Справа № 815/4835/14
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4835/14
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Соколенко О.М.;

при секретарі Гаврилюк І.С.

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача (Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України) Вісич Г.І. (за довіреністю);

представника відповідача (військової частини НОМЕР_1 ) Загороднюка Д.С. (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України про визнання протиправним рішення (наказу), визнання незаконними наказів, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду (з урахуванням наданих уточнень (т.1 а.с.68-74), надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, в якому позивач, просив суд:

- визнати рішення військової частини щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення попередження про неповну службову відповідальність протиправним;

- визнати незаконним наказ в/ч НОМЕР_2 № 17 від 23.07.2014 року Про результати службового розслідування стосовно старшого лейтенанта ОСОБА_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 негайно скасувати наказ №17 від 23.07.2014 року Про результати службового розслідування стосовно старшого лейтенанта ОСОБА_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 негайно подати до Командування ВМС ЗС України відповідні відомості про вихід та знаходження ОСОБА_1 на материковій частині України з метою внесення змін до наказу Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 27.05.2014 року № 61;

- визнати незаконним наказ Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 27.05.2014 року № 61 в частині, що стосується ОСОБА_1 ;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 провести повне нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 (враховуючи 100% надбавку за службу) з травня 2014 року по теперішній час;

- стягнути з військової частини НОМЕР_2 грошові кошти у розмірі 1 гривні за моральну шкоду, нанесену ОСОБА_1 .

При цьому, під час розгляду справи позивачем в усному порядку було уточнено позовні вимоги в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ) провести повне нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 (враховуючи 100% надбавку за службу) з травня 2014 року по теперішній час, а саме, позивач просив суд зобов`язати відповідача провести повне нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 28.05.2014 року по 12.09.2014 року.

Також, під час розгляду справи позивач уточнив свою позовну вимогу про визнання рішення військової частини щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення попередження про неповну службову відповідальність протиправним, а саме, у судовому засіданні 17.02.2015 року позивач усно уточнив, що рішенням військової частини щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення попередження про неповну службову відповідальність, яке позивач просить протиправним, є саме наказ в/ч НОМЕР_2 № 17 від 23.07.2014 року Про результати службового розслідування стосовно старшого лейтенанта ОСОБА_1 .

Крім того, 17.02.2015 року позивачем надано письмове уточнення до позовних вимог в частині п.4, згідно яких позивач просив суд: зобов`язати військову частину НОМЕР_1 негайно подати до Командування ВМС ЗС України відповідні відомості про вихід ОСОБА_1 з окупованої території АР Крим 28.03.2014 року та знаходження ОСОБА_1 на території материкової частини України (а саме, збірний пункт прийому військовослужбовців з окупованої території АР Крим м. Київ (в/ч НОМЕР_3 ) по 28.05.2014 року, та з 29.05.2014 року по теперішній час у м. Одеса) з метою внесення змін до наказу Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 27.05.2014 року № 61.

Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що командиром військової частини НОМЕР_2 капітаном 3 рангу ОСОБА_2 17.07.2014 року видано наказ №15 про проведення службового розслідування по факту несвоєчасного прибуття до нового місця дислокації частини старшого лейтенанта ОСОБА_1 , та за наслідками проведеного службового розслідування командиром цієї частини видано наказ №17 від 23.07.2014 року, згідно з яким позивача визнано винним у скоєнні дисциплінарних проступків та притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення попередження про неповну службову відповідність.

Позивач вказує, що під час ознайомлення з матеріалами розслідування йому було доведено, що він нібито порушив вимоги Військової присяги, ст.11 та ст.12 Статуту внутрішньої служби ЗС України, ст.43 Положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що виразилось у переході на сторону окупаційних військ збройних сил Російської Федерації, підписанні контракту про проходження військової служби в збройних силах Російської Федерації, виконанні обов`язків військової служби у період з 22.03.2014 року по 26.03.2014 року у окупованій військовій частині, у самовільному, без дозволу командування частини та відповідних документів, вибутті з м. Севастополь до збірного пункту у м. Київ.

Позивач вважає проведення службового розслідування відносно нього незаконним, неповним, поверхневим та необ`єктивним, а видання на його основі наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 23.07.2014 року №17 протиправним з наступних підстав.

Так, позивач зазначає, що за результатами службового розслідування встановлено, що під час агресії Російської Федерації на території АР Крим у лютому - березні 2014 року, він, помічник начальника напрямку інформаційно-аналітичного відділення старший лейтенант ОСОБА_1 , нібито самоусувався від виконання поставлених завдань, зловживав спиртними напоями. А саме, 24 лютого 2014 року о 08.00 год. старший лейтенант ОСОБА_1 на службу не прибув та на телефонні дзвінки не відповідав; у результаті проведених розшукових дій близько 11.30 год. заступником командира військової частини НОМЕР_2 по роботі з особовим складом капітаном 2 рангу ОСОБА_3 був виявлений старший лейтенант ОСОБА_1 за місцем проживання із залишковими ознаками вживання спиртних напоїв та супроводжений до частини. По даному випадку проведено службове розслідування за результатами якого старшого лейтенанта ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності - оголошено "сувору догану".

Однак, позивач дані факти заперечує з огляду на те, що в період з 22 по 23 лютого він виконував службові обов`язки за межами частини у вихідний день, у зв`язку з чим на наступний день, на підставі ч.2 ст. 203 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, з дозволу колишнього безпосереднього командира ОСОБА_4 , він планував не виходити на службу. Також, позивач зазначив, що він не зловживає спиртними напоями, про що свідчить його службова характеристика, видана 17 січня 2014 року командуванням частини та картка соціально - психологічного вивчення військовослужбовця.

Окрім того, як вказує позивач, він не знав про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та оголошення стягнення у вигляді «суворої догани», оскільки позивачу не доводили до відома про призначення службового розслідування, його результати, та він не розписувався в аркуші бесіди про ознайомлення з даними матеріалами, що за твердженням позивача, є порушенням вимог ст. 1.4, 1.5, 2.2, 4.1, 4.2, 4.3, 5.2 Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженої наказом МОУ № 82 від 15.03.2004 року.

Також, позивач зазначає, що за результатами службового розслідування йому інкримінують зраду Батьківщині, що виразилось у переході на сторону окупаційних військ ЗС Росії, оскільки нібито 21.03.2014 року після окупації збройними силами РФ військової частини НОМЕР_2 ним прийнято рішення про подальшу службу в лавах збройних сил РФ, у зв`язку з чим позивач звернувся з рапортом до командування окупаційних військ РФ та в односторонньому порядку підписав контракт про проходження військової служби у збройних силах Російської Федерації. Разом з цим, як вказує позивач, згідно матеріалів службового розслідування, після 21.03.2014 року, під час знаходження у місті Севастополь, на зв`язок з командуванням частини позивач не виходив, на встановлене місце збору військовослужбовців частини у м. Севастополь не прибував, та приблизно, 26.03.2014 року ОСОБА_1 відмовлено у подальшому проходженні служби в лавах ЗС РФ, у зв`язку із чим, з метою приховати свій вчинок від співслужбовців та командування частини, 27.03.2014 року позивач самовільно, без дозволу командування частини виїхав залізничним транспортом до м. Київ та прибув до збірного пункту прийому військовослужбовців з АР Крим.

З приводу зазначених обставин, позивач у своєму позові посилається на те, що він дійсно наприкінці березня 2014 року знаходився у м. Севастополь (АРК) у місці постійної дислокації в/ч НОМЕР_2 . Як вказує позивач, 21 березня 2014 року він перебував на службі, та в цей день відбулось захоплення території військової частини НОМЕР_2 . За твердженням позивача, враховуючи складну суспільно - політичну ситуацію в Криму та збіг несприятливих сімейних обставин (розлучення із дружиною), постійний психологічний вплив з боку військовослужбовців РФ, він, знаходячись у стані крайньої необхідності, з метою виграшу декількох днів для вирішення ситуації з його дітьми та дружиною, ознайомившись з бланком контракту на подальше проходження служби у ЗС Російської Федерації (в якому було зазначено, що він вступає у чинність з моменту отримання громадянства Росії) вирішив написати рапорт та підписав зазначену проформу. При цьому, позивач посилається на те, що він не планував отримувати громадянство Росії, не бажав вступати на військову службу та не виконував обов`язки на стороні окупаційної влади РФ.

Разом з цим, як вказує позивач, 24.03.2014 року він прибув до мису Фіолент (м. Севастополь), де проводилось ранкове шикування, та, зрозумівши, що командування частини та його безпосередній начальник вже офіційно перейшли на бік окупаційних сил та остаточно вирішили залишитись у Криму, він вирішив залишити територію частини, виїхавши до центру м. Севастополя. Після чого, як стверджує позивач, дізнавшись від своїх знайомих номер телефону «гарячої лінії», він зателефонував до м. Києва та доповів співробітнику Міністерства оборони України про зазначену ситуацію у своїй військовій частині. Позивач зазначає, що в процесі телефонної розмови йому було доведено, що Міністром оборони України прийнято рішення щодо формування пунктів прийому військовослужбовців, які самостійно евакуюються з окупованої території, у зв`язку із чим, враховуючи те, що командування частини відмовилось від особового складу, позивач прийняв рішення щодо самостійного прибуття до збірного пункту м. Києва (в/ч НОМЕР_3 ).

Після цього, як вказує позивач, не володіючи інформацією стосовно стану його рапорту щодо можливого проходження військової служби у ЗС РФ, він згідно з вказівкою Міністра оборони та Начальника Генерального Штабу України, яка була оприлюднена в т.ч. у ЗМІ, виїхав до м. Києва на збірний пункт Міністерства Оборони України з метою подальшого проходження військової служби. При цьому, як вказує позивач, під час руху у потязі йому на мобільний телефон зателефонував капітан 3 рангу ОСОБА_2 та повідомив, що він виконує обов`язки командира в/ч НОМЕР_2 та запитав де знаходиться позивач, у відповідь на що ОСОБА_1 доповів йому, що прямує до м. Києва на збірний пункт прийому військовослужбовців з АР Крим, після чого зв`язок припинився. Разом з цим, як зазначається у позові, 28 березня 2014 року позивач прибув до м. Києва та зареєструвався у збірному пункті МОУ (розташований у в/ч НОМЕР_3 ), після чого знову зателефонував капітану 3 рангу ОСОБА_2 , з метою повідомлення свого місцезнаходження.

По прибуттю до збірного пункту, як зазначає позивач, він став на облік, усі види забезпечення та почав виконувати службові завдання командування. Окрім цього, за фактом спілкування з представниками ЗС РФ та підписанням проформи контракту позивач доповів у підрозділ військової контррозвідки ДКР СБУ, після чого була призначена відповідна перевірка з боку компетентного державного органу, за результатами якої події та складу злочину в його діях не знайдено, та з боку органів державної безпеки (які здійснюють досудове розслідування за цими статтями Кримінального кодексу України) 26.05.2014 року позивачу наданий дозвіл про подальше проходження військової служби у ВМС ЗС України.

При цьому, щодо змісту оскаржуваного наказу військової частини НОМЕР_2 , позивач зазначив, що він дійсно на початку квітня 2014 року мав розмову з командуванням в/ч НОМЕР_2 , яке вже знаходилось у м. Одесі, та під час бесіди доповів, що офіційно зареєстрований у збірному пункті МОУ та виконує службові обов`язки відповідно до розпоряджень вищого командування. Стосовно наказу приїхати до місця розташування в/ч НОМЕР_2 , у позові вказується, що позивач зазначив, що не може цього зробити, оскільки у даний час підпорядкований начальнику збірного пункту МОУ. Разом з тим, як зазначає позивач, начальник збірного пункту полковник ОСОБА_5 довів йому, що позивач зможе повернутись до місця розташування своєї частини тільки тоді, коли надійде особливе розпорядження від Міністра оборони України чи від начальника Генерального штабу ЗСУ (які є прямими начальниками всіх військовослужбовців ЗСУ). Крім того, стосовно не надіслання на адресу військової частини НОМЕР_2 відповідних документів, позивач зазначив, що він не є співробітником канцелярії чи діловодства військової частини, а тому не може знати чому на адресу в/ч НОМЕР_2 не надійшли дані документи.

Також, позивач зазначив, що після його прибуття 29.05.2014 року до м. Одеси, тимчасово виконуючий обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 капітан 3 рангу ОСОБА_6 повідомив йому, що у списках військовослужбовців частини, які виїхали з окупованої території АР Крим ст. лейтенанта ОСОБА_1 немає і відповідно до вимог наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 27.05.2014 року № 61 він знаходиться у розпорядженні командувача ВМС ЗС України. Однак, позивач вважає зазначене рішення незаконним, оскільки він з 28 березня 2014 року вже виконував обов`язки військової служби у м. Києві та неодноразово повідомляв про це командуванню в/ч НОМЕР_2 засобами телефонного зв`язку.

Таким чином, позивач просив суд задовольнити його позов.

При цьому, зважаючи на те, що позовна вимога про визнання незаконним наказу Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 27.05.2014 року № 61 в частині, що стосується ОСОБА_1 звернута до третьої особи - Командування Військово-Морських Сил Збройних сил України, судом на підставі ст.52 КАС України залучено у якості другого відповідача Командування Військово-Мирських сил України, оскільки наказ від 27.05.2014 року № 61, в частині, що стосується позивача, виданий саме цим суб`єктом владних повноважень.

Разом з цим, оскільки з наданих до суду та приєднаних до матеріалів справи документів військової частини НОМЕР_2 , судом встановлено, що на час розгляду справи згідно наказу №31 від 25.09.2014 року Про перехід військової частини на нове найменування (т.1 а.с.109), відповідач по справі - військова частина НОМЕР_2 має нове найменування Військова частина НОМЕР_1 , у судовому засіданні 16.10.2014 року судом в порядку правонаступництва здійснено заміну відповідача військової частини НОМЕР_2 на військову частину НОМЕР_1 .

З боку представника відповідача військової частини НОМЕР_1 (військової частини НОМЕР_2 ) до суду надані письмові заперечення на адміністративний позов (т.1 а.с.122-123), в яких відповідач зазначив, що не визнає адміністративний позов, оскільки він є безпідставним.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначив, що Командуванням прийнято наказ від 27.05.2014 року № 61 згідно ч.2 ст.14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», у зв`язку з тим, що позивач не прибув до визначених пунктів у визначені військовими формуваннями України строки, а відтак вважався таким, що залишив військову частину та підлягав зарахуванню у розпорядження відповідних посадових осіб, що також підтверджується наказом ТВО командира ОСОБА_6 від 13.05.2014 року.

Також, відповідач посилається на те, що наказ військової частини від 23.07.2014 року № 17 прийнято відповідно до п. 68 п.п.9, п. 70 абз.2,п.84, п.86, п. 87 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України за результатами службового розслідування, яким було встановлено факти порушення позивачем Військової присяги, статей 11-12 Статуту внутрішньої служби, ст. 43 Положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що підтверджується актом службового розслідування від 23.07.2014 року № 2, доповіддю ТВО начальника розвідувального управління Командування А.І. Бургомістренко від 17.07.2014 року, рапортом ТВО ІАВ О.В. Вальчук від 17.07.2014 року та іншими матеріалами службового розслідування.

Разом з цим, відповідач стверджує, що з наявного в матеріалах службового розслідування «контракта о прохождении службы в ВС РФ», підписаного позивачем 21.03.2014 року, вбачається, що цей контракт набуває сили із дня його підписання посадовою особою (п.4), та наявність громадянства Росії як умова взагалі не передбачена, що спростовує твердження позивача стосовно того, що контракт він підписував, враховуючи те, що цим контрактом було обумовлено набрання його чинності з моменту отримання ним громадянства Росії, яке він не планував отримувати.

Крім того, стосовно не виконання обов`язків позивачем, оскільки командування не роз`яснювало особовому складу ситуацію, не давало зброї для відбиття нападу, відмо вилось від особового складу, ухилялося від спілкування із ним, відповідач зазначає, що інші військовослужбовці, які не бажали переходити на бік ЗС РФ, знали та виконували відповідні накази командуван ня, та на відміну від позивача, своєчасно прибули до збірного пункту у м. Одеса, що також підтвер джується, зокрема, наказом ТВО командира в/ч ОСОБА_6 від 14.05.2014 року.

Разом з тим, відповідач зазначив, що посилання позивача на проведення щодо нього перевірки СБУ та її результа тів не має правового значення для цього спору, оскільки можлива відсутність в діях позивача складу злочину не виключає наявність в них дисциплінарного правопорушення, а надання будь-якого дозволу на подальше проходження військової служби законом не передбачено.

Також, відповідач зазначив, що вимога позивача про нарахування йому грошового забезпечення є безпідставною, тому що позивач перебував на усіх видах забезпечення у м. Києві з березня 2014 року, та до військової частини з`явився лише 17.07.2014 року, вже після встановлення факту його неприбуття 13.05.2014 року (наказ ТВО командира в/ч ОСОБА_6 від 13.05.2014 року) та передання його у розпорядження Командування 27.05.2014 року (наказ Командування від 27.05.2014 року №61). При цьому, у запереченнях зазначено, що жодних обов`язків у військовій частині позивач не виконував, залишався під розпорядженням Командування, яке 12.09.2014 року призначило позивача начальником ІАГ 174 бази озброєння Севастопольської ВМБ ВМС ЗС України.

Отже, враховуючи вищезазначене, відповідач просив суд у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Представник відповідача - Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України Вісич Г.І. надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов (т.1 а.с.131), в яких зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у повному обсязі у зв`язку із наступним.

Як стверджує відповідач, відповідно до положень спільної Директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 06.05.2014 року № Д-1, військовослужбовців, які не прибули до визначених пунктів у визначений строк належить зарахувати у розпорядження посадових осіб та утримувати у списках особового складу відповідних органів військового управління. За відсутності відомостей щодо прибуття ОСОБА_1 до визначених пунктів у визначений в Директиві строк та на підставі даних, наданих командуванням військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), 27.05.2014 року Командуванням ВМС ЗС України видано наказ № 61 щодо зарахування з 13.05.2014 року у розпорядження командувача ВМС ЗС України військовослужбовців, зокрема, старшого лейтенанта ОСОБА_1 . При цьому, відповідач посилається на те, що доказів про належне та своєчасне повідомлення Командування ВМС ЗС України чи військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) про своє перебування у військовій частині НОМЕР_4 позивачем не надано.

Таким чином, як стверджує відповідач, видання наказу від 27.05.2014 року № 61 здійснено командувачем ВМС ЗС України у межах наданих повноважень та у спосіб, встановлений законом.

Позивач в судовому засіданні 23.02.2015 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові, уточненнях до позову, у наданих під час розгляду справи поясненнях та зважаючи на надані до суду докази.

Представник відповідача - військової частини НОМЕР_1 у судовому засіданні 23.02.2015 року проти задоволення адміністративного позову заперечував з підстав, викладених у запереченнях на адміністративний позов, та зважаючи на надані до суду докази.

Представник відповідача - Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України у судовому засіданні 23.02.2015 року проти задоволення адміністративного позову заперечував з підстав, викладених у запереченнях на адміністративний позов, у наданих під час розгляду справи поясненнях та зважаючи на надані до суду докази.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників відповідачів, ознайомившись з запереченнями відповідачів, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Згідно посвідчення офіцера НОМЕР_5 , копія якого наявна в матеріалах справи (т.1 а.с.44), ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України (особистий номер № ).

Відповідно до статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу одним із видів військової служби є військова служба за контрактом.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом, укладеним із Міністерством оборони України, який набрав чинності 26.02.2013 року (т.1 а.с.210-212), що згідно п.15 ч.1 ст.3 КАС України підпадає під визначення публічної служби, спори щодо проходження якої, відповідно до п. 2 ч. 2 ст.17 КАС України відносяться до юрисдикції адміністративних судів та повинні розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, з 19.06.2013 року старший лейтенант ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді помічника начальника напрямку інформаційно-аналітичного відділення військової частини НОМЕР_2 ВМС ЗС України.

З наданого під час розгляду справи витягу із послужного списку позивача, судом встановлено, що ОСОБА_1 прийняв військову присягу 29 серпня 1999 року.

Під час розгляду справи представники відповідачів пояснили суду, що після окупації збройними силами РФ військової частини НОМЕР_2 , усі військовослужбовці цієї військової частини НОМЕР_2 ВМС ЗС України, які бажали проходити подальшу військову службу у Збройних Силах України, на початку квітня 2014 року виїхали з м. Севастополь.

Судом встановлено, що 06 травня 2014 року виконуючий обов`язки Міністра оборони України генерал-полковник М.В. Коваль та начальник Генерального штабу Головнокомандувач Збройних Сил України генерал-лейтенант ОСОБА_7 підписали спільну директиву №Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України, пов`язані з тимчасовою окупацією території України», у пункті 1 якої, відповідно до вимог статті 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та з метою упорядкування проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України, пов`язаного з тимчасовою окупацією території України, керівникам та начальникам пропонується, зокрема, військовослужбовців, які не прибули до визначених пунктів у визначений строк, крім військовослужбовців, залучених до виконання визначених завдань на тимчасово окупованій території, зарахувати у розпорядження посадових осіб та утримувати у списках особового складу відповідних органів військового управління: осіб офіцерського складу - відповідно до номенклатури призначення; осіб рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом - першого заступника Міністра оборони України, першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України та відповідних командувачів видів Збройних Сил України. У пункті другому цієї Спільної директиви визначено строк прибуття військовослужбовців Збройних Сил України з тимчасово окупованої території з 6 травня до 12 травня 2014 року у визначені пункти прибуття військовослужбовців, якими згідно п.3 вказаної Директиви є: АДРЕСА_1 ; місто Вінниця, військова частина НОМЕР_6 ; місто Миколаїв, військова частина НОМЕР_7 .

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання Спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України №Д-1 від 06.05.2014 року, ТВО командира військової частини НОМЕР_2 видано наказ №1 від 13.05.2014 року (по стройовій частині), згідно якого, в тому числі, старший лейтенант ОСОБА_1 , помічник начальника напрямку інформаційно-аналітичного відділення вважається таким, що станом на 12 травня 2014 року не прибув з тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополя до нового місця дислокації м. Одеса (т.1 а.с.124).

Водночас, судом встановлено, що ТВО командира військової частини НОМЕР_2 видано наказ №1 від 14.05.2014 року (з адміністративно-господарської діяльності) «Про передислокацію військової частини НОМЕР_2 з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополь» (т.1 а.с.125-128), яким, зокрема по пункту першому визначено осіб військової частини НОМЕР_2 , що станом на 12 травня 2014 року прибули з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополь до нового місця дислокації місто Одеса та приступили до виконання службових обов`язків, серед яких, позивач не значиться.

27.05.2014 року Командуванням Військово-Морських Сил Збройних Сил України прийнято наказ №61 (по особовому складу) у § 35 якого зазначено, що відповідно до статті 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України №Д-1 від 06.05.2014 року, нижчепойменованих осіб офіцерського складу 30 командно-розвідувального центру Військово-Морських Сил Збройних Сил України звільнено від займаних посад і зараховано у розпорядження командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України з 13 травня 2014 року, в тому числі, старшого лейтенанта ОСОБА_1 , помічника начальника напрямку інформаційно-аналітичного відділення, 1981 р.н., № (п.684) (т.1. а.с.83-84).

Судом встановлено, що на виконання вимог окремого доручення начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 05.04.2014 року № 5490/С начальником Кадрового центру Збройних Сил України 27.05.2014 року на ім`я командира військової частини НОМЕР_8 направлено список військовослужбовців, які обліковані на збірному пункті у військовій частині НОМЕР_3 (м. Київ) та підлягають переміщенню у військову частину НОМЕР_8 (м. Одеса) для постановки на усі види забезпечення, серед яких визначено, в тому числі, старшого лейтенанта ОСОБА_1 , в/ч НОМЕР_2 (т.1 а.с.98,149). Вказані дані надійшли до військової частини НОМЕР_8 29.05.2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що 10.06.2014 року за вх.№221 за підписом начальника збірного пункту, полковника ОСОБА_8 на адресу начальника управління особового складу заступника начальника штабу командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України надійшов лист-рапорт, в якому начальник збірного пункту доповів, зокрема про те, що старший лейтенант ОСОБА_1 , помічник начальника напрямку військової частини НОМЕР_2 прибув до збірного пункту, розміщеного на фондах військової частини НОМЕР_3 (м. Київ) 28 березня 2014 року. Також, у вказаному листі зазначалось, що відповідно до отриманої інформації відносно офіцера було розпочато перевірку підрозділами служби безпеки, за результатами якої представниками зазначеної служби 26.05.2014 року повідомлено про дозвіл подальшого проходження ним військової служби у військових частинах Військово-Морських Сил Збройних Сил України (т.1 а.с.19).

При цьому, як зазначив позивач під час розгляду справи та вбачається з пояснювальної записки заступника начальника відділу комплектування офіцерів управління особового складу штабу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 21.07.2014 року на ім`я командира в/ч НОМЕР_2 (т.1 а.с.20), старший лейтенант ОСОБА_1 з 29.05.2014 року по 17.07.2014 року у робочий час перебував в штабі Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, де вирішувалось питання щодо подальшого його службового використання. Після отримання погодження з військової частини НОМЕР_9 стосовно призначення ОСОБА_1 , останній приймав участь в оформленні відповідних документів за майбутньою посадою.

Водночас, як встановлено судом з матеріалів справи, доповідною запискою на ім`я Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 17.07.2014 року вх.№2917 (т.1 а.с.102), ТВО начальника розвідувального управління Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, капітан 1 рангу А.І.Бургомістренко доповів наступне: «Під час агресії Російської Федерації на території АР Крим у лютому-березні 2014 року більшість особового складу Військово-Морських Сил Збройних Сил України виконувала поставлені завдання в складних умовах обстановки. Разом з тим, були випадки прояву слабкості, безвідповідальності за доручену справу та ганебного виконання військового обов`язку.

Так, помічник начальника напрямку інформаційно-аналітичного відділення 30 командно-розвідувального центру, старший лейтенант ОСОБА_1 , самоусувався від виконання поставлених завдань, зловживав алкоголем на місці служби. Перебуваючи на виконанні розвідувальних завдань за межами штабу Командування ВМС ЗС України, зникав на тривалий час без попередження, на зв`язок не виходив.

Після окупації Російською Федерацією АР Крим та м. Севастополь, старший лейтенант ОСОБА_9 прийняв рішення про подальшу службу в лавах ЗС РФ, про що звернувся рапортом до командування окупаційних військ та в односторонньому порядку підписав контракт про проходження військової служби в Збройних Силах Російської Федерації. Але, через деякий час, за надмірне вживання спиртних напоїв, йому було відмовлено у подальшому проходженні служби в лавах ЗС РФ. З метою приховати свій вчинок від співслужбовців та командування, ст. л-т ОСОБА_9 самовільно залишив частину та виїхав на збірний пункт до м. Києва…».

Таким чином, у вказаній доповідній записці ОСОБА_10 вказує, що поведінка старшого лейтенанта ОСОБА_1 не відповідає поведінці офіцера Військово-Морських Сил Збройних Сил України, а діяльність потребує службового розслідування. Водночас, у вказаній доповідній записці, ОСОБА_10 запропонував, з метою якісного проведення службового розслідування, старшого лейтенанта ОСОБА_11 тимчасово допустити до виконання службових обов`язків на посаді інженера командування ЗО командно-розвідувального центра.

Як вбачається з копії цієї доповідної записки, на ній міститься резолюція із відміткою «згоден..».

У рапорті ТВО начальника ІАВ в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_12 від 17.07.2014 року, копія якого наявна в матеріалах справи, зазначається, що після окупації ЗС РФ військової частини НОМЕР_2 , старший лейтенант ОСОБА_1 21.03.2014 року прийняв рішення про подальшу службу в лавах ЗС РФ, про що звернувся з рапортом до командування окупаційних військ та в односторонньому порядку підписав контракт про проходження військової служби в ЗС РФ. 27.03.2014 року, змінивши своє рішення, він самовільно убув на збірний пункт у м. Київ. ОСОБА_1 та не прибув до нового місця дислокації військової частини НОМЕР_2 з м. Севастополя до м. Одеси, про що 17 липня 2014 року написав рапорт, проте був тимчасово допущений до виконання обов`язків офіцера командування в/ч НОМЕР_2 . По вищезазначеному факту ОСОБА_12 просив командира в/ч НОМЕР_2 призначити службове розслідування (т.1 а.с.91).

Зважаючи на вказане, з метою встановлення причин та умов, що призвели до несвоєчасного прибуття до нового місця дислокації частини старшим лейтенантом ОСОБА_1 , наказом ТВО командира військової частини НОМЕР_2 від 17.07.2014 року №15 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про призначення службового розслідування по факту несвоєчасного прибуття до нового місця дислокації військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_1 », для проведення службового розслідування призначено комісію; встановлено термін проведення службового розслідування по факту несвоєчасного прибуття до нового місця дислокації частини помічника начальника напрямку інформаційно-аналітичного відділення старшого лейтенанта ОСОБА_1 до 17 серпня 2014 року; а також, визначено, що голові та членам комісії у своїй роботі слід керуватись вимогами статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та Інструкцією про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 15.03.2004 року №82 (т.1 а.с.81-82,89).

Відповідно до вимог наказу ТВО командира військової частини НОМЕР_2 від 17.07.2014 року № 15 комісією у складі: голови комісії - старшого інженера відділення спеціального радіозв`язку військової частини НОМЕР_2 капітан-лейтенанта ОСОБА_13 та членів комісії: офіцера відділення бойового управління військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_14 ; помічника начальника напрямку інформаційно-аналітичного відділення військової частини НОМЕР_2 лейтенанта ОСОБА_15 проведено службове розслідування по факту несвоєчасного прибуття до нового місця дислокації частини тимчасово виконуючого обов`язки офіцера командування військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , за результатами якого комісією 23.07.2014 року складено та підписано акт службового розслідування № 2, який затверджений ТВО командира військової частини НОМЕР_2 капітаном 3 рангу ОСОБА_2 також 23.07.2014 року (т.1 а.с.85-88).

За результатами проведеного службового розслідування, у акті службового розслідування комісія запропонувала, зокрема: за порушення вимог Військової присяги, ст. ст. 11,12 Статуту внутрішньої служби ЗС України, ст.43 Положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що виявилось у переході на сторону окупаційних військ збройних сил РФ, підписанні контракту про проходження військової служби в збройних силах Російської Федерації, виконанні обов`язків з військової служби у період з 21.03.2014 року по 26.03.2014 року в окупованій частині, у самовільному, без дозволу командування частини та відповідних документів, убутті до збірного пункту м. Київ, старшого лейтенанта ОСОБА_1 попередити про неповну службову відповідність (п.1); направити копію матеріалів службового розслідування до Одеської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України та Управління СБУ в м. Одеса для надання правової оцінки діям старшого лейтенанта ОСОБА_1 , пов`язаним з переходом його на сторону окупаційних військ збройних сил РФ, підписанні контракту про проходження військової служби в збройних силах Російської Федерації, виконання обов`язків з військової служби у періоді з 21.03.2014 по 26.03.2014 у окупованій частині та несвоєчасного прибуття до нового місця дислокації частини (т.1 а.с.85-88).

23 липня 2014 року ТВО командира військової частини НОМЕР_2 капітаном 3 рангу ОСОБА_2 винесено наказ № 17 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про результати службового розслідування несвоєчасного прибуття до нового місця дислокації військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , згідно якого по п.1 наказано за порушення вимог Військової присяги, ст.ст. 11,12 Статуту внутрішньої служби ЗС України, ст. 43 Положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що виявилось у переході на сторону окупаційних військ збройних сил РФ, підписанні контракту про проходження військової служби в збройних силах Російської Федерації, виконання обов`язків з військової служби у періоді з 22.03.2014 року по 26.03.2014 року в окупованій частині, у самовільному, без дозволу командування частини та відповідних документів, убутті до збірного пункту м. Київ, старшого лейтенанта ОСОБА_1 попередити про неповну службову відповідність. Згідно п. 2 цього наказу заступнику командира частини 23.07.2014 року наказано направити копію матеріалів службового розслідування до Одеської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України та Управління СБУ в м. Одеса для надання правової оцінки діям старшого лейтенанта ОСОБА_1 , пов`язаним з переходом його на сторону окупаційних військ збройних сил РФ, підписанні контракту про проходження військової служби в збройних силах Російської Федерації, виконання обов`язків з військової служби у періоді з 22.03.2014 року по 26.03.2014 року у окупованій частині (т.1 а.с.77-80).

Не погодившись винесеними військовою частиною НОМЕР_2 наказом №17 від 23.07.2014 року Про результати службового розслідування стосовно старшого лейтенанта ОСОБА_1 та наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 27.05.2014 року № 61 в частині, що стосується ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом (з урахуванням подальших уточнень до нього).

Вирішуючи питання щодо правомірності винесення оскаржуваних наказів, суд виходить з наступного.

Cпірні правовідносини врегульовані Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Законом України Про військовий обов`язок та військову службу; Законом України Про дисциплінарний статут Збройних Сил України; Законом України Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України; Положенням про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців; Інструкцією про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України та іншими нормативно-правовими актами (в редакціях, що діяли на момент прийняття оскаржуваних наказів).

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі - Закон).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст.5 цього Закону, військовослужбовці та військовозобов`язані поділяються на рядовий склад, сержантський і старшинський склад та офіцерський склад. До молодшого офіцерського складу належить таке військове звання як старший лейтенант.

Як вже встановлено судом, позивач станом на момент прийняття оскаржуваних наказів проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом у військовому званні старший лейтенант, добровільно взявши на себе зобов`язання, в тому числі, проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку Контракту відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби та цим Контрактом; свято і неухильно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів (начальників); дорожити бойовою славою Збройних Сил України, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; знати і сумлінно виконувати службові обов`язки за посадами, які займатиме протягом Контракту, а також, особливі обов`язку, визначені статутами Збройних Сил України.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (надалі - Статут внутрішньої служби). Статутом керуються всі військові частини, кораблі,

управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).

Відповідно вимог статті 11 Статуту внутрішньої служби необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки як беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини.

Згідно ст.12 Статуту внутрішньої служби про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Статтею 28 Статуту внутрішньої служби визначено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази;забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Відповідно до ст.ст.30-31 Статуту внутрішньої служби начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.

Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців.

Статтями 35-38 Статуту внутрішньої служби визначено порядок віддання й виконання наказів. Так, відповідно до ст.35 Статуту, накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.

Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Статтею 37 Статуту визначено, що військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його.

Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Відповідно до ст.38 Статуту внутрішньої служби у разі коли військовослужбовець, який виконує наказ, отримав від іншого командира (начальника), старшого за службовим становищем чи військовим званням, новий наказ, що стане перешкодою для виконання попереднього, він доповідає про це командирові (начальникові), який віддав наступний наказ, і після отримання його згоди припиняє виконання попереднього наказу. Командир (начальник), який віддав наступний наказ, повідомляє про це командира (начальника), який віддав попередній наказ.

Так, в матеріалах справи наявна пояснювальна записка заступника командира в/ч НОМЕР_2 по роботі з особовим складом капітана 2 рангу ОСОБА_3 від 18.07.2014 року, зі змісту якої вбачається, зокрема, що після окупації частини збройними силами РФ, 22.03.2014 року, виявивши бажання проходити службу у ЗС РФ, під час знаходження у м. Севастополі ОСОБА_1 на зв`язок з командуванням частини не виходив, на встановлене місце збору військовослужбовців частини в м. Севастополі не прибував. На початку квітня 2014 року під час проведення телефонної розмови з старшим лейтенантом ОСОБА_1 він повідомив, що знаходиться на збірному пункті м. Києва, на який убув самовільно, без дозволу командування частини. На вказівку прибути до нового місця дислокації частини в м. Одесу або надати на адресу командира частини документи, що підтверджують його знаходження в м. Києві, старший лейтенант ОСОБА_1 відповідні документи до частини не надіслав, а до нового місця дислокації частини прибув тільки 29.05.2014 року (т.1 а.с.92).

Як вже зазначалось судом, позивач стверджує, що у зв`язку із тим, що командування частини відмовилось від особового складу, позивач прийняв рішення щодо самостійного прибуття до збірного пункту м. Києва (в/ч НОМЕР_3 ), і згідно з вказівкою Міністра оборони та Начальника Генерального Штабу України, яка була оприлюднена в т.ч. у ЗМІ, він виїхав до м. Києва на збірний пункт Міністерства Оборони України з метою подальшого проходження військової служби. При цьому, як вказує позивач, під час руху у потязі йому на мобільний телефон подзвонив капітан 3 рангу ОСОБА_2 та повідомив, що він виконує обов`язки командира в/ч НОМЕР_2 та запитав де знаходиться позивач, у відповідь на що ОСОБА_1 доповів йому, що прямує до м. Києва на збірний пункт прийому військовослужбовців з АР Крим, після чого зв`язок припинився. Разом з цим, як зазначається у позові, 28 березня 2014 року позивач прибув до м. Києва та зареєструвався у збірному пункті МОУ (розташований у в/ч НОМЕР_3 ), після чого знову зателефонував капітану 3 рангу ОСОБА_2 , з метою повідомлення свого місцезнаходження.

Також, позивач зазначив, що він на початку квітня 2014 року мав розмову з командуванням в/ч НОМЕР_2 , яке вже знаходилось у м. Одесі, та під час бесіди доповів, що офіційно зареєстрований у збірному пункті МОУ та виконує службові обов`язки відповідно до розпоряджень вищого командування. Стосовно наказу приїхати до місця розташування в/ч НОМЕР_2 , позивач зазначив, що не може цього зробити, оскільки у даний час підпорядкований начальнику збірного пункту МОУ. Разом з тим, як зазначає позивач, начальник збірного пункту полковник ОСОБА_5 довів йому, що позивач зможе повернутись до місця розташування своєї частини тільки тоді, коли надійде особливе розпорядження від Міністра оборони України чи від начальника Генерального штабу ЗСУ (які є прямими начальниками всіх військовослужбовців ЗСУ).

Таким чином, як вбачається з викладеного, позивач знав про наказ командування в/ч НОМЕР_2 прибути у визначений строк до нового місця дислокації частини в м. Одесу або надати на адресу командира частини документи, що підтверджують його знаходження в м. Києві.

Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII закріплено правовий статус тимчасово окупованої території України, відповідно до якої тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до частини 2 статті 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» військовослужбовці військових формувань та правоохоронних органів України, які не прибули до визначених пунктів у визначені військовими формуваннями та правоохоронними органами України строки, вважаються такими, що залишили військові частини, та зараховуються у розпорядження відповідних посадових осіб.

Як вже встановлено судом, у п.1 спільної директиви №Д-1 від 06.05.2014 року «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України, пов`язані з тимчасовою окупацією території України», визначено, що відповідно до вимог статті 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та з метою упорядкування проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України, пов`язаного з тимчасовою окупацією території України, керівникам та начальникам пропонується, зокрема, військовослужбовців, які не прибули до визначених пунктів у визначений строк, крім військовослужбовців, залучених до виконання визначених завдань на тимчасово окупованій території, зарахувати у розпорядження посадових осіб та утримувати у списках особового складу відповідних органів військового управління: осіб офіцерського складу - відповідно до номенклатури призначення; осіб рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом - першого заступника Міністра оборони України, першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України та відповідних командувачів видів Збройних Сил України. У пункті другому цієї Спільної директиви визначено строк прибуття військовослужбовців Збройних Сил України з тимчасово окупованої території з 6 травня до 12 травня 2014 року у визначені пункти прибуття військовослужбовців, якими згідно п.3 вказаної Директиви є, зокрема: місто Одеса, військова частина НОМЕР_8 .

Отже, згідно вказаного вище усного наказу заступника командира військової частини НОМЕР_2 по роботі з особовим складом капітана 2 рангу ОСОБА_3 , старший лейтенант ОСОБА_1 повинен був прибути до нового місця дислокації в м. Одесу до 12.05.2014 року або надати на адресу командира частини до вказаної дати документи, що підтверджують його місцезнаходження.

Однак, як встановлено, судом, позивачем не було виконано усний наказ керівництва в/ч НОМЕР_2 та у визначений у спільній директиві Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 06 травня 2014 року № Д-1, строк, позивач не прибув до визначеного пункту у м. Одесі. Крім того, позивачем не заперечується факт ненадання на адресу в/ч НОМЕР_2 у строк до 12.05.2014 року будь-яких документів, які б свідчили про його знаходження у збірному пункті в м. Києві.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, що підтверджуються доказами, які містяться в матеріалах справи, зважаючи на вимоги чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що відповідачем - Командуванням Військово-Морських Сил Збройних Сил України наказ від 27.05.2014 року № 61 (по особовому складу) в частині, що стосується ОСОБА_1 (п.684 § 35), прийнято правомірно, у відповідності до вимог чинного законодавства, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, у зв`язку із чим цей наказ в оскаржуваній позивачем частині визнанню протиправним та скасуванню не підлягає.

Водночас, не підлягає задоволенню й вимога позивача про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 негайно подати до Командування ВМС ЗС України відповідні відомості про вихід ОСОБА_1 з окупованої території АР Крим 28.03.2014 року та знаходження ОСОБА_1 на території материкової частини України (а саме, збірний пункт прийому військовослужбовців з окупованої території АР Крим м. Київ (в/ч НОМЕР_3 ) по 28.05.2014 року, та з 29.05.2014 року по теперішній час у м. Одеса) з метою внесення змін до наказу Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 27.05.2014 року № 61, оскільки, по-перше, звернення до суду із вимогою про визнання незаконним наказу від 27.05.2014 року № 61 в частині, що стосується позивача вже виключає можливість одночасного звернення із вимогою про внесення змін до цього наказу. По-друге, враховуючи встановлені судом обставини, що підтверджуються доказами, які містяться в матеріалах справи, зважаючи на вимоги чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, а також, враховуючи зміст самого наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 27.05.2014 року № 61 (по особовому складу) в частині, що стосується ОСОБА_1 (п.684 § 35), суд не вбачає підстав для зобов`язання військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) подати до Командування ВМС ЗС України відповідні відомості про внесення змін до нього, в частині, що стосується виходу ОСОБА_1 з окупованої території АР Крим 28.03.2014 року та знаходження ОСОБА_1 на території материкової частини України.

Стосовно визнання незаконним, протиправним наказу військової частини НОМЕР_2 № 17 від 23.07.2014 року Про результати службового розслідування стосовно старшого лейтенанта ОСОБА_1 та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) негайно скасувати наказ №17 від 23.07.2014 року Про результати службового розслідування стосовно старшого лейтенанта ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Згідно ст.ст. 26, 27 Статуту внутрішньої служби, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначений Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV (надалі - Дисциплінарний статут). Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Статтею 1 Дисциплінарного статуту визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

У статті 2 Дисциплінарного статуту закріплена норма, відповідно до якої військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватись Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, бути пильним, зберігати державну та військову таємницю, додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Статтями 5, 6, 7 Дисциплінарного статуту визначено, що за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі та організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставленні завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів (начальників) підтримувати на належному рівні військову дисципліну. Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих розміру завданих державі та іншим особам збитків. Право командира віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав. Застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені у розділі 3 цього Статуту.

У статті 45 Дисциплінарного статуту визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідністю накласти дисциплінарне стягнення. За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст. 83 Дисциплінарного статуту, на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Статтями 84, 85 Дисциплінарного статут передбачено, зокрема, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення рядовим (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині). Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

З метою застосування єдиного порядку проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців у Збройних Силах України, Наказом Міністра оборони України від 15.03.2004 № 82, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 30 березня 2004 року за № 385/8984 затверджено Інструкцію про порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України (далі - Інструкція), яка визначає підстави, порядок призначення і проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, які допустили правопорушення (порушення військової дисципліни та громадського порядку).

Відповідно до п. 1.3, п. 1.5, п. 1.6 ст. 1 цієї Інструкції, рішення про проведення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який вирішив притягнути військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. У наказі зазначаються підстави для призначення розслідування, особа (якщо вона встановлена), стосовно якої воно має бути проведено, термін проведення та посадові особи, яким доручено його провадження. Службове розслідування може бути проведено особисто командиром (начальником) чи доручено іншій посадовій особі. Службове розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено посадовою особою, якою він призначений, або старшим начальником, але не більше як на один місяць.

Як вже встановлено судом, з метою встановлення причин та умов, що призвели до несвоєчасного прибуття до нового місця дислокації частини старшим лейтенантом ОСОБА_1 , ТВО командира військової частини НОМЕР_2 видано наказ від 17.07.2014 року №15 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про призначення службового розслідування по факту несвоєчасного прибуття до нового місця дислокації військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_1 ».

Згідно з п. 2.1, п. 2.2, п. 2.4 ст. 2 Інструкції особам, які проводять службове розслідування, надається право, зокрема, отримувати від військовослужбовців та працівників усні чи письмові пояснення, необхідні документи, довідки, консультативні та експертні висновки. Посадові особи Збройних Сил України зобов`язані надавати правдиві письмові пояснення по суті предмета розслідування та поставлених їм питань, пред`являти відповідні документи чи матеріали. Особа, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право давати усні та письмові пояснення, робити заяви, подавати документи і порушувати клопотання про витребування та залучення нових документів, опитування відповідних осіб, проведення додаткових ревізій. Розслідування та його результати оформлюються письмово.

Так, з боку відповідача військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) до суду були надані копії:

- контракту про проходження військової служби у Збройних Силах Російської Федерації, укладеного між старшим лейтенантом ОСОБА_1 із однієї сторони та Міністерством оборони Російської Федерації із іншої сторони строком на п`ять років, який підписаний в односторонньому порядку позивачем 21.03.2014 року (т.1 а.с.104);

- рапорту від 21.03.2014 року, згідно якого позивач у зв`язку із політичною ситуацією, яка склалася, просив перевести його до Збройних Сил Російської Федерації та укласти з ним контракт строком на п`ять років із призначенням на посаду помічника начальника напрямку інформаційно-аналітичного відділу (т.1 а.с.103).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, під час проведення службового розслідування, позивачем на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 були надані письмові пояснення у вигляді пояснювальних записок від 18.07.2014 року із додатками до неї та від 23.07.2014 року (а.с.96-100). Зокрема, у вказаних пояснювальних записках позивач зазначив, що після захвату військової частини НОМЕР_2 , він близько тижня знаходився на території м. Севастополь з метою вирішення особистих питань, пов`язаних з переїздом, та 27.03.2014 року виїхав до м. Київ, прибувши до збірного пункту-прийому військовослужбовців із АР Крим, де став на облік, усі види забезпечення та почав виконувати функції щодо зустрічі, супроводження, оформлення документів, відправки команд, доправлення на лікування хворих, прибуваючих до материкової частини України, військовослужбовців і членів їх сімей. Під час перебування в м. Києві підрозділом СБУ проведено перевірку, за результатами якої 26.05.2014 року повідомлено про дозвіл подальшого проходження військової служби у військових частинах ВМС ЗС України.

Також, як вказував позивач, 29.05.2014 року, після отримання відповідних документів, а саме: припису у в/ч НОМЕР_8 (м. Одеса), грошового та речового атестатів, він прибув до цієї військової частини та надав до стройового підрозділу відповідні документи. В той же день, з метою подальшого проходження військової служби прибув до в/ч НОМЕР_2 , на що отримав відповідь, що його немає в списку частини, а вакантні місця відсутні.

Водночас, по факту підписання бланку контракту та рапорту позивач пояснив, що такі дії викликані морально-психологічним стресом, який відбувся в результаті складних сімейних обставин та тиску з боку військовослужбовців ЧФ РФ, про що він в установленому порядку доповів оперативному співробітнику управління військ контррозвідки департаменту контррозвідки Служби безпеки України (м. Київ) старшому лейтенанту ОСОБА_16 . Після чого, як вказує позивач, вищевказаним підрозділом проведено розслідування з відповідним висновком, що надало йому можливість продовжувати службу у військових частинах Військово-Морських Сил Збройних Сил України. Також, у своїх поясненнях позивач просив врахувати те, що в контракті чітко визначено, що він набирає чинності після отримання паспорту громадянина РФ.

Крім того, як встановлено судом, під час проведення службового розслідування з боку інших військовослужбовців по факту, відносно якого проводилось службове розслідування у відношенні ОСОБА_1 , були надані відповідні письмові пояснення.

Так, в матеріалах справи наявна пояснювальна записка заступника командира в/ч НОМЕР_2 по роботі з особовим складом капітана 2 рангу ОСОБА_3 від 18.07.2014 року на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 , зі змісту якої вбачається, що в лютому-березні 2014 року помічник начальника напрямку інформаційно-аналітичного відділення старший лейтенант ОСОБА_1 самоусунувся від виконання поставлених завдань, а саме, 24 лютого 2014 року о 8 год. 00 хв. не прибув на службу та не відповідав на телефонні дзвінки. За результатами розшукових дій, старший лейтенант ОСОБА_1 був виявлений за місцем проживання із залишковими ознаками вживання спиртних напоїв, у зв`язку з чим, по даному випадку проведено службове розслідування і старшого лейтенанта ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Після окупації частини збройними силами РФ, 22.03.2014 року, виявивши бажання проходити службу у ЗС РФ, під час знаходження у м. Севастополі ОСОБА_1 на зв`язок з командуванням частини не виходив, на встановлене місце збору військовослужбовців частини в м. Севастополі не прибував. На початку квітня 2014 року під час проведення телефонної розмови з старшим лейтенантом ОСОБА_1 він повідомив, що знаходиться на збірному пункті м. Києва, на який убув самовільно, без дозволу командування частини, та на вказівку прибути до нового місця дислокації частини в м. Одесу або надати на адресу командира частини документи, що підтверджують його знаходження в м. Києві, старший лейтенант ОСОБА_1 відповідні документи до частини не надіслав, до нового місця дислокації частини прибув тільки 29.05.2014 року (т.1 а.с.92).

В пояснювальній записці від 18.07.2014 року на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 офіцер-психолог в/ч НОМЕР_2 молодший лейтенант ОСОБА_17 зазначила, зокрема, що старший лейтенант ОСОБА_1 своєчасно не прибув до 12 травня 2014 року на нове місце дислокації військової частини НОМЕР_2 м. Одеса, у зв`язку із чим був виведений у розпорядження командувача ВМС ЗС України. 29 травня 2014 року ОСОБА_1 прибув без документів до місця дислокації, проте рапорт про прибуття у службу діловодства не надав. Згідно розпорядження КВМС ЗС України від 15.07.2014 року вх. № 2917 старший лейтенант ОСОБА_1 був допущений до тимчасового виконання обов`язків офіцера командування частини-наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 17.07.2014 року № 19 (т.1 а.с.95).

Оперативний черговий відділення бойового управління в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_6 у рапорті від 20.07.2014 року доповів командиру в/ч НОМЕР_2 , що 29.05.2014 року старший лейтенант ОСОБА_1 прибув до частини у цивільному одязі, рапорт про прибуття на службу та про те, що приступає до виконання службових обов`язків не надав. Також, ОСОБА_6 зазначив, що повідомив ОСОБА_1 про те, що він відсутній у списках військовослужбовців, які виїхали з тимчасово окупованої території АР Крим та відповідно до вимог Наказу Командування ВМС ЗС України від 27.05.2014 року № 61, він знаходиться у розпорядженні командування ВС ЗС України. Окрім того, оперативний черговий відділення бойового управління в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_6 зазначив, що 22.03.2014 року в першій половині доби бачив старшого лейтенанта ОСОБА_1 в строю о/с в/ч НОМЕР_2 , які висловили бажання проходити службу в лавах ЗС РФ (т.1 а.с.93).

22.07.2014 року старший лейтенант ОСОБА_18 у своїй пояснювальній записці на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 пояснив, що після захвату військової частини НОМЕР_2 , в один із днів наприкінці березня 2014 року бачив старшого лейтенанта ОСОБА_1 на території окупованій військовослужбовцями РФ військової частини (т.1 а.с.94).

Згідно рапорту оператора команди радіорозвідки групи РП загону РіРТР в/ч НОМЕР_10 матроса ОСОБА_19 від 23.07.2014 року, наданого на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 , копія якого наявна в матеріалах справи (т.1 а.с.90), остання зазначила, що з лютого 2014 року шлюб зі старшим лейтенантом ОСОБА_20 розірвано, та з вересня 2013 року разом із сім`єю він не проживає. Також, ОСОБА_19 зазначила, що в період з 21 по 28 березня 2014 року старший лейтенант ОСОБА_1 лише один раз приходив до дітей, а саме тоді, коли перевозили речі з м. Севастополь до м. Очаків Миколаївської області.

Усі вищевказані рапорти, пояснювальні записки були взяті до уваги при проведенні службового розслідування та знайшли своє відображення у акті службового розслідування №2 від 23.07.2014 року (т.1 а.с.85-88).

Також, у складеному за наслідками проведеного службового розслідування акті №2 від 23.07.2014 року, із посиланням на ст.11 Статуту внутрішньої служби ЗС України та на порушення позивачем вимог Військової присяги зазначається, що після окупації збройними силами РФ військової частини НОМЕР_2 старший лейтенант ОСОБА_1 звернувся 21.03.2014 рапортом до представників окупаційних військ ЗС РФ у м. Севастополь з проханням заключити контракт на 5 (п`ять) років та призначення на посаду помічника начальника напрямку інформаційно-аналітичного відділу у збройних силах РФ та у односторонньому порядку підписав контракт про проходження військової служби в збройних силах Російської Федерації на 5 (п`ять) років, що свідчить про його наміри переходу на військову службу іноземної держави, яка незаконно окупувала територію АР Крим і м. Севастополь та анексувала ці території нашої держави.

Крім того, зважаючи на положення ст.12 Статуту внутрішньої служби ЗС України у акті службового розслідування №2 від 23.07.2014 року зазначається, що 21.03.2014 року під час знаходження у місті Севастополь старший лейтенант ОСОБА_1 на зв`язок з командуванням частини не виходив, на встановлене місце збору військовослужбовців частини у м. Севастополь не прибував. Крім того, на початку квітня 2014 року під час проведення телефонної розмови заступником командира військової частини НОМЕР_2 по роботі з особовим складом капітаном 2 рангу ОСОБА_3 з старшим лейтенантом ОСОБА_1 , він наказав прибути старшому лейтенанту ОСОБА_1 до нового місця дислокації частини в м. Одесу або надати на адресу командира частини документи, відповідно яких він знаходиться у м. Києві. Однак, старший лейтенант ОСОБА_21 наказ заступника командира військової частини НОМЕР_2 по роботі з особовим складом капітана 2 рангу ОСОБА_3 не виконав та відповідні документи до частини не надіслав.

Разом з цим, посилаючись на положення ст.43 Положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, комісія у висновку зазначила, що 27.03.2014 року старший лейтенант ОСОБА_1 самовільно, без дозволу командування частини та оформлення відповідних документів (посвідчення про відрядження) виїхав залізничним транспортом до м. Київ та прибув до збірного пункту прийому військовослужбовців з АР Крим.

На підставі викладеного, у висновку акту службового розслідування №2 від 23.07.2014 року зазначається, що тимчасово виконуючий обов`язки офіцера командування військової частини НОМЕР_2 старший лейтенант ОСОБА_1 своїми діями порушив:

- вимоги Військової присяги, статті 11 Статуту внутрішньої службі України, що виявилось у переході його на сторону окупаційних військ збройних сил РФ, підписанні контракту про проходження військової служби в збройних силах Російської Федерації, виконанні обов`язків з військової служби у період з 21.03.2014 по 26.03.2014 у окупованій частині;

- вимоги статті 12 Статуту внутрішньої служби ЗС України, що виявилось у ненаданні своєчасно доповіді безпосередньому командиру та командуванню частини про своє місцезнаходження у м. Севастополь та убуття на збірний пункт у м. Київ;

- вимоги ст.43 Положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що виявилось у самовільному, без дозволу командування частини та відповідних документів, убутті до збірного пункту у м. Київ.

Причиною порушення військової дисципліни, як зазначається у висновку службового розслідування, є особиста недисциплінованість військовослужбовця. Порушення військової дисципліни скоєно у службовий час навмисно, під час виконання обов`язків з військової служби.

Вимогами статті 11 Статуту внутрішньої служби ЗС України встановлені загальні обов`язки військовослужбовців. Так, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань міжнародних зобов`язань покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Відповідно вимог статті 12 Статуту внутрішньої служби ЗС України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

Згідно вимог ст. 43 Положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, особи офіцерського складу, прапорщики (мічмани) Збройних Сил України за їх згодою можуть бути відряджені до органів виконавчої влади, інших цивільних установ із залишенням на військовій службі

Статтею 3 Інструкції визначено, що розслідуванням повинно бути встановлено: наявність чи відчутність події, з приводу якої було призначено розслідування, та її обставин (час, місце) і наслідки; осіб, з вини яких трапилася подія, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли шкідливим наслідкам або створювали загрозу для їх спричинення; наявність причинного зв`язку між подією, з приводу якої було призначено службове розслідування, та неправомірними діями військовослужбовця; конкретні неправомірні дії військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; вимоги чинного законодавства чи інших нормативно-правових актів та керівних документів, які було порушено; ступінь вини кожної з осіб, причетних до правопорушення; форму вини (навмисно чи з необережності) та мотиви протиправної поведінки військовослужбовця і його ставлення до скоєного; умови та причини, що сприяли правопорушенню; чи вчинено правопорушення під час виконання військовослужбовцем службових обов`язків.

Відповідно до п.4.1 ст.4 Інструкції, за результатами службового розслідування складається акт, у якому, крім положень, що визначені пунктом 3 цієї Інструкції, обов`язково зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді особи, стосовно якої проведено службове розслідування; підстави службового розслідування; час, місце, суть порушення, який нормативний акт порушено (його назва, дата прийняття); обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність чи знімають вину; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення; пропозиція щодо притягнення винних осіб до відповідальності; інші заходи, які пропонується здійснити.

На думку суду, службове розслідування відносно позивача проведено із дотриманням вимог ст.3, ст.4 Інструкції та відображенням усіх даних та обставин, які підлягають встановленню.

Так, в акті службового розслідування, серед причин неналежного виконання поставленого завдання та порушення військової дисципліни зазначено особисту недисциплінованість військовослужбовця - позивача, яка скоєна у службовий час навмисно, під час виконання службових обов`язків з військової служби.

Разом з цим, висновки акту службового розслідування про допущені позивачем порушення підтверджуються показаннями службових осіб, які зафіксовані в пояснювальних записках, рапортах, доповідних записках, листах, копії яких наявні в матеріалах справи.

Положеннями п. 4.2, 4.3 ст. 4 Інструкції визначено, що акт службового розслідування підписується особами, якими воно проводилося. Кожен учасник розслідування має право викласти свою окрему думку. Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд посадовій особі, яка призначила розслідування. До акта додаються всі матеріали розслідування. Посадова особа, яка призначала службове розслідування, проводить бесіду з військовослужбовцем, стосовно якого воно проводилось. За результатами бесіди оформляється аркуш бесіди із зазначенням дати її проведення, а також заперечень, прохань (побажань) особи, стосовно якої проведено службове розслідування. Аркуш бесіди підписується особою, яка проводила бесіду, військовослужбовцем, з яким вона проводилась, присутніми посадовими особами та його безпосереднім начальником. У разі ухилення військовослужбовця від проведення бесіди або відмови підписати аркуш бесіди посадовою особою в ньому робиться відповідний запис про відмову. Аркуш бесіди зберігається з матеріалами службового розслідування.

Згідно положень ст.ст. 86, 87 Дисциплінарного статуту, після розгляду письмової доповіді про проведення службового розслідування командир проводить бесіду з військовослужбовцем, який вчинив правопорушення. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби. Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення.

Як встановлено під час розгляди справи, з позивачем проводилась відповідна бесіда по вказаному вище службовому розслідуванню та був складений аркуш бесіди, в якому позивач зазначив, що з результатами службового розслідування ознайомлений, проте не згоден у зв`язку з неправдивою інформацією, зазначивши, в чому саме, на його думку, вона полягає (т.1 а.с.108).

Пунктами 5.1, 5.2, 5.3 ст. 5 Інструкції зазначено, що посадова особа, яка призначала службове розслідування, розглядає у 10-денний термін акт та всі інші матеріали службового розслідування і приймає відповідне рішення. Про прийняте рішення повідомляється військовослужбовцю, стосовно якого проводиться службове розслідування, а у випадках, передбачених пунктом 4.4. цієї Інструкції, також начальнику органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. Притягнення військовослужбовця за результатами службового розслідування до відповідальності здійснюється згідно з вимогами чинного законодавства. Дисциплінарне стягнення накладається у терміни, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

Статтею 68 Дисциплінарного статуту визначені дисциплінарні стягнення, які накладаються на молодших та старших офіцерів, а саме: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) попередження про неповну службову відповідність; д) пониження в посаді; е) пониження військового звання на один ступінь; є) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; ж) позбавлення військового звання.

Відповідно до ст. 102 Дисциплінарного статуту попередження про неповну службову відповідність застосовується одноразово і накладається наказом посадової особи, якій цим Статутом надано таке право.

Як вбачається з матеріалів справи та вже встановлено судом, 23 липня 2014 року ТВО командира військової частини НОМЕР_2 капітаном 3 рангу ОСОБА_2 винесено наказ № 17 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про результати службового розслідування несвоєчасного прибуття до нового місця дислокації військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_1 », згідно якого по п.1 наказано за порушення вимог Військової присяги, ст.ст. 11,12 Статуту внутрішньої служби ЗС України, ст. 43 Положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що виявилось у переході на сторону окупаційних військ збройних сил РФ, підписанні контракту про проходження військової служби в збройних силах Російської Федерації, виконання обов`язків з військової служби у періоді з 22.03.2014 року по 26.03.2014 року в окупованій частині, у самовільному, без дозволу командування частини та відповідних документів, убутті до збірного пункту м. Київ, старшого лейтенанта ОСОБА_1 попередити про неповну службову відповідність. Згідно п. 2 цього наказу заступнику командира частини 23.07.2014 року наказано направити копію матеріалів службового розслідування до Одеської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України та Управління СБУ в м. Одеса для надання правової оцінки діям старшого лейтенанта ОСОБА_1 , пов`язаним з переходом його на сторону окупаційних військ збройних сил РФ, підписанні контракту про проходження військової служби в збройних силах Російської Федерації, виконання обов`язків з військової служби у періоді з 22.03.2014 року по 26.03.2014 року у окупованій частині (т.1 а.с.77-80).

При цьому, як повідомили представники відповідачів під час розгляду справи, жодних даних за наслідками направлення копії матеріалів службового розслідування до Одеської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України та Управління СБУ в м. Одеса до відповідачів не надходило.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом під час розгляду справи обставини та зважаючи на положення діючого законодавства, суд вважає, що під час розгляду справи відповідачами із посиланням на певні докази та положення діючого законодавства доведено вчинення позивачем порушень Військової присяги, вимог статті 11, статті 12 Статуту внутрішньої службі України, приписів статті 43 Положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, у зв`язку із чим, суд приходить до висновку, що військовою частиною НОМЕР_2 правомірно, в межах наданих повноважень, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, прийнято оскаржуваний наказ від 23 липня 2014 року № 17 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про результати службового розслідування несвоєчасного прибуття до нового місця дислокації військової частини НОМЕР_2 старшого лейтенанта ОСОБА_1 ».

Таким чином, вимоги позивача про визнання протиправним (незаконним) наказу військової частини НОМЕР_2 № 17 від 23.07.2014 року Про результати службового розслідування стосовно старшого лейтенанта ОСОБА_1 та зобов`язання військову частину НОМЕР_2 негайно скасувати наказ №17 від 23.07.2014 року Про результати службового розслідування стосовно старшого лейтенанта ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, з огляду на їх недоведеність позивачем та безпідставність.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача в обґрунтування неправомірності прийняття оскаржуваного наказу військової частини НОМЕР_2 № 17 від 23.07.2014 року на те, що позивач не знав про притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани та на його заперечення щодо обставин, за яких позивачу оголошено сувору догану, оскільки, по-перше, позивач в межах розгляду даної адміністративної справи не оскаржує наказ в/ч НОМЕР_2 щодо притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани за події, які мали місце 24 лютого 2014 року; а, по-друге, оскаржуваний наказ військової частини НОМЕР_2 № 17 від 23.07.2014 року прийнято саме за порушення позивачем вимог Військової присяги, ст.ст. 11,12 Статуту внутрішньої служби ЗС України, ст. 43 Положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що виявилось у переході на сторону окупаційних військ збройних сил РФ, підписанні контракту про проходження військової служби в збройних силах Російської Федерації, виконання обов`язків з військової служби у періоді з 22.03.2014 року по 26.03.2014 року в окупованій частині, у самовільному, без дозволу командування частини та відповідних документів, вибутті до збірного пункту м. Київ, старшого лейтенанта ОСОБА_1 .

Водночас, з огляду на те, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання незаконними та скасування наказу військової частини НОМЕР_2 № 17 від 23.07.2014 року Про результати службового розслідування стосовно старшого лейтенанта ОСОБА_1 та наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 27.05.2014 року № 61 (по особовому складу) в частині, що стосується ОСОБА_1 (п.684 § 35), а також, зважаючи на отримані на запити суду довідки про нараховані та виплачені види грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 28.05.2014 року по 12.09.2014 року, та підтверджуючі ці дані документи, які містяться в матеріалах справи, суд доходить висновку, що не підлягає задоволенню похідна вимога позивача про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 провести повне нарахування грошового забезпечення ОСОБА_1 (враховуючи 100% надбавку за службу) з 28.05.2014 року по 12.09.2014 року.

Разом з цим, враховуючи правомірність прийняття відповідачами оскаржуваних наказів, також не підлягають задоволенню похідні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача - військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) моральної шкоди у розмірі 1 (одної) гривні.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, з урахуванням встановлених судом обставин та на підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 14, 70, 71, 72, 79, 86, 94, 158 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України про визнання протиправним рішення (наказу), визнання незаконними наказів, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги на постанову суду одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст. 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови складений та підписаний суддею 02.03.2015 року.

Суддя О.М. Соколенко

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України про визнання протиправним рішення (наказу), визнання незаконними наказів, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

02 березня 2015 року.