Справа № 21-611а15
Суддя: Кривенко В.В.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоКривенка В.В.,
суддів:Гриціва М.І., Гусака М.Б., Коротких О.А., Кривенди О.В., Маринченка В.В., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., Терлецького О.О., -
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Босал-ЗАЗ» (далі - Товариство) до державної податкової інспекції у Комунарському районі м. Запоріжжя Головного управління Міністерства доходів і зборів України у Запорізькій області (далі - ДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року Товариство звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ від 25 червня 2011 року № , яким зменшено суму бюджетного відшкодування та визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) на суму 651 634 грн і штрафні санкції у розмірі 162 908 грн 50 коп. (далі - спірне рішення).

На обґрунтування позову Товариство зазначило, що відповідно до Закону України від 3 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (далі - Закон № 168/97-ВР) та Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (які були чинними на час виникнення спірних відносин) передача основних фондів і необоротних матеріальних активів до статутного фонду товариства є поставкою товарів і право власності на такі об'єкти переходить від інвестора до емітента в обмін на корпоративні права, що є фактичною сплатою емітентом вартості переданого до статутного фонду майна, і ці об'єкти оподатковуються ПДВ у загальному порядку за ставкою 20 %, що дає підстави для нарахування податкового кредиту.

Запорізький окружний адміністративний суд постановою від 19 березня 2012 року, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2013 року, в задоволенні позовних вимог відмовив.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 29 вересня 2014 року рішення судів попередніх інстанцій залишив без змін.

У заяві про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), Товариство зазначає, що в доданих до заяви ухвалах суду касаційної інстанції по-іншому, ніж в оскаржуваній ухвалі, застосовано підпункт 3.1.1 пункту 3.1, підпункт 3.2.1 пункту 3.2 статті 3 та підпункти 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР . Просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2014 року і задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів вважає, що заява Товариства не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 КАС судові рішення в адміністративних справах можуть бути переглянуті Верховним Судом України з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Вищий адміністративний суд України, допускаючи справу до провадження Верховного Суду України, виходив із того, що у справах, копії ухвал суду касаційної інстанції в яких від 18 квітня 2007 року, 4 жовтня 2012 року, 15 травня та 11 грудня 2013 року додано до заяви, по-іншому, ніж у справі, що розглядається, застосовано зазначені норми права.

Проте аналіз ухвали суду касаційної інстанції у справі, що розглядається, та його рішень, копії яких надано для порівняння, не дає підстав вважати, що цей суд неоднаково застосував вказані норми права.

Так, у справі, що розглядається, Вищий адміністративний суд України виходив із того, що під час проведення операції з отримання майна до статутного фонду Товариство не понесло витрат, пов'язаних з отриманням цього майна, оскільки учасником Товариства були внесені прямі інвестиції в обмін на корпоративні права, тому такі операції не є об'єктом оподаткування відповідно до Закону № 168/97-ВР. Крім того, за даними перевірки ДПІ не встановлено фактичної сплати сум ПДВ.

Водночас в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11 грудня 2013 року, наданої заявником на підтвердження наведених у заяві доводів, йдеться про те, що чинним на момент виникнення спору законодавством була передбачена можливість внесення одним підприємством до статутного фонду іншого об'єкта незавершеного будівництва (в тому числі разом із земельною ділянкою) і воно не містило заборони на таке внесення з підстав відсутності державної реєстрації в бюро технічної інвентаризації права власності на це нерухоме майно.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18 квітня 2007 року, копію якої також додано до заяви, цей суд вирішував питання можливості застосування податкової пільги відповідно до підпункту 3.2.8 пункту 3.2 статті 3 Закону № 168/97-ВР, ураховуючи, що з 31 березня 2005 року ця норма діяла в новій редакції, а операція з передачі майна в статутний фонд підтверджується додатком від 26 травня 2005 року до акта приймання-передачі від 30 грудня 2004 року, хоча рішення про створення товариства з обмеженою відповідальністю шляхом передачі до його статутного фонду будівлі прийнято 12 листопада 2004 року на загальних зборах відкритого акціонерного товариства.

Як приклади неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права Товариство надало також копії ухвал Вищого адміністративного суду України від 4 жовтня 2012 року та 15 травня 2013 року, в яких ідеться про те, що відповідно до № 168/97-ВР операції із ввезення на митну територію України товарів на умовах договору оренди з метою оподаткування прирівнюються до імпорту товарів, а суми ПДВ, сплачені при такому імпорті товарів, включаються до складу податкового кредиту звітного періоду.

У справі ж, що розглядається, суд касаційної інстанції не вирішував питання щодо можливості віднесення до податкового кредиту сум ПДВ, сплачених митному органу при ввезенні на митну територію України обладнання за договорами оренди (оперативного лізингу), і оскаржувана ухвала жодних висновків щодо таких правовідносин та тлумачення норм закону, що їх регулюють, не містить.

Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка правильності встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України.

Колегія суддів дійшла висновку, що обставини, встановлені у справі, що розглядається, не є подібними до обставин, встановлених у справах, копії рішень суду касаційної інстанції в яких додано до заяви.

Зазначене не дає можливості дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Враховуючи те, що обставини, які стали підставою для перегляду справи Верховним Судом України, не підтвердилися, у задоволенні заяви Товариства слід відмовити.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Босал-ЗАЗ» відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кривенко
Судді: М.І. Гриців М.Б. Гусак О.А. Коротких О.В. Кривенда В.Л. Маринченко О.Б. Прокопенко І.Л. Самсін О.О. Терлецький