору №02-01-13 від 22.01.2013 року сторони погодили, що загальна ціна цього договору становить 10 105 164,00 грн., а ціна одиниці товару фіксується на момент укладення цього договору, зазначена в Специфікаціях №№1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 (Додатки 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7).

Згідно Специфікації №7 до договору №02-01-13 від 22.01.2013 року, сторони погодили найменування, кількість та ціну товару, що постачається - 258 000,00 грн.

Додатковою угодою №7 від 31.07.2013 року до договору №02-01-13 від 22.01.2013 року сторони погодили, що загальна ціна цього договору становить 11 062 824,00 грн., а ціна одиниці товару фіксується на момент укладення цього договору, зазначена в Специфікаціях №№1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 (Додатки 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8).

Згідно Специфікації №8 до договору №02-01-13 від 22.01.2013 року, сторони погодили найменування, кількість та ціну товару, що постачається - 1 002 660,00 грн.

Додатковою угодою №8 від 15.08.2013 року до договору №02-01-13 від 22.01.2013 року сторони погодили, що загальна ціна цього договору становить 11 217 624,00 грн., а ціна одиниці товару фіксується на момент укладення цього договору, зазначена в Специфікаціях №№1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 (Додатки 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9).

Згідно Специфікації №9 до договору №02-01-13 від 22.01.2013 року, сторони погодили найменування, кількість та ціну товару, що постачається - 154 800,00 грн.

№УЗ-2013-74/5 від 26.04.2013 року, згідно умов якого Продавець зобов'язується у 2013-2014 роках поставити Замовнику товари, зазначені в п. 1.4 цього Договору, а Покупець - прийняти і оплатити такі товари. Номенклатурний перелік, асортимент, кількість товарів та ціна, які поставляються за цим договором, передбачені у Специфікації №1 (Додаток 1), що є невід'ємною частиною Договору.

Загальна ціна цього Договору складає 1 971 350,40 грн. (п. 3.1 даного договору).

Згідно Специфікації №1 до договору №УЗ-2013-74/5 від 26.04.2013 року, сторони погодили найменування, кількість та ціну товару, що постачається - 1 971 350,40 грн.

№УЗ-2013-73/10 від 26.04.2013 року, згідно умов якого сторони погодили, що Продавець зобов'язується поставити Покупцю товари, зазначені в п. 1.3 цього Договору, а Покупець - прийняти і оплатити. Номенклатурний перелік, асортимент, кількість товарів та ціна, які поставляються за цим договором, передбачені у Специфікації (Додаток №1), що є невід'ємною частиною Договору.

Загальна ціна цього Договору складає 118 537,20 грн. (п. 3.1 даного договору).

Згідно Специфікації №1 до договору №УЗ-2013-73/10 від 26.04.2013 року, сторони погодили найменування, кількість та ціну товару, що постачається - 118 537,20 грн.

Додатковою угодою №1 від 07.05.2013 року до договору купівлі-продажу №УЗ-2013-73/10 від 26.04.2013 року сторони погодили, що загальна ціна цього договору становить 2 013 824,40 грн., з яких 118 537,20 грн. - згідно Специфікації №1 та 1 895 287,20 грн. - згідно Специфікації №2.

Згідно Специфікації №2 від 07.05.2013 року до договору купівлі-продажу №УЗ-2013-73/10 від 26.04.2013 року, сторони погодили найменування, кількість та ціну товару, що постачається - 1 895 287,20 грн.

Додатковою угодою №2 від 28.06.2013 року до договору купівлі-продажу №УЗ-2013-73/10 від 26.04.2013 року сторони погодили, що загальна ціна цього договору становить 2 350 616,40 грн., з яких 118 537,20 грн. - згідно Специфікації №1, 1 895 287,20 грн. - згідно Специфікації №2, 336 792,00 грн. - згідно Специфікації №3.

Згідно Специфікації №3 від 28.06.2013 року до договору купівлі-продажу №УЗ-2013-73/10 від 26.04.2013 року, сторони погодили найменування, кількість та ціну товару, що постачається - 336 792,00 грн.

Додатковою угодою №3 від 04.07.2013 року до договору купівлі-продажу №УЗ-2013-73/10 від 26.04.2013 року сторони погодили, що загальна ціна цього договору становить 2 437 816,44 грн., з яких 118 537,20 грн. - згідно Специфікації №1, 1 895 287,20 грн. - згідно Специфікації №2, 336 792,00 грн. - згідно Специфікації №3, 87 200,04 грн. - згідно Специфікації №4.

Згідно Специфікації №4 від 04.07.2013 року до договору купівлі-продажу №УЗ-2013-73/10 від 26.04.2013 року, сторони погодили найменування, кількість та ціну товару, що постачається - 87 200,04 грн.

На підтвердження товарності (реальності) вищезазначених фінансово-господарських операцій позивачем надано суду копії наступних документів:

- видаткових накладних (№148 від 04.09.2013 року, №149 від 04.09.2013 року, №150 від 04.09.2013 року, №151 від 04.09.2013 року, №152 від 04.09.2013 року, №153 від 04.09.2013 року, №154 від 04.09.2013 року, №155 від 04.09.2013 року, №156 від 04.09.2013 року, №157 від 04.09.2013 року, №158 від 06.09.2013 року, №159 від 06.09.2013 року, №160 від 18.09.2013 року, №161 від 20.09.2013 року, №162 від 20.09.2013 року, №163 від 20.09.2013 року, №164 від 20.09.2013 року, №165 від 20.09.2013 року, №166 від 20.09.2013 року, №168 від 26.09.2013 року, №169 від 26.09.2013 року, №167 від 26.09.2013 року, №170 від 26.09.2013 року, №171 від 30.09.2013 року, №172 від 30.09.2013 року, №173 від 30.09.2013 року, №175 від 30.09.2013 року, №146 від 02.09.2013 року);

- податкових накладних (№1 від 02.09.2013 року, №2 від 02.09.2013 року, №3 від 02.09.2013 року, №4 від 02.09.2013 року, №5 від 02.09.2013 року, №6 від 02.09.2013 року, №7 від 02.09.2013 року, №8 від 02.09.2013 року, №9 від 02.09.2013 року, №10 від 02.09.2013 року, №11 від 03.09.2013 року, №12 від 03.09.2013 року, №13 від 16.09.2013 року, №14 від 18.09.2013 року, №15 від 18.09.2013 року, №16 від 18.09.2013 року, №17 від 18.09.2013 року, №18 від 18.09.2013 року, №19 від 18.09.2013 року, №21 від 24.09.2013 року, №22 від 24.09.2013 року, №23 від 24.09.2013 року, №24 від 25.09.2013 року, №25 від 26.09.2013 року, №26 від 26.09.2013 року, №27 від 26.09.2013 року, №29 від 26.09.2013 року, №43 від 29.09.2013 року).

З урахуванням вищевикладеного, а також за результатами дослідження вищеперелічених первинних документів суд дійшов висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог Закону №996 та Положення №88.

На підтвердження оплати поставлених за вищезазначеними фінансово-господарськими операцій товарів позивачем, також, надано суду платіжні доручення (з відмітками банку).

Суд також звертає увагу, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано доказів відсутності у контрагента позивача (ТОВ «Виробниче об'єднання «Форт Старт») спеціальної податкової правосуб'єктності на момент укладення з ним вказаного вище правочину, зокрема, того, що вказана юридична особа не була зареєстрована в якості платника податку на додану вартість або того, що реєстрація останнього платником податку на додану вартість була анульована до спірного періоду. Відтак, наявні у матеріалах справи копії первинних облікових документів, на підставі яких позивач сформував податковий кредит за результатами господарських операцій з ТОВ «Виробниче об'єднання «Форт Старт», відповідають встановленим вимогам податкового законодавства.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не було надано до суду належних доказів, які б свідчили про відсутність у вказаного вище товариства (ТОВ «Виробниче об'єднання «Форт Старт») умов для здійснення господарської діяльності (відсутність майна, складських приміщень, обладнання та виробничих потужностей, в т.ч. орендованих, а також трудових ресурсів, тощо), в тому числі із залученням третіх осіб.

В силу п. 15.1 ст. 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

При цьому, приписами ч. 2 ст. 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.

Так, безпосередньо в акті не наведено правову норму, в силу якої на платника податку (позивача) покладена відповідальність за недекларування та несплату податкових зобов'язань платниками податку-контрагентами, шляхом позбавлення його права на податковий кредит.

Згідно правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в ухвалі від 10.10.2012 року за №К-24491/10, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників по ланцюгу для одержання підприємством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що позивач при здійсненні фінансово-господарських операцій з контрагентом - ТОВ «Виробниче об'єднання «Форт Старт» - діяв як добросовісний платник. При цьому, іншого з матеріалів справи не вбачається, а відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено.

Також, з матеріалів справи не вбачається, а сторонами не спростовано факту дійсності правочину, укладеного між позивачем та контрагентом - ТОВ «Виробниче об'єднання «Форт Старт».

Приписами ст. 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину.

За змістом ст. 228 Цивільного кодексу України, у редакції, чинній на момент здійснення розглядуваних господарських операцій, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Положеннями ч. 4 ст. 70 КАС України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Таким чином, вина особи, яка виражається в намірі порушити публічний порядок (щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним) сторонами правочину або однією зі сторін, жодним чином не може бути встановлена на підставі актів перевірок позивача або його контрагентів, інформацій про відсутності постачальників в ланцюгу постачання за адресою реєстрації та/або наявності у податкового органу податкової інформації про відсутність у постачальника виробничих можливостей для провадження власної господарської діяльності.

При цьому, згідно ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається відповідач, жодним чином не можуть бути безумовним та достатнім доказом нікчемності (недійсності) угод та/або укладення між позивачем і контрагентами угод, які завідомо суперечать інтересам держави, адже, як вже зазначалось, доказом вини особи в порушенні публічного порядку є виключно вирок суду та/або рішення суду про визнання угоди недійсною, з урахуванням ч. 4 ст. 72 КАС України, наявності яких, як на час проведення перевірки так і станом на час розгляду даної справи, судом не встановлено.

Враховуючи все викладене, суд, з урахуванням вищезазначених висновків та встановлених обставин у даній справі, дійшов висновку про необґрунтованість висновків ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, на підставі яких позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у відповідності до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, а, отже, податкове повідомлення-рішення від 25.03.2014 року № є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні дії відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов Державного підприємства «Завод 410 цивільної авіації» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 25.03.2014 року №.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок