Справа № 802/35/15-а
Суддя: Жернаков Михайло Володимирович
Дата ухвалення: 2015-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

25 лютого 2015 р. Справа № 802/35/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Жернакова М. В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука В. В.,

представника позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Головного управління Держземагентства у Вінницькій області

про: визнання відмови протиправною, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Держземагентства у Вінницькій області (далі - ГУ Держземагентства у Вінницькій області, відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держземагентства у Вінницькій області, викладену в листі № 31-2-0.32-12189/2-14 від 23.12.2014, в наданні ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,5 га із земель запасу на території Комсомольської сільської ради Козятинського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства;

- зобов'язати Головне управління Держземагентства у Вінницькій області надати ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,5 га із земель запасу на території Комсомольської сільської ради Козятинського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відмова відповідача, викладена в листі № 31-2-0.32-12189/2-14 від 23.12.2014, в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,5 га із земель запасу на території Комсомольської сільської ради Козятинського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства є протиправною, оскільки надана з підстави, що не передбачена земельним законодавством.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Натомість, у поданих 03.02.2015 запереченнях представник ГУ Держземагентства у Вінницькій області просив суд розглядати справу за його відсутності.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України в разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Враховуючи викладене, суд вирішив провести розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд установив такі фактичні обставини.

06.11.2014 ОСОБА_2 звернулася з клопотанням та доданими документами до ГУ Держземагентства у Вінницькій області щодо надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,5 га із земель резерву на території Комсомольської сільської ради Козятинського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства.

За результатами розгляду поданого клопотання листом за вих. №31-2-0.32-12189/2-14 від 23.12.2014 ГУ Держземагентства у Вінницькій області відмовило заявнику у наданні такого дозволу з огляду на те, що у клопотанні не зазначено вид набуття земельної ділянки, а саме: у власність чи у користування заявник бажає одержати земельну ділянку.

Вважаючи таку відмову протиправною, ОСОБА_2 звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з такого.

Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності закріплені в ст. 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Відповідно до положень вказаної норми громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначає стаття 118 ЗК України.

Відповідно до частини 6 вказаної статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина 7 статті 118 Земельного кодексу України).

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що законодавством передбачена єдина підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, - невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Натомість, відповідач у своєму листі № 31-2-0.32-12189/2-14 від 23.12.2014 як на підставу для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки послався на те, що заявник не зазначив вид набуття земельної ділянки.

Однак, як установив суд, заявник у клопотанні послався на законодавчу підставу свого звернення (частина 6 статті 118 ЗК України), якою передбачено право заявника на отримання саме у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації.

Відтак, посилання відповідача у листі № 31-2-0.32-12189/2-14 від 23.12.2014 на те, що заявник не визначив вид набуття земельної ділянки, не відповідає дійсності.

Крім того, за змістом положень частини 7 статті 118 ЗК України така підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що наведена у листі відповідача № 31-2-0.32-12189/2-14 від 23.12.2014, не передбачена.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Саме це положення Конституції України на найвищому рівні гарантує дотримання прав особи під час та в результаті вчинення органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими особами (суб'єктами владних повноважень, владними суб'єктами) відносно неї юридично значущих дій або прийняття рішень. І саме це положення Конституції України фактично забороняє приймати рішення в такий спосіб, як це зробив відповідач.

Частина 2 ст. 19 Конституції України вказує на те, що, по-перше, спосіб вчинення дій і прийняття рішень обов'язково має бути встановлений законом. Положення ч. 2 ст. 19 Конституції вимагає того, щоб і підстави вчинення дій та прийняття рішень суб'єктами владних повноважень, і межі їхніх повноважень, і спосіб вчинення дій та прийняття рішень були або встановлені на конституційному рівні, або закріплені на рівні закону. По-друге, суб'єкти владних повноважень зобов'язані діяти й приймати рішення саме в такий спосіб, який передбачений законом, тобто неухильно дотримуватися визначеної на рівні закону процедури вчинення юридично значущих дій та прийняття обов'язкових для інших суб'єктів рішень. По-третє, суб'єкти владних повноважень не мають права вчиняти дії чи приймати рішення свавільно, тобто у спосіб, відмінний від того, який визначений законом.

Суд також наголошує на тому, що відповідачу як суб'єкту владних повноважень повинні бути відомі вимоги ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, на відповідність яким суд оцінює його дії і рішення. Ці вимоги є однаково важливими, ієрархічно не підпорядкованими й відповідають міжнародним, передовсім європейським стандартам щодо діяльності публічної адміністрації. Вони можуть і повинні бути застосовані всіма суб'єктами владних повноважень безпосередньо для попереднього аналізу своїх дій і рішень.

Натомість, відповідач вочевидь не скористався таким механізмом, оскільки оскаржене рішення не відповідає цілій низці критеріїв ч. 3 ст. 2 КАС, зокрема, законності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості.

Ставлення відповідача до забезпечення прав позивача та реалізації власних повноважень загалом дає підстави сумніватися в неупередженості (п. 4 ч. 3 ст. 2 КАС) відповідача та використанні ним повноважень з метою, з якою це повноваження надане (п. 2 ч. 3 ст. 2 КАС).

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач не довів правомірності відмови у наданні ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка викладена у листі № 31-2-0.32-12189/2-14 від 23.12.2014.

За таких обставин суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання такої відмови протиправною та необхідність їх задоволення в цій частині.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача надати ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,5 га із земель запасу на території Комсомольської сільської ради Козятинського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства суд зазначає таке.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за своєю правовою природою є дискреційним.

У Постанові від 21 жовтня 2010 року №П-278/10 Вищий адміністративний суд України зазначає, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 № 21-87а13.

Враховуючи викладене, суд позбавлений процесуальної можливості перебирати на себе повноваження відповідача щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що належать виключно до компетенції ГУ Держземагентства у Вінницькій області, а також зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень вчиняти певні дії чи приймати рішення за умови настання чи встановлення певних обставин.

Водночас частина 2 статті 11 КАС України передбачає можливість для суду вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З урахуванням викладеного, з метою захисту порушеного права позивача суд вважає за потрібне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Головне управління Держземагентства у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 стосовно надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,5 га із земель запасу на території Комсомольської сільської ради Козятинського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства з урахуванням висновків суду.

При цьому, приймаючи таке рішення, суд керується нормами п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України, відповідно до яких у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. В той же час згідно з ч. 2 ст. 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не довів правомірності відмови в наданні позивачу дозволу на проект землеустрою для відведення особистого селянського господарства.

З огляду на викладене адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат у справі, суд виходив з такого.

Правила розподілу судових витрат визначені статтею 94 КАС України. Відповідно до частини третьої зазначеної статті якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 73,08 грн., що підтверджується квитанцією від 08.01.2015 № 6.

Зважаючи на те, що позов задоволено частково, за правилами пункту 3 частини 1 статті 94 КАС України з Державного бюджету України на користь позивача необхідно присудити судові витрати у сумі 54,81 грн.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держземагентства у Вінницькій області, викладену в листі № 31-2-0.32-12189/2-14 від 23.12.2014, в наданні ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,5 га із земель запасу на території Комсомольської сільської ради Козятинського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства.

Зобов'язати Головне управління Держземагентства у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 стосовно надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,5 га із земель запасу на території Комсомольської сільської ради Козятинського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь позивача ОСОБА_2 судові витрати, які понесла позивач, у вигляді судового збору в сумі 54,81 грн.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жернаков Михайло Володимирович