Справа № 2а-3631/11/2170
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/23933/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-технічна фірма «РВіК» до Відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні про зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-технічна фірма «РВіК» на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2012 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-технічна фірма «РВіК» (далі Товариство) звернулось з позовом до Відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні (далі ДВС) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо несвоєчасного надання інформації на інформаційний запит від 23 травня 2011 року, визнання такими, що не відповідають чинному законодавству постанови ДВС від 1 жовтня 2009 року, а також акту та постанови від 5 листопада 2009 року.

В обґрунтування позову посилалось на те, що відповідач не розглянув інформаційний запит у строк встановлений законом, а його постанови та акт не відповідають чинному законодавству, внаслідок чого порушені його права, відтак Товариство просило про задоволення позову.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2012 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного надання відповіді на інформаційний запит позивача від 23 травня 2011 року. В решті позову відмовлено.

Оскаржуваною постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2012 року, постанову суду першої інстанції змінено, позовні вимоги, в частині оскарження постанови ДВС від 1 жовтня 2009 року, а також акту та постанови від 5 листопада 2009 року залишено без розгляду, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалене ним рішення скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VІ «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон № 2939-VІ), натомість такі врегульовані Законом України від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі Закон № 393/96-ВР), а оскільки відповідь надана у строк, встановлений статтею 20 Закону № 393/96-ВР, дії ДВС є правомірними. Також суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду з позовною заявою, встановлений частиною 2 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому вимоги щодо оскарження постанов та акту відповідача слід залишити без розгляду.

Проте до такого висновку суд частково дійшов без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм процесуального права, з таких підстав.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Судами встановлено, що позивач, 23 травня 2011 року звернувся до відповідача з інформаційним запитом в порядку Закону № 2939-VІ, однак відповідь на нього надана в порядку Закону № 393/96-ВР.

При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність протиправної бездіяльності відповідача, оскільки відповідь на запит позивача від 23 травня 2011 року надана ДВС 8 червня 2011 року, тобто в строк, встановлений Законом № 393/96-ВР.

Однак, суди неправильно визначили природу спірних правовідносин і не врахували наступного.

Так, у преамбулі до Закону № 393/96-ВР зазначено, що цей Закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Натомість, Закон № 2939-VІ визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, а за змістом частини 1 статті 2 Закону № 2939-VІ його метою є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Як вбачається зі змісту інформаційного запиту, який міститься в матеріалах справи, такий подано позивачем саме на підставі та в порядку Закону № 2939-VІ, а інформація, яку просить надати Товариство, є публічною, в розумінні частини 1 статті 1 цього Закону.

Колегія суддів не приймає посилання судів на положення частини 2 статті 2 Закону № 2939-VІ, якою встановлено, що цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Враховуючи зміст та характер спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що такі не склались між сторонами з приводу отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій.

В свою чергу, частина 1 статті 12 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі Закон № 606-ХІV), яку застосовує апеляційний суд при вирішенні справи, визначає права і обов'язки сторін та інших учасників виконавчого провадження, які мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Аналіз вказаної норми Закону № 606-ХІV дає підстави колегії суддів стверджувати, що нею не регулюються відносини у сфері звернень громадян під час здійснення виконавчого провадження, зокрема, і щодо питання строків надання інформації.

Більше того, право громадян на звернення і право кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, гарантовані Конституцією України, є різними за своїм змістом, а порядок та механізм їх практичної реалізації визначається різними Законами.

Таким чином, особа самостійно визначає яким з вищезазначених прав скористатись для задоволення своїх особистих потреб, водночас, практична реалізація обраного права повинна відбуватись в порядку законодавства, яке врегульовує такі правовідносини, зокрема і щодо питання строків розгляду та надання відповіді.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що право громадян на звернення і право кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес є самостійними, не взаємопов'язані між собою, реалізовані через норми різних законів і обираються особою на власний розсуд, з огляду на особисті потреби, які бажає задовольнити суб'єкт звернення.

Таким чином, відповідач, при прийнятті, розгляді та наданні відповіді заявнику, мав би керуватись нормами Закону № 2939-VІ, оскільки Товариство звернулось до ДВС саме з інформаційним запитом, в порядку та на підставі Закону № 2939-VІ.

Отже, відповідь на інформаційний запит відповідач повинен був надати у строки, встановлені статтею 20 Закону № 2939-VІ.

Разом з тим, що стосується частини позовних вимог, залишених судом без розгляду, колегія суддів зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду із позовною заявою, встановлений частиною 2 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, на що правильно вказав суд апеляційної інстанції, а тому оскаржуване судове рішення, в цій частині, слід залишити без змін.

Без з'ясування зазначених обставин, повний захист прав, свобод та інтересів сторін у даних правовідносинах не можливий, а висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову є передчасним.

Також, під час нового розгляду, суду слід звернути увагу на те, що згідно відтиску поштового штемпеля на конверті, у якому надійшла відповідь, такий було фактично відправлено на адресу Товариства 5 липня 2011 року, що встановлено судом першої інстанції та зазначено у його рішенні.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що неповне з'ясування судами фактичних обставин справи призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості.

Тому, рішення суду апеляційної інстанції, в частині відмови у задоволенні позову, підлягає скасуванню, а справа згідно правил статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-технічна фірма «РВіК» задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2012 року, в частині відмови у задоволенні позову, скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В решті постанову апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало