Справа № 826/12612/14
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року м. Київ К/800/60809/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Кошіля В.В.

Суддів Вербицької О.В.

Моторного О.А.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2014

у справі № 826/12612/14

за позовом Приватного акціонерного товариства «Інформаційні комп'ютерні системи»

до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Інформаційні комп'ютерні системи» звернулось до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників № від 18.08.2014.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.09.2014 відмовлено в задоволенні позову, з підстав правомірності прийняття спірного податкового повідомлення-рішення.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2014 постанову суду першої інстанції скасовано; позов задоволено; визнано протиправним та скасовано спірне податкове повідомлення-рішення, з мотивів обґрунтованості позовних вимог.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Позивач в запереченнях на касаційну скаргу просив відмовити в її задоволенні та залишити без змін постанову апеляційного адміністративного суду.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами проведеної документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по податку на додану вартість по операціях з ТОВ «Фобос-О» за період 01.01 по 28.02.2014, складено акт № 814/28-10-39-10/21670779 від 31.07.2014, в якому зафіксовані порушення: п. п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.10. ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті в бюджет в періоді, що перевірявся, на суму 530 715 грн., у т.ч.: за січень 2014 року - на суму 520 861 грн., за лютий 2014 року - на суму 9 854 грн.

На підставі результатів проведеної перевірки, 18.08.2014 відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 796 073 грн., в т.ч.: 530 715 грн. основаного платежу та 265 358 грн. штрафних (фінансових) санкцій

Підставою для донарахування грошового зобов'язання з податку на додану вартість став висновок податкового органу про відсутність документального підтвердження господарських операцій по ланцюгу постачання товарів (обладнання), а саме: ПАТ «Інком» - ТОВ «Фобос-О» - ТОВ «Авист» - ТОВ «Леферо» - ТОВ «Горизонт-Трейдінг».

Також судами встановлено, що основним видом діяльності позивача є оптова торгівля комп'ютерами, периферійним устаткуванням і програмним забезпеченням.

Для здійснення власної господарської діяльності ПАТ «Інформаційні комп'ютерні системи» було укладено з ТОВ «Фобос-О» наступні договори:

- 02.01.2013 № Ф-012013, за умовами якого постачальник (ТОВ «Фобос-О») бере на себе обов'язок за замовленнями покупця (ПАТ «Інформаційні комп'ютерні системи») поставляти, а покупець приймати та оплачувати обладнання;

- 04.02.2013 № Ф-П0402, згідно умов якого ТОВ «Фобос-О» (виконавець) зобов'язується надати ПАТ «Інформаційні комп'ютерні системи» (замовник) послуги щодо замовлення та надання замовнику прав користування (ліцензій), сертифікатів, оновлень, кодів активації, кодів доступу, які будуть вказані у додатках до цього договору, а замовник зобов'язується прийняти й оплатити послуги на умовах даного договору.

- 03.01.2014 № 010314-Ф, за умовами якого ТОВ «Фобос-О» (постачальник) бере на себе обов'язок за замовленням ПАТ «Інформаційні комп'ютерні системи» (покупця) поставляти, а покупець приймати та оплачувати обладнання.

Реальність здійснення господарських операцій за вказаними договорами підтверджується матеріалами справи, а саме: податковими та видатковими накладними, реєстром платежів, платіжними дорученнями, товарно-транспортними накладними, накладними на отримання товару.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що безтоварність укладених угод між позивачем та контрагентом підтверджується актом податкового органу від 03.04.2014 № 1015/26-55-22-07/38150128 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Фобос-О» щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період з 01.01.2014 по 28.02.2014» та атами перевірок контрагентів ТОВ «Фобос-О».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що реальність господарських операцій позивача з ТОВ «Фобос-О» підтверджуються належною первинною документацією, яка була сформована за результатами фактичного здійснення господарських операцій, у зв'язку з чим у платника було право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість по операціям з вказаним контрагентом.

Суд касаційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 зазначеного Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

Згідно з п. 198.3 ст. 198 цього Кодексу податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. п. 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Слід зазначити, що право платника податку на податковий кредит законодавство не ставить в залежність від факту проведення зустрічної звірки даних суб'єкта господарювання (постачальника товару, виконавця робіт, послуг) щодо платника податків чи проведення перевірок по ланцюгу контрагентів.

Нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару (робіт, послуг) має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема, обумовлюватись лише неможливістю проведення зустрічної звірки даних контрагента через відсутність його за юридичною адресою та відсутністю в нього основних фондів, складських приміщень, адже підприємство не позбавлено права залучати матеріально-технічні ресурси для здійснення господарської діяльності.

Судом апеляційної інстанції встановлено формування позивачем податкового кредиту за січень-лютий 2014 року на підставі належним чином оформлених податкових накладних, виданих особою, яка була зареєстрована платником податку на додану вартість, та встановлено, що господарські операції з поставки товару, виконання послуг мали місце, підтверджені первинними, розрахунковими та іншими документами, тому податковим органом безпідставно донараховане грошове зобов'язання з податку на додану вартість та штрафні (фінансові) санкції спірним податковим повідомленням-рішенням.

За вказаних обставин, відсутності порушень норм матеріального та процесуального права, висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог є вірним, а касаційна скарга відповідача - необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників відхилити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2014 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кошіль
Судді О.В. Вербицька
О.А. Моторний