Справа № 804/18160/14
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2014-12-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЦарікової О.В.,
секретаря судового засіданняБезрученко К.В.,
представника позивача:Кириченка О.П.,
представника відповідача: Бобошко О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо -комерційне підприємство «Індустріальний» про застосування заходів реагування,
06 листопада 2014 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо -комерційне підприємство «Індустріальний» про застосування заходів реагування, в якому позивач просить суд:
В ході проведення перевірки були виявлені наступні порушення. По - перше, з доданого до заяви на видачу експлуатаційного дозволу свідоцтва про право власності від 23.02.2001 № 2519-143 неможливо встановити право користування відповідачем об'єктом потужностей. По - друге, в порушення п. 9 Порядку видачі експлуатаційного дозволу для потужностей (об'єктів) з виробництва, переробки або реалізації харчових продуктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 № 712, відповідачем замість протоколів досліджень харчових продуктів надано протоколи, які не мають жодного відношення до протоколів досліджень харчових продуктів, проведених акредитованими лабораторіями.
У судовому засіданні представник позивача адміністративний позов підтримав, просив суд задовольнити повністю.
Представник відповідача у судовому засіданні проти заявленого адміністративного позову заперечила в повному обсязі, просила відмовити в його задоволенні повністю.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Так, до Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області у відповідності до вимог ст. 7 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» відповідачем було подано заяву на отримання експлуатаційного дозволу на об'єкт потужностей - цех з виробництва салатів «по - корейські», за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Автопаркова, 4, а також разом із вказаною заявою надавалися наступні документи:
- копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців про надання інформації щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо - комерційне підприємство «Індустріальний»;
- копія документа, що підтверджує прийняття в експлуатацію закінченого об'єкта будівництва - свідоцтво про право власності на будівлю реєстраційний № 2519-143 від 23.02.2001;
- перелік харчових продуктів;
- протоколи лабораторних досліджень;
- акт санітарно-епідеміологічного обстеження об'єкту від 22.01.2014.
Позивач наголошує на тому, що свідоцтво про право власності від 23.02.2001 реєстраційний № 2519-143 на будівлю, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Автопаркова, 4, не може підтверджувати прийняття в експлуатацію об'єкта закінченого будівництвом цеху з виробництва салатів, оскільки зі вказаного свідоцтва про право власності вбачається, що власником будівлі є ТОВ Агропромисловий комплекс «Самара». В той час як з акту санітарно - епідеміологічного обстеження об'єкта «приміщення цеху з виробництва салатів» вбачається, що приміщення орендується відповідачем у ТОВ «Рост» на підставі договору оренди від 02.01.2014 № 1. Таким чином, свідоцтво про право власності реєстраційний № 2519-143 від 23.02.2001 не має жодного відношення до відповідача та не дає можливості встановити право користування відповідачем об'єктом потужностей.
До того ж, додані відповідачем до заяви протоколи досліджень не є протоколами досліджень харчових продуктів.
Із такою позицією позивача суд не погоджується з огляду на наступне.
Суспільні відносини, які виникають у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, визначає відповідні права і обов'язки державних органів, підприємств, установ, організацій та громадян, встановлює порядок організації державної санітарно-епідеміологічної служби і здійснення державного санітарно-епідеміологічного нагляду в Україні регулює Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» ( далі - Закон).
Згідно вимог ст. 31 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» Державна санітарно - епідеміологічна служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення. Посадовими особами Державної санітарно - епідеміологічної служби України є головні державні санітарні лікарі та їх заступники, інші працівники державної санітарно-епідеміологічної служби України, уповноважені здійснювати державний санітарно - епідеміологічний нагляд згідно з цим Законом.
Державний санітарно - епідеміологічний нагляд здійснюється відповідно до Положення про державний санітарно - епідеміологічний нагляд в Україні, що затверджується Кабінетом Міністрів України, вибірковими перевірками дотримання санітарного законодавства за планами органів державної санітарно - епідеміологічної служби, а також позапланово залежно від санітарної, епідемічної ситуації та за заявами громадян.
Відповідно до ст. 33 цього Закону, основними напрямами діяльності державної санітарно-епідеміологічної служби є, зокрема: здійснення державного санітарно-епідеміологічного нагляду; визначення пріоритетних заходів у профілактиці захворювань, а також у охороні здоров'я населення від шкідливого впливу на нього факторів навколишнього середовища; вивчення, оцінка і прогнозування показників здоров'я населення залежно від стану середовища життєдіяльності людини, встановлення факторів навколишнього середовища, що шкідливо впливають на здоров'я населення; підготовка пропозицій щодо забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення, запобігання занесенню та поширенню особливо небезпечних (у тому числі карантинних) та небезпечних інфекційних хвороб; контроль за усуненням причин і умов виникнення і поширення інфекційних, масових неінфекційних захворювань, отруєнь та радіаційних уражень людей; методичне забезпечення та здійснення контролю під час визначення рівня небезпечності відходів.
Статтею 42 Закону визначено заходи щодо припинення порушення санітарного законодавства, до яких відносяться, зокрема, обмеження, тимчасова заборона чи припинення діяльності підприємств, установ, організацій, об'єктів будь-якого призначення, технологічних ліній, машин і механізмів, виконання окремих технологічних операцій, користування плаваючими засобами, рухомим складом і літаками у разі невідповідності їх вимогам санітарних норм.
Відповідно до п. 1 Положення, про Державну санітарно - епідеміологічну службу України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 400/2011 (далі - Положення № 400/211), Держсанепідслужба України входить до системи органів виконавчої влади у галузі охорони здоров'я та утворюється для забезпечення реалізації державної політики у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.
Підпунктом 11 пункту 4 Положення № 400/211 визначено, що Держсанепідслужба України відповідно до покладених на неї завдань: видає дозволи, висновки, гігієнічні сертифікати, інші документи дозвільного характеру, передбачені законодавством.
Крім того, згідно підпункту 31 пункту 4 Положення № 400/211, Держсанепідслужба України відповідно до покладених на неї завдань: видає обов'язкові для виконання постанови, накази, розпорядження, висновки, приписи з питань усунення або обмеження шкідливого впливу на стан здоров'я і життя людини факторів середовища життєдіяльності, організовує і контролює їх виконання.
Вищезазначені повноваження також передбачені п. п. 4.11, 4.31 Положення про Головне управління Держсанепідслужби України у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Держсанепідслужби України № 59 від 11.06.2012.
Згідно п. 1 ст. 22 Закону України «Про безпечність та якість харчових продуктів» оператори потужностей (об'єктів), що здійснюють в Україні діяльність з виробництва та/або обігу харчових продуктів, підконтрольних санітарній службі, повинні отримати експлуатаційний дозвіл відповідного головного державного санітарного лікаря, який видається на кожну з таких потужностей (об'єктів), що використовуються для здійснення вищезазначеної діяльності. Потужностям (об'єктам), які потребують експлуатаційного дозволу, присвоюється персональний контрольний (реєстраційний) номер. Потужності (об'єкти) та їх оператори заносяться до реєстру потужностей (об'єктів), який ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я.
Так, пунктами 8, 9 Порядку видачі експлуатаційного дозволу для потужностей (об'єктів) з виробництва, переробки або реалізації харчових продуктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 712 (далі - Порядок № 712) визначено, що для отримання експлуатаційного дозволу оператору потужностей (об'єктів) необхідно звернутися із заявою до головного державного санітарного лікаря або головного державного інспектора ветеринарної медицини відповідної території за формою, встановленою головним державним санітарним лікарем України або головним державним інспектором ветеринарної медицини України.
До заяви додаються: копія документа, який підтверджує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта; перелік харчових продуктів, що виробляються, переробляються або реалізуються, за підписом заявника; протоколи досліджень харчових продуктів, проведених акредитованими лабораторіями.
Судом встановлено, що позивач звернувся до Дніпропетровського міського управління Головного управління Держасанепідслужби у Дніпропетровськвій області із заявою від 04.04.2014 вх. №1875 для отримання експлуатаційного дозволу на об'єкт: цех з виробництва салатів по-корейські, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Автопаркова 4. До заяви були додані: акт санітарно - епідеміологчного обстеження об'єкту, копія свідоцтва про право власності, асортимент продукції, протоколи лабораторних досліджень, копія витягу з ЄДРПОУ.
В матеріалах справи наявна копія акту санітарно - епідеміологічного обстеження об'єкту від 22.01.2014, згідно висновку якого цех виробництва салатів по - корейськи Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо - комерційне підприємство «Індустріальний», розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Автопаркова, 4, відповідає вимогам Санітарних правил для підприємств, які виробляють плодоовочеві консерви, сушені фрукти, овочі та картоплю, квашену капусту і солені овочі № 962-72.
Судом встановлено, що вказаним приміщенням, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Автопаркова 4, відповідач користується на підставі договору суборенди від 25.12.2013 № ДК-10, укладеного з Приватним підприємством «ДК ДЕКА».
В матеріалах справи наявне свідоцтво про право власності на будівлю, за адресою: вул. Автопаркова, 4, від 23.02.2001, реєстровий № 2519 - 143, з якого вбачається належність будівлі за вищевказаною адресою на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю Агропромисловому комплексу «Самара». Свідоцтво видане на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23.02.2001 № 437.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про власність» (що діяв на момент видачі вищевказаного свідоцтва) суб'єктами права власності в Україні визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава.
Згідно ч. 1 ст. 26 вказаного Закону, об'єктами права власності господарського товариства, що є юридичною особою, є грошові та майнові внески його членів, а також майно, набуте внаслідок господарської діяльності, та інше майно, придбане на підставах, не заборонених законом.
На момент отримання свідоцтва про право власності Товариством з обмеженою відповідальністю Агропромисловим комплексом «Самара» від 23.02.2001, реєстровий № 2519 - 143, порядок прийняття в експлуатація об'єктів будівництва визначався ДБН.А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», затвердженими наказом Держкоммістобудування України від 5 жовтня 1994 року № 48 і введеними в дію з 01.01.1995. Пунктом 1.1 вказаних норм встановлювалося, що закінчені будівництвом і підготовлені до експлуатації відповідно до затвердженого проекту об'єкти підлягають введенню в експлуатацію в порядку, який встановлений законодавством.
Пунктом 3.1 ДБН.А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», затвердженими наказом Держкоммістобудування України від 5 жовтня 1994 року № 48 і введеними в дію з 01.01.1995, визначалося, що порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, які не є державною власністю встановлюється Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, облвиконкомами, Київськими та Севастопольськими міськвиконкомами за погодженням з Державним комітетом України у справах містобудування і архітектури.
Ці об'єкти рекомендовано вводити в експлуатацію за рішенням, що приймається державною технічною комісією.
Результати роботи державної технічної комісії є складання і підписання акта державної технічної комісії (додаток 4), в якому приймається рішення про готовність до введення об'єкта в експлуатацію (п.3.9).
Підписаний та затверджений акт державної технічної комісії є рішенням про готовність до введення в експлуатацію об'єкта, підставою для включення даних про його введення в державну статистичну звітність, а також для оформлення права власності на збудований об'єкт (п. 3.11 ДБН.А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», затвердженими наказом Держкоммістобудування України від 5 жовтня 1994 року № 48 і введеними в дію з 01.01.1995).
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про основи містобудування» (у редакції від 16.11.1992) до компетенції виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів у сфері містобудування належить, зокрема, здійснення державного контролю у сфері містобудування, проведення робіт, пов'язаних з прийняттям в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством.
З аналізу наведених положень, що були чинними на момент видачі свідоцтва про право власності реєстровий № 2519-143 від 23.02.2001 ТОВ Агропромисловому комплексу «Самара», можна дійти висновку, що видачі свідоцтва про право власності на об'єкт будівництва передувало введення його в експлуатацію, на підставі висновків державної технічної комісії, результатом чого було складання та видача відповідного акту введення в експлуатацію, що в свою чергу, в подальшому було підставою для оформлення права власності на об'єкт будівництва з видачею відповідного свідоцтва.
У відповідності до п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджено постановою КМУ від 17.10.2013 за № 868 ( далі - Порядок № 868), документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення прав на нерухоме майно є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат.
Пунктом 49 Порядку № 868 визначено, що тільки для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об'єкт нерухомого майна заявник подає в пакеті документів документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.
Таким чином, документ, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту нерухомого майна обов'язково має місце бути виключно у первісного забудовника, що дає право такій особі зареєструвати право власності за собою та отримати свідоцтво про право власності.
Тобто, наявність документу, що посвідчує право власності на майно - свідоцтва про право власності на будівлю від 23.02.2001 реєстровий № 2519 - 143 вже свідчить про прийняття цього об'єкту нерухомості до експлуатації та повинно бути в наявності у первинного власника об'єкту будівництва.
Крім того, про той факт, що відповідач не є власником приміщення, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Автопаркова, 4, Дніпропетровському міському управлінню Головного управління Держасанепідслужби у Дніпропетровській області на момент розгляду пакету документів та видачі експлуатаційного дозволу було достеменно відомо, що вбачається з акту санітарно - епідеміологічного обстеження об'єкту від 22.01.2014, в якому перевіряючий - лікар з гігієни харчування Дніпропетровського міського управління Головного управління Держасанепідслужби у Дніпропетровській області Чебанова О.В. зазначила, що цех з виробництва салатів, розташований у орендованому приміщенні.
Стосовно доводів позивача про ненадання відповідачем протоколів досліджень харчових продуктів, проведених акредитованими лабораторіями, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що відповідачем подавалися: протокол проведення дослідження шумового навантаження та інфразвуку № 585 від 28.11.2013; протокол проведення досліджень метеорологічних факторів № 1033 від 28.11.2013; протокол проведення досліджень освітлення робочого місця № 972 від 28.11.2013; протокол дослідження питної води № 736 від 08.11.2013; результат санітарно-мікробіологічного дослідження № 498 від 08.11.2013. Також, в матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії: протоколу № 16/02 від 24.02.2014 продукції: капуста пелюстками по-корейські, капуста морська по-корейські, морква по - корейські, складеного Санітарно - технологічною харчовою лабораторією ТОВ «ЕКСПРЕС», свідоцтво про атестацію № ПЧ - 135/2012 від 26.07.2012; копія протоколу випробувань зразків продуктів харчування № 317 - 322 від 07.04.2014, складеного Державним підприємством «Дніпропетровський центр захисту прав споживачів» (свідоцтво про атестацію № ПЧ - 042/2012 від 21.03.2012).
За змістом п. 9 Порядку № 712, для видачі експлуатаційного дозволу не вимагається надання протоколів досліджень на всі категорії харчових продуктів, які реалізуються.
Крім того, п. 4 ст. 22 Закону України «Про безпечність та якість харчових продуктів» визначено, що форма та умови експлуатаційного дозволу, порядок його отримання, призупинення, анулювання та поновлення, а також розмір плати за видачу та поновлення експлуатаційного дозволу встановлюються Кабінетом Міністрів України на підставі спільного подання центральних органів виконавчої влади у сфері охорони здоров'я та з питань аграрної політики.
У відповідності до п. 22 Порядку № 712 , дія експлуатаційного дозволу анулюється постановою про анулювання дії експлуатаційного дозволу відповідного головного державного санітарного лікаря або головного державного інспектора ветеринарної медицини чи їх заступників у разі невиконання у встановлені строки вимог припису про усунення допущених порушень або припису про тимчасове зупинення функціонування потужностей (об'єктів) та/або тимчасову заборону обігу об'єктів санітарних заходів.
Статтею 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» визначено, що дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів: валютного контролю; митного контролю на кордоні; державного експортного контролю; контролю за дотриманням бюджетного законодавства; банківського нагляду; державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції; державного нагляду за дотриманням вимог ядерної безпеки; державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації; при проведенні оперативно-розшукової діяльності, дізнання, прокурорського нагляду, досудового слідства і правосуддя.
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду у відповідності п. 1 абз. 4 п.7 ст. 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», яким визначено, що дозвільний орган, що видав документ дозвільного характеру, може звернутися до адміністративного суду з позовом про застосування заходу реагування у виді анулювання документа дозвільного характеру, за наявності хоча б однієї з таких підстав: встановлення факту надання в заяві про видачу документа дозвільного характеру та документах, що додаються до неї, недостовірної інформації.
Позивач вважає, що ТОВ «Виробничо - комерційне підприємство «Індустріальний» під час подання заяви та документів до неї, для отримання документу дозвільного характеру було надано недостовірну інформацію.
Таким чином, суд вважає, що в даному випадку у позивача відсутні підстави, визначені абз. 4 п. 7 ст. 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» на звернення до адміністративного суду про застосування заходу реагування у вигляді анулювання документа дозвільного характеру, тому що дія цього Закону не поширюється на відносини щодо надання неналежних документів чи їх ненадання взагалі.
Крім того, у відповідності до ст. 4 - 1 п. 5 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», підставами для відмови у видачі документа дозвільного характеру є: подання суб'єктом господарювання неповного пакета документів, необхідних для одержання документа дозвільного характеру, згідно із встановленим вичерпним переліком.
Пунктом 7 зазначеної статті Закону передбачено, що державний адміністратор після надходження заяви та документів, що додаються до неї, формує дозвільну справу, у якій зберігаються копія заяви на отримання відповідного документа дозвільного характеру, опис документів, що додаються до неї (у тому числі копія документа, що підтверджує внесення плати за видачу документа дозвільного характеру, якщо така плата передбачена законом), а також копії документів дозвільного характеру або копії повідомлень регіональних або місцевих дозвільних органів про відмову у видачі документів дозвільного характеру, копії рішень дозвільних органів з відповідних питань. Державний адміністратор несе відповідальність за зберігання дозвільної справи згідно із законом.
Тобто, дозвільний орган саме в момент приймання документів перевіряє наявність всіх необхідних документів для видачі документу дозвільного характеру, та в разі наявності неповного пакету документів зобов'язаний відмовити у видачі документу дозвільного характеру. А факт прийняття рішення про видачу документу дозвільного характеру та його фактична видача свідчить виключно про відповідність поданих документів суб'єктом господарювання вимогам чинного законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 69 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Водночас, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 86 КАС України).
Позивач, як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій та рішень, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до ч. 4 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.
Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 12, 18, 69, 94, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
У задоволенні адміністративного позову Головного управління Держсанепідслужби у Дніпропетровській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо -комерційне підприємство «Індустріальний» про застосування заходів реагування відмовити повністю.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2014 року.

Суддя О.В. Царікова