Справа № 826/9681/14
Суддя: Костенко Д.А.
Дата ухвалення: 2014-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

Іменем України

м. Київ

28 серпня 2014 року 13:51 год. №826/9681/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого - Костенка Д.А., суддів: Маруліної Л.О, Катющенка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Шереметьєвої Т.В.,

позивача - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3,

перекладача позивача - ОСОБА_4,

представника відповідача та третьої особи - Шецько О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Громадянина Нігерії ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління ДМС України в м. Києві, про визнання протиправним та скасування рішення від 20.05.2014 №213-14 та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Громадянин Нігерії ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ДМС України, в якому просить визнати неправомірним і скасувати рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20 травня 2014 року №213-14, а також зобов'язати повторно розглянути питання про визнання його біженцем відповідно до вимог чинного законодавства України.

Зазначив, що будучи жертвою посягань за ознакою віросповідання залишив Нігерію та у листопаді 2008 року прибув до України, де звернувся за наданням статусу біженця. При цьому, у відповідній заяві виклав всі обставини, що загрожували життю й слугували підста-вою для виїзду, а саме релігійне переслідування як християнина мусульманами. Посилаю-чись на те, що відповідачем не встановлено фактичних доказів того, що побоювання є реаль-ним і обґрунтованим, тобто не вжито заходів для звернення до відкритих джерел з метою з'ясування ситуації у Нігерії, не взято до уваги інформацію, яка міститься у доповіді міжна-родної правозахисної організації "Міжнародна амністія" чим реалізовано суто формальний підхід до розгляду справи та прийнято оскаржуване рішення без всебічного урахування всіх обставин, - просив рішення скасувати й зобов'язати відповідача вчинити певні дії.

Під час розгляду справи позивач та його представник підтримали позов з наведених у позовній заяві підстав, просили його задовольнити.

Представник відповідача і третьої особи не визнали позов, просили відмовити в його задоволенні з тих підстав, що позивачем не надано конкретних відомостей про його утиски у країні походження та жодних документів, які б підтверджували наявність умов, передбаче-них п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08 липня 2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Зазначали, що під час розгляду особової справи ОСОБА_2, аналізу матеріалів, індивідуальних обставин та з ураху-ванням інформації по країна походження не встановлено реальності побоювань стати жерт-вою переслідувань, а тому у визнанні його біженцем відмовлено правомірно.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народився у Нігерії ІНФОРМАЦІЯ_1, є грома-дянином цієї держави, за національністю нігерієць, не одружений, за віросповіданням християнин-протестант.

У 2008 році позивач залишив країну громадянської належності та нелегально прибув на територію України кораблем до порту м. Одеса. 06 серпня 2008 року звернувся до Відділу міграційної служби у Чернігівській області, але наказом начальника Відділу від 27 серпня 2008 року №55 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу бі-женця на підставі абз. 6 ст. 12 та ч. 2 ст. 9 чинного на той час Закону України від 21 червня 2001 року №2557-III "Про біженців" позивачу відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06 лютого 2013 року вказане рішення визнано правомірним з огляду на те, що заява позивача вирішена з дотриманням вимог національного законодавства, актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини, а ОСОБА_2 під час її розгляду не довів обґрунтованості побоювань особистої небезпеки та переслідувань на батьківщині.

28 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління ДМС України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує до-даткового захисту. При цьому, причиною залишення країни його громадянської належності зазначив побоювання стати жертвою переслідувань через причини релігійного характеру.

Під час співбесіди цього ж дня позивач вказав, що він виїхав з Нігерії через проблеми, які виникли між ісламським радикальним рухом "Бокохарам" та мирними християнами. У 2008 році, коли він був на службі в церкві "Сіногога для всіх національностей" в м. Мей-дугрі, у приміщення церкви увірвалися терористи з руху "Бокохарам" та підірвали вибухівку, але він залишився живим. Тиждень мешкав у м. Лагос у своїх родичів, а потім виїхав з країни.

В ході розгляду третьою особою заяви, у позивача 06 грудня 2013 року, 24 січня 2014 року взято пояснення, прийнято наказ про оформлення документів для вирішення питання визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18 грудня 2013 року №559, 19 грудня 2013 року здійснено направлення його на медичне обстеження, двічі направлено запити на Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 18 грудня 2013 року №12/578, від 10 лютого 2014 року №12/53, відділ Укрбюро Інтерполу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 14 лютого 2014 року №12/96, проаналізовано інформацію по країні походження позивача та 18 березня 2014 року у справі №2013KYIV0178 прийнято висновок рекомендувати ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем.

У свою чергу ДМС України 20 травня 2014 року прийнято рішення №213-14 про підтримку висновку Головного управління ДМС України у м. Києві та відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Після отримання 02 липня 2014 року повідомлення про прийняте відповідачем рішення та не погоджуючись з ним позивач у межах п'ятиденного строку звернувся до суду.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті виходить з того, що згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біжен-ців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту після отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби всебічно вивчає і оцінює всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та в місячний строк приймає відповідне рішення.

При цьому, відповідно до п. 6.2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасу-вання рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за №1146/19884, - ДМС України повноважна вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви; з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунто-ваного рішення; звертатись з відповідними запитами до інших органів.

Крім того, слід зазначити, що ще з розширенішим переліком повноважень п. 5.1 цих Правил наділений орган міграційної служби, який вів справу заявника та склав висновок.

Як вбачається з матеріалів даної справи, підставами заявлених вимог є формальний, на думку позивача, підхід ДМС України до розгляду його заяви, не направлення відповідних запитів до різних державних та недержавних організацій, не проведення відповідного розслідування та прийняття, відповідно, оскаржуваного рішення без всебічного урахування всіх обставин.

З такими доводами позивача суд погодитись не може, оскільки матеріали особової справи №2013KYIV0178 громадянина Нігерії ОСОБА_2 містять ряд документів, які підтверджують вжиття суб'єктом владних повноважень заходів, спрямованих на отримання додаткової, підтверджуючої надану заявником інформації. Так, Головне управління ДМС України в м. Києві направлено іноземця на медичне обстеження, двічі направлено запити на Головне управління Служби Безпеки України України у м. Києві та Київській області, відділ Укрбюро Інтерполу Головного управління Міністерства внутрішніх справи України в м. Києві, враховано отримані відповіді, проаналізовано інформацію по країні походження позивача з наявних відкритих джерел. Цю інформацію безпосередньо використано і ДМС України з особової справи заявника. Враховуючи, що вжиття додаткових заходів є виключно правом відповідача, реалізація якого залежить від встановленої необхідності, суд вважає, що ДМС України обґрунтовано зроблено висновок на підставі зібраних Головним управлінням ДМС України в м. Києві матеріалів, які є достатніми у конкретному випадку.

Що стосується тверджень позивача про те, що відповідачем не взято до уваги інформацію, яка міститься у доповіді міжнародної правозахисної організації "Міжнародна амністія", то суд виходить з того, що по-перше, позивачем не вказано якої саме інформації не взято до уваги, чи здатна така інформація вплинути на висновки органів міграційної служби та їх спростувати. По-друге, не вказано позивачем і яку саме доповідь повинен був використати відповідач. По-третє, необґрунтовано чому висновки саме цієї організації мали бути застосовані, за умов, коли законодавством передбачено отримання інформації з різних достовірних джерел. По-четверте, як ні в самій позовній заяві, так і ні в поясненнях в судовому засіданні ОСОБА_2 не зазначено у чому саме отримані відповідачем та третьою особою матеріали не відповідають реальним обставинам у його країні походження.

Таким чином, наведені посилання, на думку суду, є виключно загальними та такими, що конкретно не вказують на жодні можливі порушення зі сторони суб'єкта владних повно-важень. Однак, разом з цим, суд досліджує і зроблений ДМС України висновок про відсут-ність підстав для визнання громадянина Нігерії біженцем або особою, яка потребує додатко-вого захисту, - по суті.

Тобто, відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду Украї-ни під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися перед-бачені Конвенцією про статус біженців 1951 року, Україна до якої приєдналася відповідно до Закону України від 10 січня 2002 року №2942-III та Протоколом про статус біженців 1967 року всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців (расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів); 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Наявність підстав, передбачених у вищенаведених 2 і 4 пунктах, стосовно позивача не встановлено. Так, під час співбесід із заявником, виявлені суттєві розбіжності у відповідях, наданих ним безпосередньо. Зокрема, під час першої співбесіди заявник повідомив, що не пам'ятає точної дати вибуху в церкві. Натомість другої співбесіди він наголошував, що вибух стався або в листопаді, або в грудні 2008 року. А на питання: "Чи все, що Ви, виклали нашої співбесіди є правдою?", - відповів: "Так. Але я пригадую, що вибух в церкві стався або в жовтні або в листопаді, точно не в грудні". Тобто, третьою особою у справі, а в подальшому і відповідачем піддано сумніву той факт, що заявник не пам'ятає точної дати вибуху, адже це стало його основною причиною для виїзду з Нігерії.

Також заявник під час першої співбесіди повідомив, що переїхав мешкати до своєї тітки до м. Лагос після вибуху в церкві, а під час другої співбесіди зазначив, що він взагалі переховувався у одного з членів їхньої секти.

Визначальним серед усіх факторів стало те, що позивач під час першої співбесіди вказав, що його родина, а саме дружина та дитина загинули в Нігерії. Це сталось у 2008 році в районі "DtltaState", під час проблем між повстанцями та урядом Нігерії до випадку із вибу-хом в церкві, а під час другої співбесіди він вказав, що його дружина та дитина загинули під час вибуху в церкві "Сінагога для всіх національностей" у м. Мейдугрі, тобто саме під час того вибуху, який став підставою для прийняття рішення позивачем виїхати з країни постій-ного проживання. Крім того, неоднозначним залишився той факт, що ОСОБА_2 був віруючим християнином та служив у церкві, але не зробив жодних християнських обрядів щодо поховання своїх близьких, а одразу втік з країни.

Вказані розбіжності у протоколах співбесід представник позивача під час судового засідання 28 серпня 2014 року пояснив хвилюванням позивача і нерозумінням ним суті питання. Однак на цьому ж судовому засіданні на запитання суду з приводу часу здійснення вибуху у церкві та загибелі сім'ї, позивач не зміг відразу дати чіткої та однозначної відповіді. Так, спочатку він зазначив, що вибух відбувся в кінці вересня 2008 року, а згодом, після запитання суду щодо дати смерті дружини, яка, за його словами сталась 18 вересня 2008 року, зазначив що вибух також відбувся цього дня. При цьому на запитання суду, чому пози-вач відразу не зміг повідомити зазначені обставини, позивач знову послався на хвилювання і відсутність самоконтролю. Згодом на запитання суду з приводу явних розбіжностей стосовно часу смерті дружини під час співбесід з відповідачем позивач зазначив, що допустив помил-ку, що, на переконання суду, підтверджує суперечливість тверджень позивача.

Такі розбіжності у твердженнях позивача не відповідали принципу, згідно якого він повинен довести точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Разом з тим, параграф 1 ст. 4 Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС визначає, що спільно із заявником держава учасник зобов'язана дослідити відповідні факти, викладені у заяві. Під час аналізу інформації по країні походження заявника не знайшли свого відображення повідомлення щодо вибуху церкви "Сінагога для всіх національностей" у м. Мейдугрі у період 2008 року. В засобах масової інформації було лише відображення, що угрупування вже кілька років веде війну проти влади вибираючи в якості цілей об'єкти, пов'язані з армією і поліцією. Її бойовики нападають на старійшин і лідерів релігійних громад. У 2009 році секта спробувала захопити м. Майдугурі - адміністративний центр нігерійського штату Борно, але була розгромлена, однак частина екстремістів зуміла втекти від покарання.

Це також підтверджується і додатковою інформацією про саму радикальну нігерійську ісламістську секту "Бокохарам", яка відома з 2002 року, коли її ватажком став ОСОБА_7. Головною метою організації є введення шаріату на всій території Нігерії та викорі-нення західного способу життя. Група почала свою діяльність як мирна організація, однак влада підсилила атаки на неї, починаючи з періоду правління ОСОБА_8, який ненавидить мусульман та іслам. Після вбивства 30 липня 2009 року аміра групи, вони ініціювали завору-шення на півночі Нігерії (вогнище в штаті Баучі), нападаючи на християнські церкви і поліцейські ділянки.

Тобто, відповідачем встановлено, що вказана позивачем подія мала місце після виїзду ОСОБА_2 з Нігерії.

Також слід зазначити, що допитаний в судовому засіданні позивач не зміг пояснити коли точно загинули його дружина та дочка, як саме виглядала церква до якої він ходив, що додатково і суд змусило поставити під сумнів присутність позивача під час подій у м. Майду-гурі.

Щодо обставин неможливості повернення громадянина Нігерії на батьківщину, то він особисто повідомив, що не отримував погроз від радикальних ісламістських угрупувань в Нігерії. Основною причиною для виїзду з країни став випадок, пов'язаний із вибухом у церк-ві, яку він відвідував. До цього часу пошукач не отримував прямих погроз та не був об'єктом для переслідувань зі сторони радикальних ісламських угрупувань. Як повідомляв ОСОБА_2 після вибуху він переїхав до м. Лагос, де його ніхто не переслідував і йому не погрожу-вав. За цих обставин, ДМС України також враховано, що в Нігерії є штати, в яких не діють закони шаріату і тому для заявника є можливість вільно та безпечно існувати на півдні країни. Тобто, відповідачем не встановлено, що стосовно заявника відбувалось пересліду-вання та наявні перешкоди для його повернення до країни походження.

Відповідно до ст.ст. 11, 71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебіч-ному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, за обставин, коли вимоги позивача обґрунтовано спростовані відпові-дачем, не відповідають дійсним обставинам і не знайшли підтвердження матеріалами спра-ви, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 11, 14, 70, 71, 76, 79, 86, 138, 158-163, 167 КАС, суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити громадянину Нігерії ОСОБА_2 в задоволенні адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. Поста-нова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, вста-новленому ст.ст. 185-187 КАС. Апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії її повного тексту.

Головуючий суддя Д.А. Костенко

Судді: Л.О. Маруліна

В.П. Катющенко