Справа № 802/4407/14-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

24 лютого 2015 р. Справа № 802/4407/14-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

головуючого судді Слободонюка Михайла Васильовича,

суддів: Томчука Андрія Валерійовича

Сала Павла Ігоровича

за участю:

секретаря судового засідання: Франчук А.О.

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача 1: не з'явився

представника відповідача 2: Михайленко Л.В.

третьої особи 1: ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5

представника третьої особи 2: Михайленко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_6

до: Державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка Олександра Анатолійовича (відповідач 1), Державної реєстраційної служби України (відповідач 2), за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 та Реєстраційної службу по місту Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області

про: визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_6 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка Олександра Анатолійовича (відповідач 1), Державної реєстраційної служби України (відповідач 2), за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 та реєстраційної служби по місту Ладижин Тростянецького міськрайонного управління юстиції про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.01.2006 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошей, в забезпечення виконання зобов'язань за яким цього ж дня між сторонами був укладений іпотечний договір №109 від 25.01.2006 року. Предметом іпотеки став житловий будинок АДРЕСА_1, належний на праві власності позивачу.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 31.03.2011 року по справі № 2-37/11, яке набуло законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 21.07.2011 року, позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_6 задоволено частково та звернуто стягнення на цілий житловий будинок АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмірі 491934,62 гривень. Вказане рішення звернуто до примусового виконання. Так, позивач зазначає, що в процесі виконання даного судового рішення з його сторони заборгованість була погашена у повному обсязі, про що ОСОБА_4 власноручно написав заяву про закриття виконавчого провадження та особисто подав її до відділу ДВС по м. Ладижин. Така заява стала підставою для винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження від 06.09.2013 року № 28508050.

Незважаючи на те, що ОСОБА_4 отримав від нього кошти за договором позики від 25.01.2006р. в повному обсязі, останній звернувся до Державної реєстраційної служби України із заявою про реєстрацію права власності на житловий будинок на підставі іпотечного договору № 109 від 25.01.2006р.

За наслідками розгляду поданого ОСОБА_4 пакету документів, державним реєстратором Державної реєстраційної служби України Марченком О.А. 16.12.2014 року прийнято рішення, відповідно до якого за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач вважає вказане рішення державного реєстратора незаконним, оскільки, по-перше: останнім при здійсненні державної реєстрації права власності проігноровано положення ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позаяк за наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_4 втратив право позасудового врегулювання та набуття права власності на підставі застереження, що міститься в іпотечному договору; а по-друге: на момент прийняття рішення про державну реєстрацію - 16.12.2014р., у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано обтяження на підставі ухвали Ладижинського міського суду від 28.01.2009р., що є безумовною підставою для відмови у проведенні державної реєстрації прав.

За таких обставин, з метою захисту та відновлення своїх порушених прав позивач просить суд:

- визнати неправомірними дії державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка Олександра Анатолійовича при прийнятті рішення та реєстрації права власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1;

- скасувати рішення державного реєстратора Державної реєстраційної служби України Марченка Олександра Анатолійовича від 16.12.2014 року індексний номер 18052041, яким зареєстровано право власності ОСОБА_4 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати Державну реєстраційну службу України внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати Державну реєстраційну службу України внести зміни в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно щодо ОСОБА_6, як суб'єкта права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивач заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі за обставин, що викладені в адміністративному позові та додаткових письмових поясненнях. Просила позов задовольнити.

Відповідач 1 - державний реєстратор Державної реєстраційної служби України Марченко О.А. у судове засідання не з'явився, надавши суду відповідні письмові заперечення щодо позову. Зазначив, що вчинені ним дії та прийняте рішення від 16.12.2014 року індексний номер 18052041 є такими, що відповідають вимогам закону, у зв'язку з чим просить відмовити у задоволенні позову та здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача 2 та третьої особи за довіреністю - ОСОБА_3 у судовому засіданні також проти позову заперечувала.

ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову у зв'язку з його безпідставністю. Вказали, що державна реєстрація прав на нерухоме майно була здійснена державним реєстратором на підставі іпотечного договору від 25.01.2006р. та з урахуванням висновків Вінницького апеляційного адміністративного суду, викладених у постанові від 10.12.2014 року по справі № 802/3201/14-а, яка набула законної сили. Зазначили, що набувши право власності на житловий будинок, який перебував у іпотеці, вони задовольнили свої вимоги, пов'язані із існуючими борговими зобов'язаннями ОСОБА_6

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що громадянину ОСОБА_6 на праві приватної власності належав будинок АДРЕСА_1.

Так, 25 січня 2006 року між позивачем та громадянином ОСОБА_4 (третя особа) укладено договір позики грошей, за умовами якого ОСОБА_6, як «Позичальник», отримав від ОСОБА_4, як «Позикодавця», грошові кошти в сумі 353500 гривень, що на день передачі еквівалентно відповідало сумі 70000 доларів США (п. 1 Договору).

Згідно із п.2 абз. б) даного Договору, сторони домовилися, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 25 січня 2009 року. При цьому єдиним доказом повернення боргу є розписка Позичальника про одержання грошей, за відсутності якої борг вважається таким, що не повернутий (п. 6 Договору).

В забезпечення виконання зобов'язань, що виникли у ОСОБА_6 за договором позики від 25.01.2006р., між позивачем та ОСОБА_4 25.01.2006 року був укладений договір іпотеки, предметом якого став належний ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1. (п. 2 Договору іпотеки).

Однак, у зв'язку із невиконанням ОСОБА_6 своїх зобов'язань за договором позики, ОСОБА_4 звернувся з позовом до суду про стягнення коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 31.03.2011 року у цивільній справі № 2-37/11, яке набуло законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 21.07.2011 року, позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_6 задоволено частково та звернуто стягнення на цілий житловий будинок АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмірі 491934,62 гривень.

Дане рішення звернуто ОСОБА_4 до примусового виконання, у зв'язку з чим заступником начальника відділу державної виконавчої служби по м. Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції 01.09.2011 року відкрито виконавче провадження (ВП № 28508050).

В подальшому, за заявою ОСОБА_4 від 05.09.2013р., головним державним виконавцем відділу ДВС по м. Ладижину Тростянецького МРУЮ ОСОБА_8 06.09.2013 року було винесено постанову про закінчення вищевказаного виконавчого провадження № 28508050 на підставі п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Вказана постанова неодноразово була предметом судового оскарження, однак згідно ухвали Гайсинського районного суду Вінницької області від 03.09.2014р., яка набула законної сили згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 26.09.2014р. (т. 4 а.с. 170-172), у даний час не втратила своєї чинності.

Проте, як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, виконавче провадження № 28508050 з приводу звернення стягнення на цілий житловий будинок АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмірі 491934,62 гривень було завершене 06.09.2013р. лише на підставі заяви стягувача ОСОБА_4, однак фактичного повного виконання судового рішення згідно виконавчим документом не відбулося, про що свідчать письмові відповіді відділу ДВС по місту Ладижину Тростянецького МРУЮ (т. 1 а.с. 169, т. 4 а.с. 184). Більше того, будь-яких доказів відшкодування визначеної судовим рішенням суми заборгованості в розмірі 491934,62 гривень, як то передбачено умовами договору позики, ОСОБА_6 не надав.

Укладаючи договір іпотеки від 25.01.2006р. ОСОБА_4 та ОСОБА_6 пунктом 14 цього договору передбачили умову, відповідно до якої у разі невиконання ОСОБА_6 зобов'язання, забезпеченого іпотекою, ОСОБА_4 передається право власності на житловий будинок АДРЕСА_1. Вказана умова є правовою підставою для реєстрації відповідного права власності.

Таким чином, у зв'язку з невиконанням ОСОБА_6 зобов'язання, забезпеченого іпотекою, ОСОБА_4 з метою реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 звернувся із відповідною заявою та пакетом документів до реєстраційної служби по м. Ладижину Тростянецького МРУЮ.

20 серпня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчуком Андрієм Вікторовичем прийнято рішення №15264603 про відмову у державній реєстрації права власності за ОСОБА_4 лише із підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на їх обтяжень», оскільки на момент подачі заяви про державну реєстрацію прав, в реєстрі існували записи щодо наявності державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна (арешти).

Вказане рішення про відмову у проведенні державної реєстрації від 20.08.2014 року ОСОБА_4 оскаржив до суду.

Так, постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10.12.2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. А саме, визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Сидорчука А.В. №15264603 від 20.08.2014 року про відмову у державній реєстрації права власності та зобов'язано Державну реєстраційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Скасовуючи рішення державного реєстратора №15264603 від 20.08.2014 року про відмову у державній реєстрації права та зобов'язуючи повторно розглянути заяву ОСОБА_4, апеляційний адміністративний суд виходив із того, що станом на час розгляду справи обтяження, накладені на будинок АДРЕСА_1, фактично втратили чинність на підставі відповідних судових рішень, хоча відповідні відомості не були внесені до реєстру. На переконання апеляційного суду, неврахування цих обставин призвело до прийняття неправомірного рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права за ОСОБА_4

З урахуванням висновків, викладених судом апеляційної інстанції, 11.12.2014 року ОСОБА_4 повторно звернувся із заявою та пакетом необхідних документів до реєстраційної служби по м. Ладижину Тростянецького МРУЮ про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1

В порядку, передбаченому наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2013 року №607/5 «Про заходи щодо взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб», подані документи були передані на розгляд до Державної реєстраційної служби України, за результатами розгляду яких 16 грудня 2014 року державним реєстратором Марченко О.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 18052041.

Позивач ОСОБА_6 вважає, що державний реєстратор Марченко О.А. зобов'язаний був відмовити у проведені державної реєстрації прав, так як очевидними є дві підстави для прийняття такого рішення, які передбачені п. 3 та п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на їх обтяжень», це, зокрема, відсутність у ОСОБА_4 права на набуття права власності на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі та існування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрованого обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, яке виникло на підставі ухвали Ладижинського міського суду від 28.01.2009р. по справі №2-80/2009.

Однак, суд не погоджується із зазначеними доводами позивача та вважає, що підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав від 16 грудня 2014 року та задоволення решти заявлених позовних вимог не має з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на їх обтяжень» (далі - Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Відповідно до положень, що містяться в частині 2 статті 9 Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень передбачено розділом IV Закону. Так, згідно ч. 1 ст. 15 Закону державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно з частиною 4 статті 15 Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 при зверненні до органу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно дотримано відповідну процедуру звернення та подано всі документи, які є необхідними для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Зокрема, правовстановлюючим документом за вказаною заявою про реєстрацію речових прав на об'єкт нерухомого майна є іпотечний договір від 25.01.2006р., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, який містить відповідне застереження (п.14 Договору) про передачу права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, та дотримання заявником - ОСОБА_4 вимог пункту 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013р. № 868 щодо направлення ОСОБА_6 письмового попередження про усунення порушень.

Так, порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки визначено Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до частин 1 та 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Позивач переконує суд, що оскільки на користь ОСОБА_4 31.03.2011 року Ладижинським міським судом Вінницької області ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому останній втратив право позасудового врегулювання, яке передбачене ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та набуття права власності на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі.

З таким висновком позивача суд погодитись не може. Дійсно, частина 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» надає можливість сторонам іпотечного договору вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі окремого договору або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. При цьому, вказана норма лише визначає можливість укладання окремого договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак аж ніяк не забороняє іпотекодержателю застосовувати визначений договором спосіб задоволення його вимог за наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 2 ст. 36 цього Закону визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосовувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Враховуючи те, що за рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 31.03.2011 року у цивільній справі № 2-37/11 звернення стягнення на предмет іпотеки - цілий житловий будинок АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики в розмірі 491934,62 гривень, - не відбулося, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пункті 14 договору іпотеки від 25.01.2006р. не втратило своєї чинності, а тому є правовою підставою для реєстрації права власності ОСОБА_4 на відповідне нерухоме майно, яке було предметом іпотеки.

Щодо інших доводів позивача про те, що на момент прийняття оскаржуваного рішення від 16.12.2014 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстрованого обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, яке виникло на підставі ухвали Ладижинського міського суду від 28.01.2009р. по справі №2-80/2009 то суд наголошує, що оцінка даним обставинам вже надавалася Вінницьким апеляційним адміністративним судом у винесеній постанові від 10 грудня 2014 року по справі № 802/3201/14-а, яка набрала законної сили.

Так, із матеріалів справи слідує, що арешт на спірне нерухоме майно, накладений ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 28.01.2009 року по справі № 2-80/2009 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину будинку (т. 1 а.с. 151) фактично втратив чинність на підставі іншої ухвали Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.11.2009 року, якою зазначену вище позовну заяву ОСОБА_10 до ОСОБА_6 залишено без розгляду (т. 1 а.с. 152). Це пов'язано із тим, що згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України у разі залишення заяви без розгляду, вжиті по справі заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили.

Оскільки ухвала Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.11.2009 року по справі №2-80/2009 набрала законної сили 02.12.2009р., тому з цієї дати накладений на житловий будинок АДРЕСА_1 арешт втратив свою чинність, хоча й відповідні відомості до реєстру внесені не були.

Викладені обставини були підтверджені ОСОБА_4 відповідними доказами та письмовими поясненнями при поданні 11.12.2014р. заяви та пакету документів до реєстраційної служби по м. Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції Вінницької області та враховані державним реєстратором Марченко О.А. у відповідності до постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10.12.2014 року при вчиненні реєстраційних дій.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що підстав для прийняття державним реєстратором рішення про відмову в проведенні державної реєстрації права власності за ОСОБА_4, передбачених статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на їх обтяжень», не було.

Крім того, суд не може взяти до уваги і викладені у позовній заяві інші мотиви, на які позивач посилається в якості обґрунтування своїх вимог, це, зокрема, винесення Ладижинським міським судом Вінницької області 10.12.2014 року ухвали про забезпечення позову у справі № 135/1614/14-ц, оскільки вказана ухвала на момент прийняття державним реєстратором Марченко О.А. оскаржуваного рішення від 16.12.2014 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в реєстраційну службу не надходила та про її існування державному реєстратору відомо не було. Більше того, в процесі розгляду даної справи з'ясовано, що відповідна ухвала місцевого суду була скасована згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 12.01.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд відповідно до ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За сукупністю наведених обставин суд дійшов висновку, що прийняте державним реєстратором Марченко О.А. рішення від 16.12.2014 року, індексний номер 18052041, про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 відповідає визначеним у статті 2 КАС України критеріям правомірності рішення суб'єкта владних повноважень, а відтак підстав для визнання неправомірними дій державного реєстратора щодо його прийняття і, як наслідок, скасування такого рішення - не має. З огляду на це і решта позовних вимог ОСОБА_6, що звернуті до Державної реєстраційної служби України, також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від попередніх вимог.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Слободонюк Михайло Васильович

Судді: Томчук Андрій Валерійович

Сало Павло Ігорович