Справа № 2а-0770/3294/11
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року Справа № 24997/12/9104
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2011 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сузір'я» до Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

ТОВ «Сузір'я» 06.10.2011 року звернулося в суд з адміністративним позовом до Свалявської МДПІ Закарпатської області, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 114-2300/06 від 25 червня 2011 року, яким визначено грошове зобов'язання по податку на додану вартість 126702 грн. за основним платежем та 31675,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2011 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 25.06.2011 року № 114-2300/06, яким визначено грошове зобов'язання позивачеві по податку на додану вартість в розмірі 158 377,50 грн. (сто п'ятдесят вісім тисяч триста сімдесят сім грн. 50 коп.) грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Свалявська МДПІ Закарпатської області оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що судом першої інстанції були недостатньо досліджені докази та обставини справи, рішення постановлено з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що договір, укладений між ТзОВ «Сузір'я» та ТзОВ «Іртас», згідно ст.203, ч.2 ст.215, ч.1, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України є нікчемним, оскільки був направлений на незаконне заволодіння майном держави - несплату ПДВ, безпідставне формування податкового кредиту по ПДВ, не на реальне настання правових наслідків обумовлених ним, зменшення сум податкових зобов'язань по ПДВ.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ст.197 КАС України, вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Свалявською МДПІ Закарпатської області було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Сузір'я» щодо підтвердження відомостей, отриманих від особи, яка мала правові відносини з ТОВ «Іртас» (код за ) за липень 2010 року (акт Свалявської МДПІ №68-2300/31859132 від 08.06.2011 р., (а.с.8-18), якою встановлено порушення ТОВ «Сузір'я»:

- пп.7.4.1. п.7.4 ст.7 Закону України від 03.04.1997 p. №168/97-ВР "Про податок на додану вартість", із змінами та доповненнями та ч.1 ст.203, ч.2 ст.215, ч.2 ст.228 ЦК України, в результаті чого ТОВ «Сузір'я» донараховано податок на додану вартість за липень 2010 року на загальну суму 126702 грн.

- ч.1 ст.203, ст.215, ст.228, ст.662, ст.655, ст.656, ст.837, ст.875, ст.877 Цивільного кодексу України в частині недодержання в момент вчинення правочину вимог, які спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним відповідно до п.5 ст.203 ЦК України по правочинах, здійснених ТОВ «Іртас» з ТОВ «Сузір'я» за період з 01.07.2010 по 31.07.2010 року на загальну суму господарських зобов'язань 760214 грн.

На підставі акту перевірки №68-2300/31859132 від 08 червня 2011 року Свалявською МДПІ Закарпатської області було прийнято податкове повідомлення-рішення № 114-2300/06 від 25.06.2011 р., яким визначено грошове зобов'язання по податку на додану вартість в розмірі 158 377,50 грн. (в т.ч. за основним платежем - 126702 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 31675,50 грн.) /а.с.19/.

В порядку адміністративного оскарження прийняте Свалявською МДПІ податкове повідомлення-рішення залишено без змін.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення Свалявської МДПІ Закарпатської області № 114-2300/06 від 25.06.2011 р. є незаконним, оскільки винесене на підставі необ'єктивних і безпідставних висновків податкового органу про те, що договір №7 від 12.03.2010 року укладений позивачем з ТОВ „Іртас" є нікчемним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважаючи, що він відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Статтею 3 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» визначено, що об'єктом оподаткування є прибуток, який визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду, визначеного згідно з пунктом 4.3 цього Закону на суму валових витрат платника податку, визначених статтею 5 цього Закону; суму амортизаційних відрахувань, нарахованих згідно із статтями 8 і 9 цього Закону.

Відповідно до п.4.1 ст.4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валовий доход - це загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній економічній зоні, так і за її межами.

Згідно п.5.1 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Згідно п.п.5.2.1 п.5.2 ст.5 даного Закону, до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Порядок обчислення і сплати податку на додану вартість регулюється Законом України «Про податок на додану вартість".

Відповідно до п.1.7 ст.1 цього Закону, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 цього Закону встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту, згідно п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 даного Закону України «Про податок на додану вартість", суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У відповідності до п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 цього Закону України «Про податок на додану вартість", датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість", зокрема, податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Суд апеляційної інстанції враховує, що відповідачем не вказано жодних відомостей та обставин, які могли б свідчити про недобросовісність платника податку при укладенні та виконанні даного договору та наявності мети отримання податкової вигоди.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем не було допущено порушення вимог чинного податкового законодавства при формуванні податкового кредиту по податку на додану вартість.

Як видно з матеріалів справи, 12 березня 2010 року між позивачем та ТОВ „Іртас" було укладено договір на проведення підрядних робіт №7, предметом якого є зобов'язання ТОВ „Іртас" виконати роботи по улаштуванню системи підлогового опалення в приміщеннях вестибюльної групи /а.с.52-53/.

Підставою для визначення податковим органом позивачу грошового зобов'язання по ПДВ став висновок про те, що договір №7 від 12.03.2010 року укладений позивачем з ТОВ «Іртас» є нікчемним. Висновок про нікчемність відповідного правочину було зроблено на основі інформації, що міститься в акті невиїзної документальної перевірки ТОВ «Іртас» №117/23-2/34419121 від 17.02.2011 року /а.с.81-109/, відповідно до якої встановлено, що контрагент позивача, який приймав участь у формуванні податкового кредиту не знаходиться за юридичною адресою, у такого контрагента позивача відсутні виробничі потужності, достатня кількість штатних працівників, відсутні складські приміщення, основні фонди.

Однак, як видно реальний характер вказаного договору підтверджується фактичним здійсненням господарських операцій по виконанню будівельних робіт, про що свідчать наявні в матеріалах справи первинні документи, а саме акт приймання виконаних будівельних робіт №1/01 за липень 2010 р. на загальну вартість робіт - 760214,40 грн., в т.ч. ПДВ - 126702,40 грн. /а.с.54-57/, податкова накладна №1819 від 30.07.2010 р. на загальну суму 760214,40 грн. в т.ч. ПДВ - 126702,40 грн. /а.с.64/, платіжні доручення /а.с.162-174/. Водночас матеріальний результат будівельних робіт, які здійснювалися в межах договору на проведення підрядних робіт №7 від 12.03.2010р. також підтверджується наявним в матеріалах справи висновком експертного будівельно-технічного дослідження №22/11-11 від 15 листопада 2011 року /а.с.112-127/, згідно якого встановлено, що фактичне виконання робіт відповідає вказаному в акті приймання виконаних робіт форми №КБ-2в №01/01 за липень 2010р., а фактична вартість робіт виконаних підприємством ТОВ „Іртас" по об'єкту «Влаштування підлогового опалення в приміщеннях ТОВ «Сузір'я» відповідає вказаній в акті приймання виконаних робіт форми №КБ-2в, і становить 760214,40 грн. (в тому числі ПДВ - 126702,40 грн.).

Колегія суддів також, вважає за потрібне наголосити щодо покликання відповідача на те, що укладені позивачем з ТОВ «Іртас» угоди є нікчемними, оскільки вчинені з порушенням ст.228 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 ЦК України, відповідно до якої: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину і вказано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено підстави недійсності правочину зокрема, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У зв'язку із цим, висновки про нікчемність правочину можуть бути зроблені лише за наявності доказів і встановлення фактів порушення обов'язкових вимог для чинності правочину в момент укладення такого правочину.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25.06.2011 року № 114-2300/06, яким визначено грошове зобов'язання позивачеві по податку на додану вартість в розмірі 158 377,50 грн. (сто п'ятдесят вісім тисяч триста сімдесят сім грн. 50 коп.) грн.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і така задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2011 року у справі №2а-3294/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І. Рибачук