Справа № 826/16670/14
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

24 лютого 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Степанюка А.Г., Шурка О.І.,

при секретарі Зубрицькому Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2014 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду першої інстанції із позовом, в якому просили: визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо ненадання за запитом на інформацію ОСОБА_2 та ОСОБА_3 інформації про те, які саме порушення кримінального процесуального законодавства з боку службових осіб СВ Печерського району РУ були виявлені, якими службовими особами СВ Печерського району РУ було порушено кримінальне процесуальне законодавство згідно листа від ГСУ МВС від 11.09.2014 №13/Н-5796, до яких саме осіб Печерського РУ ГУ МВС України в місті Києві вжиті заходи і які саме; зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України надати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 інформацію про те, які саме порушення кримінального процесуального законодавства з боку службових осіб СВ Печерського району РУ були виявлені (в деталях по кожному вказаному позивачами в заявах до МВС фактах та встановлених додатковою перевіркою), якими службовими особами СВ Печерського району РУ було порушено кримінальне процесуальне законодавство згідно листа від ГСУ МВС від 11.09.2014 №13/Н-5796, до яких саме осіб Печерського РУ ГУ МВС України в місті Києві вжиті заходи і які саме.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2014 позов задоволено частково: зобов'язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути інформаційний запит ОСОБА_2 і ОСОБА_3 №2 від 15.09.2014 та надати відповідь у відповідності до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду; в задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 15.09.2014 позивачами подано до Міністерства внутрішніх справ України запит на інформацію №2, в якому ОСОБА_3 і ОСОБА_2 просили відповідача надати наступну інформацію:

1) які саме порушення кримінального процесуального законодавства з боку службових осіб СВ Печерського РУ були виявлені (про які йде річ в листі від ГСУ МВС від 11.09.2014 №13/Н-5796);

2) якими службовими особами СВ Печерського РУ було порушено кримінальне процесуальне законодавство згідно листа від ГСУ МВС від 11.09.2014 №13/Н-5796;

3) до яких саме осіб Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві вжиті заходи реагування і які саме.

Необхідність отримання даної інформації, з огляду на зміст інформаційного запиту, виникла у зв'язку з отриманням позивачами на їх звернення відповіді від Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України від 11.09.2014, в якій ОСОБА_2 і ОСОБА_3 проінформовано, що за дорученням ГСУ МВС працівниками слідчого управління ГУ МВС України в м. Києві проведено службову перевірку щодо можливих порушень діючого законодавства слідчими Печерського та Подільського районних управлінь вищезазначеного ГУ МВС. Враховуючи, що під час перевірки відомостей, викладених позивачами у зверненнях, встановлено факти порушень кримінального процесуального законодавства з боку службових осіб СВ Печерського РУ, до цих осіб ужито заходів дисциплінарного впливу. Крім того, позивачам повідомлено, що у період з 11.09.2014 по 06.09.2014 робочою групою ГСУ МВС перевірено організацію роботи окремих слідчих підрозділів ГУ МВС України в місті Києві, зокрема, перевірці піддано Печерське районне управління. За результатами перевірки керівництвом МВС доручено ГУМВС України в місті Києві, у зв'язку з виявленими порушеннями та прорахунками, провести службове розслідування, до винних службових осіб вжити заходів реагування.

Враховуючи, що вказаний лист не містить інформації щодо прізвища, ім'я і по-батькові службових осіб СВ Печерського РУ, якими було допущено порушення, не визначено які саме порушення і які заходи реагування вжито до цих осіб, а також зважаючи на те, що такі порушення стосуються прав і охоронюваних інтересів позивачів, останні звернулись до відповідача з відповідним інформаційним запитом.

Головне слідче управління МВС України у відповідь на інформаційний запит позивачів своїм листом від 19.09.2014 за №113/В-263зі повідомило останніх про те, що інформація щодо того якими службовими особами СВ Печерського РУ ГУМВС України в місті Києві допущено порушення кримінального процесуального законодавства, а також до яких службових осіб цього районного управління вжито заходів реагування та яких саме, в силу положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» та наказу МВС України від 1.05.2012 №423 «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в системі Міністерства внутрішніх справ України» віднесено до службової інформації в системі МВС і тому не може бути надана позивачам, оскільки віднесена до інформації з обмеженим доступом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки відповідь на інформаційний запит позивачів була надана, однак, містила відмову у надані запитуваної інформації, з якою позивачі не погоджуються, то немає підстав для задоволення вимог щодо визнання протиправними дій Міністерства внутрішніх справ України щодо ненадання за запитом на інформацію ОСОБА_2 та ОСОБА_3 інформації.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про доступ до публічної інформації» та Інструкцією про порядок прийому, реєстрації, розгляду запитів на публічну інформацію та відшкодування запитувачами фактичних витрат на копіювання та друк документів у системі МВС України, затвердженою наказом МВС України від 27.03.2012 №245.

Колегія суддів вважає доводи апелянта необґрунтованими та погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 40 Конституції України держава гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі Закон № 393/96-ВР) передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 15 Закону № 393/96-ВР передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Статтею 19 Закону № 393/96-ВР передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, зокрема, письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Згідно статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до довідки Вищого адміністративного суду України про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» виокремлюються такі ознаки публічної інформації:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб'єктом владних повноважень не під час виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб'єктом владних повноважень.

При цьому, у разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Згідно ст. 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а також вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація: що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону (ч.2 ст.9 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

У відповідності до статей 5, 6 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України «Про доступ до публічної інформації» перелік відомостей, що становлять службову інформацію, складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб'єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію в системі Міністерства внутрішніх справ України затверджено наказом МВС України «Про затвердження Переліку відомостей, що становлять службову інформацію в системі Міністерства внутрішніх справ України» від 14.05.2012 за №423 (далі - Наказ №423).

До службової інформації у сфері роботи з кадрами (розділ XI Наказу №423) віднесено і інформацію, що розкриває:

- інформацію з особових справ постійного та перемінного складу працівників внутрішніх справ, військовослужбовців та працівників внутрішніх військ, за винятком відомостей, які віднесені до державної таємниці;

- накази по особовому складу в частині оголошення відомостей, які дають змогу ідентифікувати особу (п.11.5);

- персональні дані працівників органів внутрішніх справ, військовослужбовців внутрішніх військ МВС, за винятком відомостей, які віднесені до державної таємниці (п.11.6).

Посилаючись саме на ці пункти Наказу №423 відповідач відмовив позивачам у наданні інформації, визначеної в запиті №2 від 15.09.2014.

Колегія суддів звертає увагу, що зі змісту запиту на інформацію №2 від 15.09.2014 вбачається, що позивачі просили повідомити про службових осіб, якими допущено порушення законодавства, які призвели до порушення їх прав.

Віднесення таких даних, а саме: прізвище, ім'я і по-батькові службових осіб СВ Печерського РУ та/або їх посада у даному райвідділі не віднесена законодавцем до інформації з обмеженим доступом.

Так, статтею 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) визначена як відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Такі відомості чи сукупність відомостей визначаються Законом України «Про захист персональних даних» як персональні дані.

Відповідно до частин 1, 2 статті 5 Закону України «Про захист персональних даних» об'єктами захисту є персональні дані. Персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом може бути заборонено тільки законом (абз.3 ч.3 ст.5 Закону України «Про захист персональних даних»).

З огляду на зазначене, віднесення відповідачем до службової, тобто до інформації з обмеженим доступом, запитуваної позивачами інформації про службових осіб СВ Печерського РУ, щодо яких виявлено порушення законодавства, які призвели (могли призвести) до порушення прав, охоронюваних законом інтересів позивачів, визнається судом безпідставним.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем протиправно відмовлено у наданні інформації на запит позивачів №2 від 15.09.2014 щодо того, які саме порушення кримінального процесуального законодавства вчинені службовими особами СВ Печерського РУ, оскільки така інформація надана позивачам у відповіді від 19.09.2014 за №13/В-263зі, однак без зазначення стосовно конкретних норм кримінального процесуального законодавства і без вказівки на те, які саме порушення вчиненні кожним із службових осіб, щодо яких виявлено такі порушення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2014 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Степанюк А.Г.

Шурко О.І.

Повний текст ухвали виготовлений 27.02.2015.

.

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Степанюк А.Г.

Шурко О.І.