Справа № 1570/3223/11
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2015 року м. Київ К/800/2201/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Олексієнка М.М., Штульман І.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2011 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати протиправним і скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 23 березня 2011 року №265-11 про відмову в наданні статусу біженця в Україні і зобов'язання відповідача прийняти рішення про надання йому такого статусу.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року, в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення цих судів і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач є громадянином Конго, за національністю - конголезець, за віросповіданням - християнин-протестант, постійно до 2005 року проживав у місті Бразаваль у Конго. Останні 6 місяців перед виїздом проживав у Південній Африці, м. Кептан, та у Гвінеї, м. Конакрі.

З країни походження він вилетів літаком 6 листопада 2009 року рейсом м. Тамбо (район Джанезбу, Південна Африка) - м. Стамбул (Туреччина) - м. Бориспіль (Україна). До України прибув 7 листопада 2009 року легально на підставі туристичної візи.

Позивач 15 січня 2010 року звернувся до відповідача із заявою про надання йому статусу біженця, обґрунтовуючи причини виїзду з країни походження тим, що він був співробітником однієї опозиційної організації L'upadas (Аіl Раris). З пояснень позивача слідує, що до нього начебто двічі звертався однокласник, який є представником правоохоронної структури і який попередив, що до правоохоронних структур його країни надійшла вказівка щодо припинення мітингів опозиційних організацій, через що порадив позивачу виїхати за кордон.

Управлінням міграційної служби в Одеській області 20 жовтня 2010 року за результатами розгляду особової справи позивача надано висновок про те, що він не підпадає під критерії визначення «біженця» у відповідності ст. 1 Закону України «Про біженців» у зв'язку з відсутністю підтверджуючих документів щодо переслідування і належності до опозиційної партії чи організації своєї країни.

Рішенням відповідача від 23 березня 2011 року №265-11 висновок Управління міграційної служби в Одеській області підтримано, у наданні статусу біженця в Україні позивачу відмовлено, про що він отримав повідомлення 05 квітня 2011 року.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди, а особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Зважаючи на розділ 2 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведеної з позивачем співбесіди і матеріалами справи встановлено, що його твердження щодо небезпеки, яка нібито загрожує йому на батьківщині, є повністю безпідставними і не мають реального підґрунтя.

Судами першої та апеляційної інстанцій зроблено обґрунтовані висновки щодо того, що позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Ним не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, не надано доказів того, що він зазнавав переслідування в країні походження з боку властей за його відношення до певної політичної групи, а також не надано жодних документів, які б підтверджували його членство у політичній партії.

Судами встановлено, що позивач є мігрантом, а не біженцем, оскільки територію Конго залишив добровільно, прибув до України легально, на підставі туристичної візи. Відповідно до п. 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, рухома бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Враховуючи усі обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в даному позові з огляду на те, що відповідач діяв в межах наданої компетенції відповідно до вимог законодавства і не порушував права та законні інтереси позивача.

Доводи касаційної скарги зроблених цими судами висновків не спростовують, а тому підстав для скасування чи зміни оскаржених судових рішень не вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

С у д д і : В.І. Бутенко

М.М. Олексієнко

І.В. Штульман