Справа № 2а-0770/1002/11
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2015-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2015 рокум. Ужгород№ 2а-0770/1002/11

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гебеш С. А.

при секретарі судових засідань - Приходько Т.В.

та осіб, що беруть участь у справі:

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Діус Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до Управління пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити дії та скасування нарахованої заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Пенсійного фонду в Ужгородському районі Закарпатської області про визнання дій неправомірними та скасування нарахованої заборгованості.

Позовні вимоги мотивує тим, що 28 листопада 2010 року на адресу позивача надійшли від Управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області Акт за № 103 від 25.11.2010 року та Вимога про сплату боргу за № 103 від 25.11.2010 pоку, в яких, зокрема, зазначено про необхідність сплати боргу по страхових внесках до Управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі в сумі 733,26 грн.

Станом на 01 січня 2011 року заборгованість ОСОБА_4 перед Управлінням Пенсійного фонду України в Ужгородському районі, про яку позивачу надано коротку письмову інформацію, складає в загальній сумі 1440,00 грн.

Позивач зазначає, що є самозайнятим працюючим інвалідом, який обрав особливий вид оподаткування - спрощену систему оподаткування відповідно до Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 28.06.99 року №746/99.

Пенсію по інвалідності йому нараховує та виплачує Управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області. Позивач вважає, що Управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі, здійснюючи вищезазначені нарахування, порушило його права.

23 грудня 2014 року до суду надійшло узагальнююче доповнення до позовної заяви від позивача, згідно якого він просить змінити позовні вимоги з суми 1440,00 грн. на 836,59 грн., у зв'язку з тим, що з позивача примусово стягнуто по Вимозі №130 за виконавчим провадженням від 10.08.2012 року ВП №23413666 суму 836,59 грн.

Представник позивача в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов в повному обсязі з підстав наведених у первинній позовній заяві та в узагальнюючому доповненні до позовної заяви, а саме просила:

1) визнати дії Управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі неправомірними;

2) зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі скасувати нараховану заборгованість за III квартал 2010 року;

3) зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області повернути позивачу примусово стягнені з нього кошти в сумі 836,59 грн;

4) зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області компенсувати позивачу виплачені судові витрати в повному обсязі відповідно до наявних квитанцій про сплату судового збору за весь період знаходження справи на розгляді в судах.

Представник відповідача позов не визнала, проти такого заперечувала з мотивів наведених у письмових запереченнях проти позову та запереченнях на узагальнююче доповнення до позовної заяви. Просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням зібрані докази, кожен окремо та в їх сукупності, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилом ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_4 зареєстрований в Управлінні Пенсійного фонду України в Ужгородському районі з 20 січня 1997 року і є суб'єктом малого підприємництва, що застосовує спрощену систему оподаткування та сплачує єдиний податок.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року визначено, що законодавство про пенсійне страхування базується на Конституції України, складається з основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, а також інших законів та нормативно - правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Вищевказаним Законом також визначено, що страхові внески - це кошти відрахувань на соціальне страхування та збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, сплачені згідно із законодавством, що діяло раніше; кошти, сплачені на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058 від 09.07.2003 року (надалі Закон 1058) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи пенсійного страхування, дія інших нормативно-правових актів може поширюватись на ці відносини лише у випадках, предбачених цим Законом. Виключно цим Законом визначаються:

-платники страхових внесків, їх права та обов'язки;

-порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками.

Отже, обов'язок сплачувати страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не зумовлюється статусом платника податку як суб'єкта підприємницької діяльності.

Так, 08.07.2010 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до законів України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» та «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» N 2461-VI, яким були внесені зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме Підпункт 4 пункту 8 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» викладено в новій редакції і встановлено, що фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом.

Зазначеним особам надано право самостійно визначати суму страхового внеску для себе та членів своєї сім'ї. При цьому розмір внеску з урахуванням частини єдиного або фіксованого податку, що перераховується до Фонду, повинен становити не менше мінімального розміру страхового внеску за кожну особу та не більше розміру страхового внеску, обчисленого з максимальної величини фактичних витрат на оплату праці, з якої сплачуються внески.

Згідно із ч. 6 ст. 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Базовим звітним періодом для фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності у тому числі, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок) є квартал.

Тому, сплата здійснюється щоквартально протягом 20 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного кварталу, а саме: - за липень - вересень 2010 року - до 20 жовтня 2010 року.

Сума сплаченого єдиного податку позивача за період липень-вересень складала 360 грн. (ставка єдиного податку становить 120,00 грн.).

До органів Пенсійного фонду надійшло 42% від сплаченої суми, тобто 151,20 грн. (із ставки 120 грн. - відщеплення становить 50,40 грн.).

Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати у 2010 році згідно із Законом України «Про державний бюджет на 2010 рік» (у липні, серпні та вересні мінімальна заробітна плата становила 888,00 грн.) мінімальний страховий внесок становить:

- липні-вересні - по 294,82 грн. (888,00 (розмір мінімальної заробітної плати, який встановлений на липень-вересень 2010 року) х 33,2% = 294,82 грн.). Загальна сума страхового внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування становить 884,46 грн.

За липень-вересень 2010 року сума внеску, зарахована на рахунки Пенсійного фонду із сплати єдиного податку ОСОБА_4 становила 151,20 грн.

Враховуючи, що частково в сплату страхових внесків було включено суму 151,20 грн., то заборгованість із страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування склала 733,26 грн. (884,46 грн. - 151,20 грн.), що вказано в розрахунку сум доплати до мінімального страхового внеску в Акті №103 від 25.11.2010 року, який міститься в матеріалах справи (а.с. 5) та у вимозі про сплату боргу від 25 листопада 2010 року №103, копія якої теж знаходиться у матеріалах справи (а.с. 6-7).

Так, згідно ч. 2 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058 суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20, вищеназваного Закону вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків.

Суми несплачених страхових внесків стягуються у порядку, встановленому статтею 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Ч. 3 ст. 106 Закону передбачено, що територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Крім того, статтею 18 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058 зазначено, що страхові внески не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування. На ці внески не поширюється податкове законодавство.

Позивачем надано, як додаток до позовної заяви, копії Довідок МСЕК та копію посвідчення інваліда ІІ групи серії АД № 295552 в обґрунтування своєї позиції, що позивач є працюючим інвалідом, за якого підприємство сплачує страхові внески за ставкою 4 відсотки від об'єкта оподаткування (містяться в матеріалах справи (а.с. 9-10, а.с. 207).

Однак, ч. 6 ст. 18 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» який діє на момент виникнення спірних правовідносин визначено, що законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Суд не може брати до уваги посилання позивача на п. 2 ст. 2 та п. 2 ст. 4 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» від 26.06.1997 року, оскільки такий втратив чинність на підставі Закону України Про внесення змін до законів України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» та «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 2461-VI від 08.07.2010 року.

Окрім цього, підпункт 16 п.15 Прикінцевих положень Закону №1058 визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом інші Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Оскільки Указ Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 03.07.1993 року за №727/98, на який посилається позивач, суперечить Закону №1058, таким чином має застосовуватися положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Позивач вказує на те, що Закон України «Про внесення змін до законів України Про Державний бюджет України на 2010 рік» та «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» N 2461-VI, який набув чинності 17.07.2010 року, а заборгованість із страхових внесків нарахована, починаючи з 01 липня 2010 року.

Враховуючи те, що відповідно до законодавства мінімальний розмір страхового внеску встановлено на календарний місяць, а також те, що страховий стаж особам для призначення пенсії обчислюється в місяцях, сплату страхових внесків за липень 2010 року потрібно здійснювати у розмірі не менше мінімального страхового внеску.

Слід зазначити, що відповідно до Закону України Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України №3609-VI від 07.07.2011 року, який набрав чинності з 06 серпня 2011 року, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали спрощену систему оподаткування звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Однак заборгованість ОСОБА_4 як фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності до Пенсійного фонду по страховим внескам на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування за Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виникла за період 2010 року.

Судом встановлено, що ч. 15 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», на яку посилається позивач, набула чинності 06.08.2011 року, а заборгованість по страховим внескам на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування виникла за період 2010 року, тобто до моменту набрання чинності норм вищеназваного Закону, а отже суд не може брати таке посилання позивача до уваги.

Так, 8 липня 2010 року Верховною Радою України було ухвалено Закон України №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», який набрав чинності з 1 січня 2011 року.

Нормами зазначеного Закону, а саме відповідно до абзацу четвертого, пункту 7 розділу VIII «Прикінцевих та перехідних положень» цього ж Закону передбачено, що у разі погашення до 01 січня 2011 року заборгованості із сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, що виникла до 1 липня 2010 року, заборгованість із сплати фінансових санкцій підлягає списанню. Тому положення Закону 2464 передбачають списання заборгованості лише по страхових внесках на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, однак за умови, якщо страхувальник до 1 січня 2011 року сплатить заборгованість із страхових внесків до Фонду, що виникла до 1 липня 2010 року.

Натомість, стягнення заборгованості із сплати страхових внесків та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється Фондом відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій.

Відповідно до ч.2 ст.161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

У ході розгляду справи судом встановлено, що в постанові Верховного Суду України від 05.12.2013 року (а.с.238-240) з приводу неоднакового застосування судом касаційної інстанції статті 3 Указу 727/98 та положень Закону №400/97-ВР вказано, що положення ст.6 Указу №727/98 про звільнення суб'єктів малого підприємництва, які сплачують єдиний податок, від збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, Закону суперечить, а отже, застосуванню не підлягає.

У вищевказаній постанові Верховним Судом України зазначено, що ставки, механізм справляння та пільги зі сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування встановлено Законом №400/97-ВР, яким, як і Законом №1058-ІV, не передбачено такої пільги, як звільнення від сплати цього збору для суб'єктів підприємницької діяльності, котрі перейшли на спрощену систему оподаткування. Таким чином, страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не входять до системи оподаткування, на них не поширюється податкове законодавство, а іншим законодавством не встановлені пільги з нарахування та сплати цих внесків або звільнення від їх сплати. Отже, обов'язок сплачувати страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування осіб, які працюють у суб'єктів підприємницької діяльності - платників єдиного податку, не залежить від статусу платника податку.

Така практика відповідає практиці Верховного Суду України при вирішенні спорів цієї категорії, висловленій, зокрема у постановах від 07.05.2012 року (справа №21-300а11) та від 21.10.2008 року (справа №61-961во08).

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та висновків висловлених Верховним судом при вирішенні спорів цієї категорії, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставним, факти викладені в позовній заяві не відповідають дійсним обставинам справи, а відтак не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Управління пенсійного фонду України в Ужгородському районі Закарпатської області про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити дії та скасування нарахованої заборгованості - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст.254 КАС України та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд в порядку та строки, встановлені ст.186 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови (копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції).

СуддяC.А. Гебеш