Справа № 2а-9752/11
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року м. Київ К/9991/55264/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

провівши попередній розгляд справи за адміністративним ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області про призначення пенсії, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2012 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 6 серпня 2012 року,-

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області (далі - УПФ), у якому просила визнати протиправним рішення та зобов'язати зарахувати в її стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, роботу на виборній посаді секретаря комітету комсомолу Рівненського автотранспортного технікуму та секретаря комітету комсомолу Рівненського СПТУ-38 у період з 9 березня 1984 року по 27 серпня 1986 року.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що має достатній загальний стаж роботи працівника освіти, що дає право на пенсію за вислугу років, передбаченої пунктом «е» частини 1 статті 55 Закону України № 1788-ХІІ від 5 листопада 1991 року (зі змінами та доповненнями) «Про пенсійне забезпечення» (далі - № 1788-ХІІ), а тому виходячи з вимог Положення «Про порядок обрахування стажу для призначення пенсії за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров'я», затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР № 1397 від 17 грудня 1959 року, просила про задоволення позову (далі - Положення № 1397).

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 6 серпня 2012 року, позовні вимоги задоволено.

У касаційній скарзі УПФ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить їх рішення скасувати та відмовити в позові.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач звернулася до відповідача у 2010 року із заявою про призначення пенсії за вислугу років. При цьому в стаж педагогічної роботи просила зарахувати у тому числі період зайняття виборної посади секретаря комітету комсомолу Рівненського автотранспортного технікуму та секретаря комітету комсомолу Рівненського СПТУ-38 з 9 березня 1984 року по 27 серпня 1986 року включно.

Проте, пенсійний орган відмовив у зарахуванні спірного стажу посилаючись на те, що у Постанові Кабінету Міністрів України № 909 від 4 листопада 1993 року «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» відсутні виборні посади, до яких віднесена робота позивача у вказаний період.

За змістом статей 1, 2 Закону № 1788-ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Видами державних пенсій зокрема є трудові пенсії: за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника та за вислугу років.

Статтею 7 цього ж Закону передбачено, що звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.

Стаття 51 Закону № 1788-ХІІ визначає, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Так, пунктом «е» частини 1 статті 55 Закону № 1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають: е) працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

За приписами Постанови Кабінету Міністрів України № 909 від 4 листопада 1993 року «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» пенсія за вислугу років працівникам освіти призначається при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років. Відповідно п. 3 примітки цієї постанови КМУ робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, в тому числі на посаді старшої піонервожатої, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

При цьому, згідно Положення № 1397 учителям, лікарям та іншим працівникам освіти і охорони здоров'я в стаж роботи за спеціальністю, окрім роботи в установах, організаціях та посадах, робота в яких давала право на пенсію за вислугу років, зараховується робота на виборних посадах, якщо не менше 2/3 стажу, необхідного для призначення пенсії, приходиться на роботу в установах, організаціях та посадах, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років.

З матеріалів справи вбачається, що стаж педагогічної діяльності позивача на посадах в закладах освіти, що дає право на пенсію згідно вимог пункту «е» статті 55 Закону є більшим ніж 2/3 від 25 років потрібного стажу, а саме складає більше 22 років, тому висновок судів про необхідність зарахування в стаж освітньої роботи позивача роботу на виборній посаді у зазначений період, є обґрунтованим.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки відповідачем, в порушення вимог частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не наведено доказів у підтвердження своїх доводів і заперечень на позов, такий є обґрунтованим з вищезазначених мотивів.

Отже, рішення судів відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Рівне Рівненської області відхилити, а постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2012 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 6 серпня 2012 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало