Справа № П/811/4154/14
Суддя: Т.М. Кармазина
Дата ухвалення: 2015-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

26 лютого 2015 року Справа № П/811/4154/14

Кіровоградський окружний адміністративний суд

у складі: головуючого - судді Кармазиної Т.М.,

суддів - Брегея Р.І., Притули К.М.,

за участю секретаря - Ігнатьєвої Л.С.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представників:

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - Кривошеї А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кіровограді справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України в особі Міністра внутрішніх справ України Авакова А.Б., Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області в особі начальника Управління Вітюка А.І. про визнання дій та рішення протиправними, визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, нарахування та виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить:

визнати дії та рішення відповідачів щодо його звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України на підставі пп.1 п.2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014 року № 1682-VІІ та пункту 62 "а" Положення про проходження рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ - протиправними;

визнати протиправним та скасувати наказ МВС України №2239 о/с від 27.10.2014 року в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ на підставі пп.1 п.2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014 р. №1682-VІІ та п.62 "а" Положення про проходження рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

визнати протиправним і скасувати наказ начальника УМВС України в Кіровоградській області №387 о/с від 27.10.2014 р. в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ на підставі пп.1 п.2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014 р. №1682-VІІ та п. 62 "а" Положення про проходження рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

зобов'язати відповідачів поновити позивача з 27 жовтня 2014 року на посаді заступника начальника УМВС в Кіровоградській області;

зобов'язати відповідачів здійснити нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення (заробітну плату) за весь час вимушеного прогулу, тобто з 27.10.2014 р. по час фактичного поновлення позивача на посаді.

Представником позивача до суду подано клопотання про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року №1682-VІІ нормам Конституції України, а саме: частини третьої статті 1, пункту 8 частини 1 статті 3, пункту 4 частини 2 статті 3, пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про очищення влади" положенням статті 8, 21, частин 2 та 3 статті 22, частин 1 та 2 статті 24, статті 38, частини 1 статті 43, статті 58, частини 2 статті 61, статті 62, частини 1 статті 64 Конституції України в їх системному взаємозв'язку.

Клопотання обґрунтоване тим, що спірні накази в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ - наказ МВС України №2239 о/с від 27.10.2014 року, наказ начальника УМВС України в Кіровоградській області №387 о/с від 27.10.2014 р., були прийняті у відповідності до підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014 р. №1682-VІІ та п.62 "а" Положення про проходження рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. При цьому, позивач вважає, що вказані накази обмежують його права і свободи, закріплені в Конституції України, тому, на його думку, прийняті всупереч Конституції України та міжнародним нормам права, порушені конституційні принципи верховенства права, індивідуальної відповідальності та принципи проведення самої люстрації. Окрім того, позивач зазначив, що він не може нести відповідальність у вигляді заборони, встановленої у ч.3 ст.1 Закону, лише на підставі самого факту зайняття ним посади заступника начальника УМВС в Кіровоградській області, що саме по собі не містить складу жодного правопорушення. Отже, на думку позивача, внаслідок прийняття спірних наказів він зазнав дискримінації через застосування до нього процедури очищення влади (люстрації).

Також, позивач просив суд зупинити провадження у справі до прийняття відповідного рішення Конституційним Судом України (а.с.113-115)

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали подане клопотання та просили суд його задовольнити з вказаних вище підстав.

Представник відповідачів в судовому засіданні не заперечував проти задоволення даного клопотання.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів вважає клопотання таким, що підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, з серпня 1994 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України. З грудня 2012 року займав посаду заступника начальника УМВС України в Кіровоградській області.

Наказом МВС України №2239 о/с від 27.10.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади у відповідності з пп.1 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" та п.62 "а" Положення про проходження рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Так, відповідно до частини 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014 р. №1682-VІІ (далі - Закон №1682-VІІ), протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону".

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону № 1682-VІІ заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема, керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Пунктом 2 "Прикінцевих та перехідних" Положень Закону встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені Законом.

Під час розгляду даної адміністративної справи у колегії суддів виникли сумніви щодо відповідності вищенаведених норм Закону України "Про очищення влади" Конституції України в зв'язку з наступним.

Конституція України закріплює конституційні принципи верховенства права, рівності і справедливості, заборони дискримінації, правової визначеності, законності, презумпції невинуватості, дотримання і гарантування базових (природних) прав людини, індивідуального характеру відповідальності, незворотності дії в часі законів.

Конституція України визначає дію принципу верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (стаття 8); основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21); конституційні права і свободи не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24); громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38); кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності (стаття 43); закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення (стаття 58); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (стаття 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (стаття 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (стаття 64); кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68).

Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Тому до особи, до якої застосовуються люстраційні заходи, передбачені Законом про люстрацію, повинні бути застосовані усі гарантії правового захисту, передбачені Конституцією України.

Україна є країною-учасником Європейської комісії Ради Європи "За демократію через право" (Венеціанська комісія), яка на своєму 101-му пленарному засіданні 12-13 грудня 2014 року ухвалила попередній висновок №788/2014, щодо Закону України "Про очищення влади", пунктом с) параграфу 104 якого відзначила наявність суттєвих недоліків Закону та необхідність його перегляду з урахуванням, зокрема, того, що вина має бути доведена в кожному індивідуальному випадку і не може презюмуватися на підставі лише приналежності до категорії державних службовців (абзац третій); люстраційна процедура має не порушувати гарантії на справедливий суд (абзац п'ятий); інформація щодо особи, яка підлягає люстраційним обмеженням, може оприлюднюватися виключно після остаточного судового рішення (абзац сьомий).

Законом України "Про очищення влади" передбачене звільнення (відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону) та заборона обіймати будь-які посади у будь-яких органах державної влади чи органах місцевого самоврядування протягом 10 років з дня набрання чинності цим Законом (частина третя статті 1) особам, які у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади), зазначені в частині першій статті 3 Закону.

Зазначене обмеження в конституційному праві (право доступу до державної служби - стаття 38 Конституції України) та юридична відповідальність (звільнення з займаної посади) застосовується з метою "недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини" (мета люстрації згідно з частиною другою статті 1 Закону).

Відповідно, оскільки згідно частини 3 статті 1 Закону до участі в управлінні державними справами не допускаються особи, зазначені в частинах першій та другій статті 3 Закону, саме усі такі особи Законом визнані винними в скоєнні протиправних дій: узурпації влади, тобто неконституційному або незаконному її захопленню органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об'єднаннями (пункт 3 резолютивної частини Рішення Конституційного суду України від 05 жовтня 2005 року у справі № 6-рп/2005 (справа про здійснення влади народом); підриві основ національної безпеки та оборони; протиправному порушенні прав людини.

В абзаці шостому пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 30 травня 2001 року №7-рп/2001 у справі про відповідальність юридичних осіб Конституційний Суд України наголосив на важливості гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина: Конституція України встановила, що склад правопорушення як підстава притягнення особи до юридичної відповідальності та заходи державно-примусового впливу за його вчинення визначаються виключно законом, а не будь-яким іншим нормативно-правовим актом, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення (статті 58, 61, пункти 1, 22 частини першої статті 92 Конституції України).

Також Законом України "Про очищення влади" передбачена його зворотна дія в часі - в створеній Законом правовій конструкції відбувається фактична криміналізація дій, що на момент їх вчинення були правомірними (перебування на певній посаді в певний проміжок часу).

Як зазначено в Звіті Європейської комісії "За демократію через право" (Венеціанська комісія) щодо верховенства права від 28 березня 2011 року №512/2009, концепція верховенства права разом з концепцією демократії та прав людини утворює три стовпи Ради Європи та є схваленою у преамбулі Європейської Конвенції з прав людини. Цей принцип також закріплено у низці міжнародних документів щодо прав людини та в документах, які встановлюють стандарти. Однією з ключових рис верховенства права є те, що жодна людина не може зазнавати покарання, окрім як у випадку явного порушення закону, закону який повинен забезпечувати визначеність та передбачуваність, щоб ним могли керуватися громадяни при виконанні дій чи здійсненні будь-яких операцій, і який не повинен дозволяти карати особу ретроспективно. Там де має місце дискреція, є простір для свавільності. Всі особи та органи влади в межах держави, громадські чи приватні, повинні мати обов'язки та користуватися перевагами, що надаються законами, які відкрито створюються, залишатимуться чинними (в основному) в майбутньому та відкрито застосовуються в судах. Законність як елемент верховенства права передбачає те, що жодна особа не може бути покарана, якщо вона не порушила попередньо введений в дію або встановлений закон (пункти 1, 2, 9, 35, 40, 41 Звіту).

За тлумаченням Конституційного Суду України, викладеним у пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. "Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу" (абзац четвертий пункту 2 мотивувальної частини названого Рішення).

У підпункті 6.1.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29.01.2008 р. № 2-рп/2008 у справі про звільнення народних депутатів України з інших посад у разі суміщення підкреслено, що пріоритет природних прав людини слід розглядати як один із засадничих принципів Конституції України, відповідно до якого Верховна Рада України, як орган законодавчої влади, має приймати правові акти, додержуючись такого підходу. "Право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Право на працю закладено у самій людській природі. Його має кожна людина, воно є невідчужуваним, тому самій особі належить виключне право розпоряджатися своїми здібностями до праці".

Визначене ст.43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Такої правової позиції, зокрема щодо права на працю, яке є невідчужуваним, Конституційний Суд України дотримувався і у своїх попередніх рішеннях (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004; підпункт 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007).

У зв'язку з цим, в даному контексті право доступу до державної служби чи служби в органах внутрішніх справ кореспондується та випливає із загального права на працю, права вільного вибору професії і роду занять (стаття 43 Конституції України), оскільки за визначенням статті 1 Закону України "Про державну службу" державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Згідно ст.1, ч.1 ст.16 Закону України «Про міліцію» міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Відповідно до п.10 Положення про проходження рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

У пункті 32 Висновку № 788/2014 Європейської комісії "За демократію через право" (Венеціанської комісії) щодо Закону України "Про очищення влади" зазначається: "Партійна приналежність, політичні та ідеологічні причини не повинні використовуватись в якості підстав для проведення люстраційних заходів, оскільки суспільний осуд та дискримінація політичних опонентів не є прийнятними засобами політичної боротьби в державі, заснованій на верховенстві права".

У відповідності до ч.5 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі виникнення сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акту Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акту.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійснення правосуддя" передбачено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до ст.150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції в будь-якій стадії розгляду справи.

Дослідивши зміст позовної заяви, заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача та поданого суду клопотання, з метою досягнення однозначної визначеності у питанні про те, чи відповідають в контексті доводів позивача та його представника окремі вищезгадані положення Закону України "Про очищення влади" наведеним вище положенням Конституції України та, відповідно, з метою з'ясування питання щодо їх конституційності, забезпечення застосування при вирішенні спору норм Закону, які відповідають Конституції України, а також з метою забезпечення дотримання конституційних прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності вищезгаданих окремих положень Закону України "Про очищення влади" Конституції України.

У відповідності до п.4 ч.2 ст.156 Кодексу адміністративного судочинства України, суд має право зупинити провадження у справі в разі наявності інших причин за обґрунтованим клопотанням сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору до

терміну, встановленого судом.

З огляду на те, що клопотання представника позивача щодо звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності вищезгаданих окремих положень Закону України "Про очищення влади" Конституції України підлягає задоволенню, суд також вважає наявними підстави для зупинення провадження у справі до отримання інформації від Верховного Суду України щодо розгляду даного звернення.

Керуючись ст.ст.9, 156, 160, 165 КАС України суд, -

У Х В А Л И В:

Звернутися до Верховного суду України із зазначеною ухвалою суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року №1682-VII Конституції України, а саме: частини третьої статті 1, пункту 8 частини 1 статті 3, пункту 4 частини 2 статті 3, пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про очищення влади" положенням статтей 8, 21, частин 2 та 3 статті 22, частин 1 та 2 статті 24, статті 38, частини 1 статті 43, статті 58, частини 2 статті 61, статті 62, частини 1 статті 64 Конституції України в їх системному взаємозв'язку.

Зупинити провадження у справі № П/811/4154/14 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України в особі Міністра внутрішніх справ України Авакова А.Б., Управління Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області в особі начальника Управління Вітюка А.І. про визнання дій та рішення протиправними, визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, нарахування та виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу до 10:00 год. 03 квітня 2015 року.

Копію ухвали направити Верховному Суду України (разом із копією позовної заяви).

Ухвала суду, в частині звернення до Верховного Суду України із зазначеною ухвалою суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади", оскарженню не підлягає.

Ухвала суду, в частині зупинення провадження по справі, набирає законної сили в порядку, встановленому ст.254 КАС України.

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Кіровоградський окружний адміністративний суд шляхом подання в 5-денний строк з дня її отримання, апеляційної скарги, копія якої одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду в повному обсязі складена 27 лютого 2015 року.

Головуючий суддя підпис Т.М. Кармазина

Судді підпис Р.І.Брегей

підпис К.М.Притула

З оригіналом згідно:

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду Т.М. Кармазина