Справа № 2а/0370/226/11
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2011-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2011 року Справа № 2а/0370/226/11

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Каленюк Ж.В.,

при секретарі Ковальчуку С.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Ківерцівської міжрайонної державної податкової інспекції про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення від 10 січня 2011 року № /0,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (надалі - підприємець ОСОБА_2, позивач) звернувся з адміністративним позовом до Ківерцівської міжрайонної державної податкової інспекції (надалі - Ківерцівська МДПІ, відповідач) про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення від 10 січня 2011 року № /0, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість (ПДВ) у сумі 83 556 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте Ківерцівською МДПІ на підставі акта від 24 грудня 2010 року документальної невиїзної перевірки щодо підтвердження достовірності нарахування від'ємного значення між сумою податкового зобов'язання та податкового кредиту з ПДВ за період липень-грудень 2009 року, січень-червень 2010 року. У даному акті вказано, що під час позапланової виїзної перевірки (акт від 26 серпня 2010 року) не було враховано уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з ПДВ у зв'язку із виправленням самостійно виявлених помилок за вересень 2009 року та за березень 2010 року, а також допущено помилку у визначенні податкових зобов'язань за травень 2010 року у сумі 100 000 грн., а тому податковий орган прийшов до висновку про необхідність зменшити від'ємне значення між сумою податкового зобов'язання та податкового кредиту з ПДВ, підтверджене виїзною позаплановою документальною перевіркою у сумі 613 585 грн., на 83 556 грн.

На підставі акта перевірки від 24 грудня 2010 року прийнято податкове повідомлення-рішення від 10 січня 2011 року № /0, яким на підставі пп.4.2.2 «б» ст.4, п.17.1.3 ст.17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» додатково визначено податкове зобов'язання з ПДВ у сумі 83 566 грн.

Позивач, не погоджуючись із рішенням податкового органу, вказав на допущення ним норм процесуального та матеріального права.

В акті перевірки документальної невиїзної перевірки не зазначено, що позивач допустив будь-які порушення. Разом з тим, в повідомленні-рішення Ківерцівською МДПІ вказано на порушення підприємцем п.4.1. ст. 4 , пп.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», у зв'язку із чим донараховано податкове зобов'язання.

Крім того, даний податковий період уже перевірявся і відповідачем за результатами позапланової виїзної перевірки прийнято повідомлення-рішення, які оскаржені у судовому порядку.

При донарахуванні зобов'язань відповідачем безпідставно застосовано непрямий метод їх визначення, оскільки підприємець ОСОБА_2 підтвердив розрахунки, наведені у податковій декларації документами обліку (вантажно-митними деклараціями, податковими та видатковими, товарно-транспортними накладними, дорожніми листами, авансовими звітами, реєстрами виданих та отриманих податкових накладних). До того ж, Закон, який визначає порядок застосування непрямих методів визначення суми доходів фізичних осіб, відсутній. А тому будь-які нарахування податковим органом за результатами перевірки правильності визначення бази оподаткування, виходячи з рівня звичайних цін, без дотримання законодавчої процедури застосування непрямих методів, є неправомірними.

Відповідач здійснив визначення звичайних цін за показниками середньомісячної митної вартості, не врахувавши залишки товарів, придбаних у попередніх місяцях, а проданих наступних, посилаючись на нечинну на час перевірки ст.16 Закону України «Про єдиний митний тариф». Жоден з нормативних актів не передбачає можливість визначати рівень звичайної ціни через застосування митної вартості товару, раніше ввезеного в Україну, а тому митна вартість раніше імпортованих в Україну товарів не може бути визнана достатнім обґрунтуванням звичайного рівня цін таких товарів для визначення бази оподаткування операцій з їх подальшої поставки на митній території України. Рівень звичайних цін має визначатися за приписами п.1.18 ст.1 Закону України «Про податок на додану вартість» відповідно до положень п.1.20 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідач допустив процесуальні порушення: приймаючи повідомлення-рішення 10 січня 2011 року застосував пп.4.2.2 «б» п.4.2 ст.4 та пп.17.1.3 п.17.1 ст.17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», який з 01 січня 2011 року втратив чинність.

Ківерцівською МДПІ перевірку проведено без відома підприємця ОСОБА_2, хоч в акті перевірки вказано протилежне; будь-яких посвідчень на перевірку не пред'являлося.

Позивач просив визнати нечинним податкове повідомлення-рішення Ківерцівської МДПІ від 10 січня 2011 року № /0.

Відповідач у письмовому запереченні проти адміністративного позову його вимог не визнав та пояснив, що під час позапланової виїзної перевірки встановлено заниження підприємцем ОСОБА_2 податкових зобов'язань з ПДВ на 331 120 грн., завищено заявлену суму бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку за березень 2010 року на 77 153 грн. та завищено від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та податкового кредиту на 1 053 936 грн., що є порушенням п.4.1.ст.4, пп. 7.7.1, пп.7.7.2 п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Однак у ході даної перевірки не були враховані уточнюючі розрахунки податкових зобов'язань з ПДВ за вересень 2009 року та березень 2010 року, та допущено арифметичну помилку у визначенні вказаних вище зобов'язань за травень 2010 року у сумі 100 000 грн. У зв'язку з такими обставинами проведено невиїзну документальну перевірку, якою встановлено, що від'ємне значення між сумою податкового кредиту та податкового зобов'язання, підтверджене попередньою перевіркою у сумі 613 585 грн., слід зменшити на 83 556 грн.

В судовому засіданні представник позивача, адміністративний позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях до позовної заяви (а.с.40-41), та з приводу фактичних обставин визначення податковим органом зобов'язань пояснив, що протягом 2009-2010 років позивач здійснював імпорт товарів з метою подальшої реалізації на митній території України. При поставці товарів в межах України позивач визначав базу оподаткування на підставі п.4.1 ст.4 Закону України "Про податок на додану вартість", виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), тобто діяв в межах чинного законодавства. Нараховуючи зобов'язання відповідач не довів, що договірні ціни, порівняно з рівнем звичайних цін на ідентичні товари на ринку України, є нижчими.

Крім того, чинним законодавством не передбачено проводити невиїзну документальну перевірку, якщо під час позапланової виїзної перевірки при розрахунках допущену арифметичну помилку чи не враховано якісь показники податкових декларацій. А тому прийняття рішень за наслідками незаконної перевірки, має мати наслідком визнання нечинним цих рішень.

Представник відповідача, яка брала участь у судовому засіданні у даній справі 16 лютого 2011 року, адміністративний позов не визнала з підстав, викладених у письмовому запереченні проти позову (а.с.39), та додатково пояснила, що позивач при імпорті товару сплачував ПДВ митним органам, виходячи з його митної вартості, визначеній в гр.12 вантажної митної декларації. При поставці товару на митній території України позивач базу оподаткування визначав, виходячи з фактурної вартості товару, чим порушив п.4.1 ст. 4 Закону України "Про податок на додану вартість", та не врахував обмеження в застосуванні договірних цін, які не можуть бути нижчими рівня звичайних цін. Ківецівською МДПІ в обґрунтування звичайної ціни при реалізації товару на митній території України за основу взято митну вартість товару, визначену в вантажних митних деклараціях. Така позиція обґрунтована тим, що митний орган повинен був визначати митну вартість на підставі статистичної оцінки рівня цін їх реалізації на внутрішньому ринку відповідно до п.13 Указу Президента "Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності", ст.16 Закону України "Про єдиний митний тариф", а тому відповідач не вживав заходів, передбачених п.1.20 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств". На думку представника відповідача, митна вартість товару, яка визначається при імпортуванні, є звичайною ціною для такого товару, який реалізується на території України.

Представник відповідача з приводу посилання у повідомленні-рішенні на норми Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» повідомила, що у даному випадку має місце описка. Рішення керівника та проведення невиїзної перевірки не приймалося, проте право на проведення невиїзної документальної перевірки передбачено ч.1 ст.11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» в редакції, чинній на день проведення перевірки - 24 грудня 2010 року. У задоволенні адміністративного позову представник відповідача просила відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити повністю з таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Права органів державної податкової служби визначено ст.11 Закону України від 04 грудня 1990 року N 509-XII «Про державну податкову службу в Україні» в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, далі - Закон N 509-XII). Так зокрема, органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право здійснювати документальні невиїзні перевірки (на підставі поданих податкових декларацій, звітів та інших документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податків та зборів (обов'язкових платежів) незалежно від способу їх подачі), а також планові та позапланові виїзні перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), додержання валютного законодавства юридичними особами, їх філіями, відділеннями, іншими відокремленими підрозділами, що не мають статусу юридичної особи, а також фізичними особами, які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності чи не мають такого статусу, на яких згідно із законами України покладено обов'язок утримувати та/або сплачувати податки і збори (обов'язкові платежі), крім Національного банку України та його установ (далі - платники податків).

Згідно з п.2.3 розділу 2 Методичних рекомендації щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної податкової служби при організації та проведенні перевірок платників податків, затверджених наказом ДПА України від 27 травня 2005 року № 355 (далі - наказ № 355) невиїзні документальні перевірки можуть проводитися посадовими особами органу державної податкової служби (ДПС) з письмового дозволу керівника (заступника керівника) про проведення перевірки за наявності таких обставин: у разі надходження від платника податків на запит органу ДПС пояснень та документів, достатніх для проведення невиїзної документальної перевірки (в тому числі і з питань перевірки відомостей, отриманих від особи, яка мала правові відносини з платником податків); у разі надходження до органу ДПС після проведення планової та позапланової виїзної перевірки платника податків щодо дотримання ним вимог податкового законодавства матеріалів перевірок інших суб'єктів господарювання з питань правових відносин з платником податків, що свідчать про порушення платником податків податкового законодавства, та надання платником податків пояснень та їх документального підтвердження, достатніх для проведення невиїзної документальної перевірки, на обов'язковий письмовий запит органу ДПС; у разі надходження до органу ДПС у встановленому порядку інформації та даних, що свідчать про окремі порушення платником податків податкового законодавства, та надання платником податків пояснень та їх документального підтвердження, достатніх для проведення перевірки, на обов'язковий письмовий запит органу ДПС; в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, підстави та порядок проведення невиїзної документальної перевірки визначено як Законом N 509-XII, так наказом № 355.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець відповідно до свідоцтва про держану реєстрації серії НОМЕР_2 (а.с.34).

22-23 грудня 2010 року податковим ревізором-інспектором Ківерцівської МДПІ проведено документальну невиїзну перевірку підприємця ОСОБА_2 щодо підтвердження достовірності нарахування від'ємного значення між сумою податкового зобов'язання та податкового кредиту з ПДВ за період липень-грудень 2009 року, січень-червень 2010 року та достовірності нарахування бюджетного відшкодування за січень 2001 року. З пояснень представника відповідача встановлено, що рішення керівника на проведення даної перевірки відсутнє. Таким чином, Ківерцівською МДПІ порушено встановлений порядок проведення перевірки.

За результатами перевірки складено акт від 24 грудня 2010 року № 525/17/НОМЕР_1 (а.с.7-9). Як вбачається з акта від 24 грудня 2010 року, перевірка проведена з відома підприємця ОСОБА_2 Разом з тим, у ході розгляду справи з'ясовано, що повідомлення підприємцю, запрошення до податкового органу, запити тощо останньому не надсилалися.

Підставою для проведення даної перевірки слугувало встановлення податковим органом факту допущення при проведенні позапланової виїзної документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (акт від 26 серпня 2010 року № 317/17- - а.с.11-33) арифметичної помилки у визначенні податкових зобов'язань за травень 2010 року у сум 100 000 грн. та неврахування уточнюючих розрахунків платника податку за вересень 2009 року № 10217 від 30 червня 2010 року та за березень 2010 року № 10214 (а.с.9).

На підставі акта документальної невиїзної перевірки Ківецівською МДПІ прийнято податкове-повідомлення-рішення від 10 січня 2011 року № /0, яким підприємцю донараховане податкове зобов'язання з ПДВ у сумі 83 556 грн. згідно з розрахунком основного платежу (а.с.10; 47).

Зі змісту даного рішення вбачається, що воно не відповідає чинному законодавству, зокрема, у ньому є посилання на пп.4.2.2 ст.4 тапп.17.1.3 п.17.1.ст.17 Закону України від 21 грудня 2000 року N 2181-III «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами». Даний закон втратив чинність з 01 січня 2011 року (згідно з Податковим кодексом України від 02 грудня 2010 року N 2755-VI). Таким чином, відповідач діяв на підставі недіючого закону, що свідчить про неправомірність його дій.

Оскаржуване повідомлення-рішення прийняте у з в'язку із порушенням позивачем п.4.1 ст.4 та пп.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин, далі - Закон № 168/97-ВР). Разом з тим, суд звертає увагу, що в акті перевірки, на підставі якого прийняте дане повідомлення-рішення, відсутня інформація про порушення підприємцем даних норм.

Водночас, в акті наявна інформація про встановлення таких порушень позаплановою виїзною перевіркою, про що складено акт від 26 серпня 2010 року. Цією перевіркою встановлено заниження підприємцем ОСОБА_2 податкових зобов'язань з ПДВ на 331 120 грн., завищено заявлену суму бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку за березень 2010 року на 77 153 грн. та завищено від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та податкового кредиту на 1 053 936 грн. На підставі вказаного акта прийнято повідомлення-рішення від 18 жовтня 2010 року № /1, № /1 та № /1 (а.с.49-51), якими позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ за січень 2010 року на 77 153 грн., донараховано податкове зобов'язання з ПДВ на суму 496 680 грн. (в тому числі, 331 120 грн. основного платежу та 165 560 грн. штрафних санкцій), збільшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на 613 585 грн., від отримання якої вважається, що платник податків добровільно відмовляється.

Отже, період, яким охоплений документальною невиїзною перевіркою ревізувався податковим органом у ході позапланової виїзної перевірки, за результатами якої прийнято податкові повідомлення-рішення, переглянуті в адміністративному і судовому порядку (а.с.49-51). У судовому порядку прийняті повідомлення-рішення від 18 жовтня 2010 року визнано протиправними та скасовано, однак рішення не набрало законної сили. Даний факт не заперечується відповідачем.

Таким чином, наведене свідчить, що відповідач вийшов за межі повноважень та провів документальну невиїзну перевірку без достатніх підстав.

У судовому засіданні також встановлено, що визначаючи податкові зобов'язання з ПДВ відповідач виходив з того, що протягом періоду з липня 2009 року по червень 2010 року підприємець ОСОБА_2 імпортував товар (м'ясо птиці, сало, м'ясо, шкіру свинячі), які в подальшому реалізовував на митній території України. При цьому відповідач вважає, що рівень звичайної ціни товарів для визначення бази оподаткування операцій поставки товарів на митній території України має відповідати митній вартості таких товарів при їх імпортуванні в Україну. З пояснень представника відповідача слідує, що при проведенні перевірки Ківерцівська МДПІ не вчиняла інших дій, передбачених п.1.20 ст.1 Закону України від 28 грудня 1994 року N 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств" (далі - Закон N 334/94-ВР), п.13 Указу Президента України 23 липня 1998 року N 817/98 "Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності" (далі - Указ N 817/98) для доведення факту, що договірні ціни при поставці товарів на митній території України не відповідають рівню звичайної ціни. Податковий орган не вживав заходів для отримання інформації щодо статистичної оцінки рівня цін реалізації товарів, що постачалися позивачем, на внутрішньому ринку України, яка проводиться уповноваженим державним органом у визначеному ним порядку.

Позивачем при поставці товару на митній території України база оподаткування визначалася ним згідно з договірними цінами, які, на думку податкового органу, є нижчими від звичайних цін.

Відповідно до п.4.1 ст.4 Закону № 168/97-ВР база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)). У разі якщо звичайна ціна на товари (послуги) перевищує договірну ціну на такі товари (послуги) більше ніж на 20 відсотків, база оподаткування операції з поставки таких товарів (послуг) визначається за звичайними цінами.

Отже, проводячи перевірку правильності визначення бази оподаткування, податковий орган мав враховувати рівень звичайних цін на товари (послуги), що поставляються, і в разі встановлення факту заниження позивачем договірних цін порівняно з рівнем звичайних цін більше, ніж на 20 відсотків, повинен був базу оподаткування в таких операціях визначити за звичайними цінами.

Відповідно до п.1.18 ст.1 Закону № 168/97-ВР звичайні ціни розуміються та застосовуються за правилами, визначеними п.1.20 ст.1 Закону №334/94-ВР. Згідно з пп. 1.20.1, 1.20.8 п.1.20 ст.1 Закону №334/94-ВР якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін. Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг). Обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом.

Порядок визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) регламентований пп.1.20.2 п.1.20 ст.1 Закону №334/94-ВР, на підставі якого податковий орган зобов'язаний діяти при визначенні рівня звичайних цін. Судом встановлено, що при визначенні рівня звичайних цін відповідач діяв не у вказаний вище спосіб, не використовував інформацію про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах.

Відповідно до п.4.3 ст.4 Закону № 168/97-ВР митна вартість товарів, зазначена у ввізній митній декларації, є базою оподаткування для товарів при їх імпортуванні на митну територію України і контроль за визначенням та сплатою податку на додану вартість в такому випадку здійснюється митними органами, тобто дана правова норма регулює оподаткування операцій виключно із імпорту товарів на митну територію України і не стосується правил оподаткування інших господарських операцій.

Суд не бере до уваги твердження представників відповідача щодо належного обґрунтування рівня звичайної ціни на товар нормами п.13 Указу № 817/98. Даною правовою нормою не передбачено порядку визначення звичайної ціни на підставі митної вартості товару, як це зробив відповідач.

За таких обставин, не може вважатися доведеним податковим органом той факт, що ціна товарів, реалізованих позивачем на митній території України, є нижчою за звичайні ціни.

Відповідно до пп.7.7.1 п.7.7. ст.7 Закону №168/97-ВР сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пп.7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пп.7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Виходячи зі змісту наведених норм законодавства та враховуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач при визначенні податкових зобов'язання та податкового кредиту діяв відповідно до вимог чинного законодавства, а висновки відповідача безпідставні та протиправні. При цьому не знайшло підтвердження посилання позивача про застосування Ківерцівською МДПІ непрямого методу при визначенні податкових зобов'язань.

При вирішенні спору судом повідомлення-рішенні від 10 січня 2011 року № /0, прийняте відповідачем як суб'єктом владних повноважень, перевірялося на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України.

З урахуванням досліджених доказів та норм чинного законодавства суд приходить до висновку, що приймаючи повідомлення-рішення від 21 грудня 2010 року відповідач діяв поза межами закону, із використанням повноваження з неналежною метою, на виконання якої таке повноваження йому надано, необґрунтовано, а тому його рішення, прийняте за наслідками незаконної перевірки, є протиправним.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. Згідно із ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач не довів правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Приймаючи рішення у даній справі, суд виходить із повноважень, визначених частиною другою ст.162 КАС України, де передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про скасування рішення, попередньо визнавши його протиправним. Тому адміністративний позов слід задовольнити шляхом прийняття постанови про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Ківерцівської МДПІ від 10 січня 2011 року № /0.

Керуючись ст.ст.2, 71, 160 ч.3. 162, 163 КАС України, на підставі Закону України "Про податок на додану вартість", суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Ківерцівської міжрайонної державної податкової інспекції від 10 січня 2011 року № /0.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст.186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі 01 березня 2011 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ж.В. Каленюк