Справа № 2а-12640/12/2670
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2015 року м. Київ К/800/23967/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Ліпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 Діб

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 грудня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_1 Діб до Державної міграційної служби України (далі ДМС України) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_1 Діб звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому зазначив, що перебуваючи на території України звернувся до відповідача із заявою про надання йому захисту, відповідно до Закону України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон № 3671-VI). Посилаючись на те, що згідно з повідомленням від 10 вересня 2012 року №91 йому відмовлено у наданні статусу біженця, просив суд визнати неправомірним і скасувати рішення ДМС України від 10 серпня 2012 року №422-12 та зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 грудня 2012 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2013 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач порушує питання про скасування судових рішень та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. Зазначає, що судами порушено норми матеріального права, зокрема, неправильно застосовано Закон № 3671-VI. Вказує, що суди не дали належної оцінки обставинам справи та матеріалам його міграційної справи.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 Діб є громадянином Палестини та уродженцем Лівана, арабом за національністю та мусульманином. Востаннє до України прибув легальним шляхом 14 січня 2004 року.

У березні 2012 року ОСОБА_1 Діб звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про надання йому в Україні статусу біженця через те, що є палестинським біженцем у Лівані, проте не може проживати в цій країні через дискримінацію, війну та постійні внутрішні конфлікти між партіями та державою.

У ході проведених співбесід, послався на те, що мешкав у таборі ОСОБА_2 , проте через постійні утиски з боку влади, виїхав до Кіпру, а потім до Лівії де пробув близько півроку. У 1992 році прибув в Україну з метою нелегально виїхати до Європи. Проте, його знайомий вивіз його в Росію, де позивач пробув тиждень та, не потрапивши до Європи, знову повернувся в Україну, де проживав до 1997 року. У 1994 році він одружився з громадянкою України, у 1995 році у нього народилася донька, а в 1997 році він знову повернувся до Лівану. У 2004 році згідно із запрошенням дружини він знову приїхав в Україну. Проте, у зв`язку з погіршенням сімейних відносин, переїхав до Києва, де отримав реєстрацію до 2010 року. Пославшись на те, що через розлучення у 2004 році, не має можливості отримати посвідку на проживання, звернувся до міграційної служби, з метою легалізації на території України.

Рішенням Державної міграційної служби України від 10 серпня 2012 року №421-12 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав для надання такого статусу.

Підставою прийняття такого рішення став висновок Головного управління ДМС України в м. Києві від 06 липня 2012 року, згідно з яким, ОСОБА_1 Діб слід відмовити у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання не існує, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 цього Закону, особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Умови за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначені статтею 6 Закону № 3671-VI, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Як встановлено судами, перебуваючи в Україні з 1994 року по 1997 рік ОСОБА_1 Діб із заявою про легалізацію свого перебування на території країни до органів міграційної служби не звертався, а у 1997 році без будь-яких обмежень повернувся до Лівану, де проживав до 2004 року. У 2004 році позивач легально повернувся в Україну та отримав дозвіл на перебування в Україні до 2010 року, проте за цей час жодних дій з метою залишитись у країні на законних підставах не вчиняв.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій правильно зазначили, що єдиною метою виїзду з Лівану позивача був пошук кращих умов проживання та працевлаштування, а тому рішення суб`єкта владних повноважень про відмову у наданні йому статусу біженця є правомірним.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 Діб відхилити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 грудня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак