Справа № 826/2005/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2015-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

20 лютого 2015 року 10:30 №826/2005/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Давиденко Л.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
довідділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві
прозобов'язання зняти арешт,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві про зобов'язання зняти арешт з транспортного засобу Renault Clio, легковий седан червоного кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.09.2012 ВП№34056218 та який внесено до акту опису й арешту майна від 24.04.2013 ВП№34056218.

Позовні вимоги мотивовано тим, що державним виконавцем при поверненні виконавчого документу стягувачу відповідно до статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на підставі пункту 9 частини першої статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» було відмовлено позивачу у знятті арешту з транспортного засобу Renault Clio, легковий седан червоного кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, накладеного оскаржуваною постановою від 03.09.2012 ВП№34056218, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача.

Адміністративну справу №826/2005/15 розглянуто в письмовому провадженні на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 03.09.2012 ВП№34056218 з примусового виконання виконавчого листа від 01.08.2012 №2-4285 виданого Солом'янським районним судом міста Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПривтБанк» 108677,22 дол. США заборгованості, що по курсу НБУ становить суму 866157,45 грн.

В рамках вказаного виконавчого провадження, державним виконавцем 03.09.2012 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_1.

Постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27.01.2014 ВП№34056218, виконавчий лист від 01.08.2012 №2-4285, виданий Солом'янським районним судом міста Києва, відповідно до статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на підставі пункту 9 частини першої статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачеві.

ОСОБА_1 звернулась до відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві із заявою від 06.02.2015, якою просила зняти арешт з транспортного засобу Renault Clio, легковий седан червоного кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.09.2012 ВП№34056218 та який внесено до акту опису й арешту майна від 24.04.2013 ВП№34056218.

Відділ державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві листом від 06.02.2014 №10180 повідомив ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для звільнення майна з-під арешту у зв'язку із поверненням виконавчого документа стягувачу.

Позивач посилаючись на протиправність відмови відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у місті Києві щодо звільнення майна з-під арешту, а саме транспортного засобу, що належить на праві власності позивачу, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку тощо.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, зокрема у разі наявності встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення (пункт дев'ять частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»).

У даних правовідносинах заборона щодо звернення стягнення на майно боржника встановлена Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який вступив в законну силу 07.06.2014 та під дію якого підпадає боржник.

Згідно статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом його дії, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно пункту 2 статті 1 названого Закону також не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Як вбачається з постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27.01.2014 ВП№34056218, при винесенні такої постанови, державний виконавець керувався, крім іншого, статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, згідно частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (частина друга статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» ).

Із аналізу вказаних норм вбачається, що законодавцем передбачено зняття арешту з майна боржника у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документу органу який його видав, зокрема, до суду.

Вказані норми не передбачають зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документу саме стягувачу.

Зазначене не перешкоджає в разі усунення обставин, що зумовили повернення виконавчого документу стягувачу, останньому повторно пред'явити виконавчий документ до виконання.

Проте зняття арешту з майна, що забезпечує виконання судового рішення, може призвести до продажу цього майна, а тому можливі ускладнення при виконанні у подальшому рішення суду.

З огляду на зазначене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене та керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.