Справа № 816/83/15-а
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2015-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2015 року м. ПолтаваСправа № 816/83/15-а

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Довгопол М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Кулик - Куличок О.Л.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - УМВС України в Полтавській області - Сиромятнікова В.В.,

представника відповідача - УДАІ УМВС України в Полтавській області - Квіти В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області , Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про визнання протиправними та скасування наказів, -

В С Т А Н О В И В:

14 січня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області , в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області "Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції" № 1239 від 30 грудня 2014 року, в частині звільнення з органів внутрішніх справ начальника відділу кадрового забезпечення управління ДАІ УМВС, підполковника міліції, ОСОБА_4 за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області № 8-о/с від 12 січня 2015 року в частині звільнення з органів внутрішніх справ у запас за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України начальника відділу кадрового забезпечення управління ДАІ УМВС підполковника міліції ОСОБА_4 з 12 січня 2015 року;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_4 в органах внутрішніх справ на займаній посаді начальника відділу кадрового забезпечення Управління ДАІ УМВС в Полтавській області з 13 січня 2015 року.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що доводи відповідача про скоєння позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях і жодним чином не підтверджені належними і допустимими доказами. Вказував, що посилання відповідача у наказі № 1239 від 31.12.2014 на відкриття кримінального провадження № 0000351 за ознаками ч. 3 ст. 358 КК України за фактом вимагання та одержання неправомірної вигоди начальником УДАІ УМВС полковником міліції ОСОБА_5 не можуть бути підставою для звільнення позивача, оскільки згідно вимог частини 2 статті 61 Конституції України відповідальність має виключно індивідуальний характер, тому діяння ОСОБА_5 як керівника органу не може свідчити про порушення службової дисципліни підлеглих йому осіб. Виконання усних вказівок начальника, що є нехарактерними для посади, та недоліки при оформленні особових справ працівників, про що стверджував відповідач, на думку позивача, також не є діями, що дискредитують звання рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ. Крім того, позивач звертав увагу на відсутність у тексті наказу № 1239 та поданні до звільнення посилань на день та час скоєння позивачем вчинку, що дискредитує, що унеможливлює перевірити дотримання відповідачем строку притягнення до дисциплінарної відповідальності згідно статті 16 Дисциплінарного статуту ОВС. Вважає, що відповідачем порушено ряд вимог cтатуту при звільненні позивача, в тому числі, застосовано крайній захід дисциплінарного впливу без врахування обставин, передбачених частиною 10 статті 14 Статуту, та послідовності застосування дисциплінарних стягнень, встановлених статтею 12 Статуту.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача УМВС України в Полтавській області проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи свою позицію тим, що в ході службового розслідування, здійсненого відповідно до вимог Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ, затвердженого наказом МВС України від 12.03.2013 № 230, встановлено факт скоєння позивачем вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, що є безальтернативною підставою для звільнення згідно пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Зазначав, що звільнення за дискредитацію не є звільненням в дисциплінарному порядку, тому посилання позивача на порушення порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності є хибними.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27 січня 2015 року до участі у справі в якості другого відповідача залучено Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (надалі - УДАІ УМВС) /а.с. 76 т.1/.

Представник УДАІ УМВС у судовому засіданні проти позовних вимог також заперечувала, підтримуючи позицію відповідача УМВС України в Полтавській області.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_4 проходив службу в органах внутрішніх справ з 22.09.1992 по 12.01.2015, що підтверджується даними послужного листка, копія якого знаходиться у матеріалах справи /а.с. 58 - 64 т.1/.

Наказом УМВС України в Полтавській області від 12.08.2011 №235 о/с позивач призначений на посаду начальника відділу кадрового забезпечення управління ДАІ УМВС /а.с. 13 т.1/.

Згідно з наказом УМВС України в Полтавській області від 30.09.2013 № 480 о/с підполковника міліції ОСОБА_4 залишено на службі в органах внутрішніх справ понад граничний вік строком на один рік /а.с. 89 т.2/.

04.09.2014 начальником УДАІ УМВС ОСОБА_5 складено подання начальникові УМВС України в Полтавській області про залишення позивача на службі в органах внутрішніх справ терміном на один рік, яке погоджене заступником начальника УМВС України в Полтавській області ОСОБА_6 /а.с. 29 - 30 т.1/.

Рішення УМВС України в Полтавській області з приводу продовження служби позивача на підставі вказаного подання не було прийнято, водночас позивач залишався на службі в органах внутрішніх справ до вирішення зазначеного питання, про що свідчать дані послужного листка, та не заперечується сторонами у справі.

27.12.2014 УМВС в Полтавській області прийнято наказ № 971, згідно з яким призначено службове розслідування і визначено склад комісії із його проведення у зв'язку з надходженням інформації про факт відкриття прокуратурою Полтавської області кримінального провадження № 0000351, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.12.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, відносно посадових осіб УДАІ УМВС, з метою встановлення зазначених фактів та з'ясування інших обставин /а.с. 43 т. 1/.

Наказом УМВС в Полтавській області від 29.12.2014 № 975 внесено доповнення до вказаного наказу, зокрема, доповнено пунктом 5, відповідно до якого відсторонено позивача від виконання службових обов'язків до завершення службового розслідування/а.с. 44 т.1/.

Згідно з висновком службового розслідування від 30.12.2014 запропоновано, зокрема, притягти до дисциплінарної відповідальності начальника відділу кадрового забезпечення управління ДАІ УМВС ОСОБА_4 за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (пункт 4) /а.с.45 - 52 т.1/.

30.12.2014 УМВС України в Полтавській області прийнято наказ № 1239 «Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції», пунктом 4 якого визначено звільнити з органів внутрішніх справ начальника відділу кадрового забезпечення управління ДАІ УМВС підполковника міліції ОСОБА_4 за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ /а.с. 54 - 56 т.1/.

Позивач ознайомився із вказаним наказом та отримав його копію 31.12.2014, про що свідчить його підпис на примірнику наказу відповідача.

Наказом УМВС України в Полтавській області від 12.01.2015 № 8 о/с «По особовому складу» підполковника міліції ОСОБА_4, начальника відділу кадрового забезпечення управління ДАІ УМВС звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (у запас за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу) з 12 січня 2015 року /а.с. 57 т.1/.

Підставою зазначеного наказу слугували наказ УМВС України в Полтавській області від 30.12.2014 № 1239, подання УДАІ УМВС від 09.01.2015, атестаційний лист від 09.01.2015.

12.01.2015 позивач отримав трудову книжку та військовий квиток, про що свідчить його розписка /а.с. 57 на звороті, т.1/.

Позивач не погодився із вищевказаними наказами, у зв'язку з чим звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Надаючи оцінку правомірності оскаржуваних наказів, суд виходить з наступного.

Частиною 2 cтатті 19 Конституції України закріплено обов'язок органів державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Громадянам згідно зі статтею 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.

Порядок проходження публічної служби в органах внутрішніх справ регулюється Законом України "Про міліцію від 20.12.1990 № 565-ХІІ (далі - Закон №565), Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22.02.2006 № 3460-ІV (далі - Дисциплінарний статут) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.06.1991 №114 (надалі - Положення).

Пунктом 66 Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Чинним законодавством не визначено поняття дискредитації.

Дискредитація (від французького слова discrediter - підривати довіру) - це підрив довір'я когось, приниження чиєїсь гідності, авторитету.

Аналізуючи складові цього поняття, суд приходить до висновку, що вони тісно пов'язані з морально-етичними нормами. Отже, вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ, пов'язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред'являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Ці вимоги відображені, зокрема, у Правилах поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС від 22.02.2012 № 155, інших нормативно-правових актах, що регулюють діяльність органів системи МВС України та їх особового складу.

Тому під вчинками, що дискредитують звання працівника ОВС та власне органи внутрішніх справ, слід розуміти протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою органу внутрішніх справ у зв'язку з виконанням службових обов'язків або не пов'язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ.

До таких вчинків, як правило, відносяться: вчинення злочину, встановленого вироком суду, що набрав законної сили; скоєння корупційного діяння як різновиду адміністративного правопорушення; систематичне скоєння адміністративних правопорушень, що посягають на встановлений порядок управління, громадський порядок та громадську безпеку; заняття підприємницькою діяльністю; організацію страйків та участь у них; розголошення службової таємниці; появу на службі або поза службою в нетверезому стані, що ображає людську гідність; вживання алкогольних напоїв у форменому одязі у громадських місцях; прийняття наркотичних або токсичних препаратів без рецепту лікаря; систематичне порушення правил носіння форменого одягу, зовнішньої охайності; неодноразове грубе і зверхнє ставлення до громадян; прояви жорстокого або принизливого ставлення до людей; скоєння аморального проступку, не сумісного з продовженням служби в ОВС; систематичне поширення компрометуючої ОВС України інформації за допомогою засобів мас-медіа тощо.

У пункті 66 Положення №114 визначено не окремий вид відповідальності працівника ОВС, а спеціальну підставу для припинення служби, яке відбувається у формі звільнення.

Припинення служби за п.66 Положення є найсуворішою санкцією відповідальності працівника ОВС, який вчинив діяння, несумісне з посадою.

З огляду на викладене, звільнення за п.66 Положення може мати місце лише тоді, коли достеменно доведено, що особа скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Таким чином, такий вид припинення служби в органах внутрішніх справ, як звільнення за п.66 Положення є самостійною й спеціальною підставою для звільнення осіб рядового і начальницького складу й факт скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, який став підставою для звільнення, повинен бути доведеним.

Відповідної позиції дотримується також Вищий адміністративний суд України у своїх рішеннях (ухвала ВАСУ від 22.01.2015 у справі К/800/51867/14, реєстраційний номер 42495811, ухвала ВАСУ від 03.02.2015 у справі К/800/48536/13, реєстраційний номер 42743381).

У висновку службового розслідування від 30.12.2014, наказі УМВС України в Полтавській області від 30.12.2014 № 1239 чітко не визначено, який саме вчинок позивача дискредитує звання рядового і начальницького складу ОВС.

Із аналізу тексту вказаних документів, а також подання про звільнення від 09.01.2015 вбачаються лише окремі обставини, які стосуються особи позивача, а саме:

1) 02.12.2014 прокуратурою Полтавської області відкрито кримінальне провадження № 0000351 за ознаками ч. 3 ст. 368 КК України за фактом вимагання та одержання неправомірної вигоди начальником УДАІ УМВС полковником міліції ОСОБА_5, якому оголошено підозру у вчиненні вказаного злочину та затримано як підозрюваного. На схильність до отримання неправомірної вигоди з боку останнього за піврічний термін його керівництва УДАІ УМВС та сприяння в цьому його заступників підполковника міліції ОСОБА_7, підполковника міліції ОСОБА_8, начальника відділу кадрового забезпечення УДАІ УМВС підполковника міліції ОСОБА_4, начальника відділу автомобільно-технічної інспекції та організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ УМВС майора міліції ОСОБА_9 зазначалося в численних зверненнях та повідомленнях;

2) начальник відділу кадрового забезпечення УДАІ УМВС підполковник міліції ОСОБА_4, на якого покладено обов'язки з проведення роботи соціально-гуманітарного напрямку, належного виконання їх не забезпечив, за усними вказівками виконував не характерні для посади функції, а навпаки, особистим прикладом сприяв погіршенню іміджу УДАІ УМВС;

3) відділом кадрового забезпечення УДАІ УМВС допущені суттєві недоліки при оформленні особових справ працівників центрів з надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування Гадяцького та Лохвицького районів УДАІ УМВС ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які в той же час прийняті на роботу.

Стосовно першої обставини, то судом встановлено, що слідчим відділом прокуратури Полтавської області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 000351 за ознаками частини 3 статті 368 КК України щодо одержання неправомірної вигоди начальником УДАІ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_5 та іншими працівниками УДАІ УМВС України в Полтавській області. Однак як на дату проведення службового розслідування, так і на дату розгляду справи позивачу в межах вказаного кримінального провадження підозра не повідомлялася, про що свідчать листи прокуратури Полтавської області на вимогу суду та на запит адвоката позивача /а.с. 222, 232, т.1/.

Твердження відповідача про те, що на схильність до отримання неправомірної вигоди з боку ОСОБА_5 за піврічний термін його керівництва УДАІ УМВС та сприяння в цьому його заступників, начальника відділу кадрового забезпечення УДАІ УМВС підполковника міліції ОСОБА_4, начальника відділу автомобільно-технічної інспекції та організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ УМВС майора міліції ОСОБА_9 зазначалося в численних зверненнях та повідомленнях, суд оцінює критично.

Так, у висновку службового розслідування від 30.12.2014 (аркуш 13) зазначалося, що з початку призначення ОСОБА_5 і протягом 2014 року на адресу УМВС з МВС України та прокуратури Полтавської області надходили звернення щодо неправомірних дій начальника УДАІ УМВС ОСОБА_5 та керівництва УДАІ УМВС (3 звернення надійшло з МВС України, 3 - з прокуратури), також протягом року проведено 3 перевірки за аналогічними відомостями, викладеними на сайтах у всесвітній мережі Інтернет. За вказаними зверненнями та публікаціями призначені та проведені службові розслідування, до проведення яких залучалися працівники ВВБ в Полтавській області ДВБ МВС України.

В межах проведених службових розслідувань підтвердити викладені факти не виявилося можливим, оскільки в ході неодноразового опитування керівництва підрозділів УДАІ УМВС, особового складу та начальників відділень ДАІ в області, зазначена інформація ними заперечувалася.

За інформацією прокуратури Полтавської області матеріали службових розслідувань щодо неправомірних дій керівного складу УДАІ УМВС від 22.05.2014 та від 05.09.2014 відповідно були долучені до матеріалів кримінальних проваджень № 0000128, відомості про які внесено до ЄРДР 05.06.2014 з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 364 КК України (закрито30.06.2014 на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України) та № 0000237, відомості про які внесено до ЄРДР 05.09.2014 з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 365 КК України (закрито 31.10.2014 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України) /а.с. 50 на звороті, а.с. 51 т.1/.

Відповідні обставини, викладені у висновку службового розслідування від 30.12.2014, підтверджуються наявними у справі матеріалами звернень та службових розслідувань /а.с. 172 -218, т.1/.

З огляду на викладене, звернення та скарги, про наявність яких стверджував відповідач у спірному наказі від 30.12.2014 № 1239, були предметом відповідних службових розслідувань, за наслідками яких не виявлено порушень вимог чинного законодавства, і на підставі яких кримінальні провадження були закриті згідно п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України, тобто за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

За таких обставин врахування відповідачем зазначених звернень та скарг як підтвердження факту скоєння позивачем вчинку, що дискредитує, є безпідставним.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що сприяння в отриманні неправомірної вигоди є кримінально караною дією (формою співучасті у скоєнні відповідного злочину), що підлягає встановленню за наслідками кримінального провадження і доведення вини особи, і в разі засудження за такий злочин працівник міліції підлягає звільненню з органів внутрішніх справ за підставою, яка визначена п.67 Положення.

Натомість, як встановлено судом вище, позивачу на час службового розслідування та прийняття спірних наказів не було навіть повідомлено про підозру у вчиненні будь-якого злочину.

У частині 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Аналогічна за змістом норма зафіксована в ст.62 Конституції України, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у власних рішеннях дійшов наступних висновків.

У рішенні по справі «Аллене де Рібемон проти Франції» від 10.02.1995 р. звернуто увагу на те, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Позиція у рішенні по справі «Грабчук проти України» від 21.09.2006 р. полягала в тому, що презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставним врахування відповідачем УМВС України в Полтавській області у спірному наказі № 1239 від 30.12.2014 тієї обставини, що у зверненнях та повідомленнях зазначалося про сприяння позивача в отриманні неправомірної вигоди з боку начальника УДАІ УМВС ОСОБА_5, оскільки факт такого сприяння міг бути встановлений лише в межах кримінального провадження, до завершення якого відсутні підстави вважати особу винною.

Суд вважає також обґрунтованими доводи позивача про неприпустимість притягнення його відповідальності за діяння іншої особи, у даному випадку начальника УДАІ УМВС ОСОБА_5, оскільки згідно частини 2 статті 61 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що факт порушення кримінальної справи відносно начальника УДАІ УМВС ОСОБА_5 та наявність звернень щодо неправомірних дій керівництва УДАІ УМВС, за результатами розгляду яких не встановлено порушень у порядку, передбаченому чинним законодавством, не може бути розцінений як вчинок позивача, що дискредитує звання працівника органів внутрішніх справ.

Стосовно доводів відповідача про те, що начальник відділу кадрового забезпечення УДАІ УМВС підполковник міліції ОСОБА_4, на якого покладено обов'язки з проведення роботи соціально-гуманітарного напрямку, належного виконання їх не забезпечив, за усними вказівками виконував не характерні для посади функції, а навпаки, особистим прикладом сприяв погіршенню іміджу УДАІ УМВС, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 7 Дисциплінарного статуту ОВС службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників.

Судом встановлено, що посадові обов'язки позивача як начальника відділу кадрового забезпечення УДАІ УМВС визначені посадовою інструкцією, затвердженою наказом УДАІ УМВС від 07.06.2013 № 302 (із змінами, внесеними наказом УДАІ від 04.12.2013 № 763), із якою позивач був ознайомлений під підпис 04.12.2013 /а.с. 65 - 67 т.1/.

Зазначена посадова інструкція не містить поняття обов'язків з проведення роботи соціально-гуманітарного напрямку, а відтак посилання у спірному наказі від 30.12.2014 № 1239 на неналежне їх виконання позивачем не дає можливості чітко окреслити факт порушення позивача та оцінити докази, які його підтверджують, натомість така невизначеність є підставою для довільного тлумачення допущених порушень.

У додаткових поясненнях на вимогу суду представник відповідача зазначив посадові обов'язки позивача, які можуть охоплюватися поняттям обов'язків з проведення роботи соціально-гуманітарного напрямку /а.с. 72 -73 т.2/, а саме, начальник ВКЗ УДАІ УМВС згідно посадової інструкції аналізує стан дотримання працівниками служби антикорупційного законодавства, особисто проводить комплекс заходів, спрямованих на виявлення працівників, які безвідповідально ставляться до виконання своїх службових обов'язків , порушують дисципліну, законність, заплямовують честь працівника міліції іншими протиправними діями, організує проведення індивідуально-виховної роботи керівників служб з підлеглими, персонально відповідає за стан дисципліни та законності, своєчасність та ефективність заходів із попередження та припинення правопорушень, особисто відповідає за організацію роботи по поліпшенню стану дисципліни і законності в підрозділах Державтоінспекції, в тому числі, транспортної на приватному транспорті.

Необхідно зазначити, що у службовій характеристиці позивача від 29.07.2014 /а.с. 20 - 21 т.1/ вказано, що позивач постійно проводить роботу по підвищенню професійного рівня особового складу підрозділів ДАІ області, зміцненню рівня дисципліни і законності, вихованню особистого складу, активно втілює в життя Програму формування позитивного іміджу працівників міліції, крім того, працівниками відділу за 2014 рік проведено 6 виїздів до закріплених підпорядкованих підрозділів відділень ДАІ з метою перевірки та надання допомоги в організації служби по зміцненню дисципліни та законності, індивідуально-виховної роботи та стану кадрового забезпечення.

У матеріалах справи наявні також документи, що свідчать про організацію у ДАІ УМВС службової підготовки особового складу у 2014 - 2015 навчальному році, проведення відповідних занять із службової підготовки у вересні - грудні 2014 року /а.с. 20 -37 т.2/. Тематика занять передбачала, зокрема, вивчення Законів України «Про засади запобігання і протидії корупції», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за корупційні правопорушення», дисципліни і законності в діяльності ОВС та ін. Крім того, матеріали справи містять рапорти позивача та інші документи, які свідчать про виїзди позивача до підрозділів з метою надання практичної допомоги, виявлення порушень та контроль за їх усуненням /а.с. 38 - 64 т.2/.

За таких обставин посилання відповідача на неналежне виконання позивачем обов'язків з проведення роботи соціально-гуманітарного напрямку є невизначеними та не обґрунтовані будь-якими доказами.

Суд також враховує, що згідно з положенням статті 7 Дисциплінарного статуту ОВС у разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

Матеріали службового розслідування від 30.12.2014 не містять будь-яких доказів про те, що позивач виявив порушення законодавства у діях начальника УДАІ УМВС і не повідомив про них старшому прямому начальникові. При цьому такі порушення не були виявлені за результатами неодноразових службових розслідувань, що проводилися УМВС України в Полтавській області протягом другої половини 2014 року.

Стосовно тверджень відповідача про те, що позивач за усними вказівками виконував не характерні для посади функції, а навпаки, особистим прикладом сприяв погіршенню іміджу УДАІ УМВС, суд виходить з наступного.

У висновку службового розслідування від 30.12.2014 встановлено, що 28.12.2014 у службовому кабінеті позивача проведено без його участі обшук, за результатами якого вилучено, зокрема, список державних номерних знаків на шести сторінках, який знаходився у кишені куртки форменого одягу.

Згідно відібраних письмових пояснень позивача даний список він отримав від полковника міліції ОСОБА_5 місяць тому. Список містить собою роздруківку державних номерних знаків, які перебувають на складі УДАІ УМВС. За вказівкою начальника ОСОБА_4 окремі державні номерні знаки зі списку говорив начальникові відділу автомобільно-технічної інспекції та організації реєстраційно-екзаменаційної роботи УДАІ ОСОБА_9, який в подальшому передавав дану інформацію з номерами до відповідних центрів. Чому зазначений список керівник надав ОСОБА_4 останньому невідомо, на послідовність та на самі державні номерні знаки, які були у списку, не звернув увагу. Також зазначив, що виконання вказаної роботи до функціональних обов'язків не входить,і він лише виконував усний наказ полковника міліції ОСОБА_5 /а.с. 53 т.1/.

Опитаний в ході службового розслідування начальник відділу автомобільно-технічної інспекції та організації реєстраційно-екзаменаційної роботи УДАІ УМВС майор міліції ОСОБА_9 пояснив, що за усною вказівкою начальника УДАІ УМВС ОСОБА_5 куратором по реєстраційно-екзаменаційній роботі є підполковник міліції ОСОБА_4, який займався знаками відповідних конфігурацій (номерів), які видавав на певні центри /а.с 171 т.1/.

Таким чином, висновок про наявність в діях позивача вчинку, що дискредитує, відповідачем зроблено на підставі протоколу обшуку, в якому зазначено про вилучення списку знаків, письмових пояснень позивача та майора міліції ОСОБА_9

Відповідно до положень статті 4 Дисциплінарного статуту ОВС наказ є формою реалізації службових повноважень особи начальницького складу, згідно з якими визначаються мета і предмет завдання, строк його виконання та відповідальна особа, якій належить його виконати.

Накази можуть даватись як в усній, так і в письмовій формі.

У разі одержання наказу, який суперечить закону, підлеглий не повинен виконувати його, про що повинен негайно поінформувати начальника, який віддав наказ, а в разі підтвердження цього наказу - письмово поінформувати старшого прямого начальника.

Судом встановлено, що матеріали службового розслідування не містять документи, що свідчать про зміст усних вказівок начальника УДАІ УМВС позивачу з приводу списку номерних знаків, що унеможливлює зробити будь-який висновок про законність таких вказівок, а відтак і про правомірність дій позивача із виконання таких вказівок.

При цьому суд бере до уваги, що порядок видачі номерних знаків на транспортні засоби визначений Інструкцією про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом МВС від 11.08.2010 № 379 (надалі - Інструкція № 379)

Згідно з п. 3.15., 3.16. Інструкції № 379 на зареєстровані ТЗ Центром видаються реєстраційні документи, а також номерні знаки, що відповідають вимогам державного стандарту України. Факт отримання власником ТЗ або уповноваженою ним особою номерних знаків та реєстраційних документів підтверджується їх підписами в книзі обліку зареєстрованих ТЗ або в заяві (додатки 1 або 2) при автоматизованому процесі проведення реєстрації. Свідоцтва про реєстрацію ТЗ, тимчасові реєстраційні талони та номерні знаки ТЗ видаються лише зі складу Центру, у якому проводиться реєстрація, та тільки в порядку зростання цифрових позначень (крім номерних знаків).

Відповідно до пункту 10.2., 10.5., 10.6. Інструкції № 379 контроль за прийняттям, обліком, зберіганням, витрачанням бланків ДАІ і номерних знаків покладається на начальників Центрів і осіб, які безпосередньо виконують функції прийняття, обліку, зберігання і витрачання бланків ДАІ і номерних знаків та призначаються начальниками управлінь (відділів) ДАІ головних управлінь, управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Центри одержують бланки ДАІ і номерні знаки за накладними від управлінь (відділів) ДАІ головних управлінь, управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі на підставі заявки і доручення на отримання.

Відомості про прийняті Центром бланки ДАІ і номерні знаки не пізніше трьох днів з моменту їх надходження заносяться до книги обліку надходження і витрачання бланків ДАІ та номерних знаків (додаток 19).

Згідно із пунктами 10.7., 10.8. Інструкції № 379 підставою для запису до книги обліку надходження і витрачання бланків ДАІ та номерних знаків є накладні і акти приймання бланків ДАІ (номерних знаків) від підприємства-виробника (для Центру - накладні, що видаються управліннями (відділами) ДАІ головних управлінь, управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі). Залишки бланків ДАІ і номерних знаків підраховуються після кожного надходження до Центру бланків ДАІ і номерних знаків. Видача бланків ДАІ і номерних знаків проводиться під звіт працівникам Центру для повсякденного використання в порядку зростання цифрових номерів.

Категорично забороняється проставляти на незаповнених бланках ДАІ печатки і підписи працівника Центру, а також передавати такі бланки власникам транспортних засобів.

Облік витрачання номерних знаків, свідоцтв про реєстрацію ТЗ (тимчасових реєстраційних талонів) ведеться у книгах обліку реєстрації ТЗ (видачі тимчасових реєстраційних талонів), у яких серії і номери виданих свідоцтв про реєстрацію ТЗ (тимчасових реєстраційних талонів) та номерних знаків записуються за порядком зростання цифрових номерів.

Судом встановлено, що матеріали службового розслідування, на підставі яких прийнято спірні накази, не містять відомостей та документів на їх підтвердження відносно того, які номерні знаки були вказані у списку, вилученому у службовому кабінеті позивача, чи передавалися ці номерні знаки Центрам, чи були видані в подальшому особам без законних на те підстав або із наданням незаконних переваг, чи були порушення в обліку таких знаків, і які конкретні дії в даному випадку здійснював позивач.

Відтак службовим розслідуванням не встановлено порушень позивачем вимог чинного законодавства, не підтверджено належними доказами факт виконання позивачем нехарактерних для посади функцій всупереч вимогам законодавства.

За таких обставин суд вважає безпідставними доводи УМВС України в Полтавській області про те, що позивач сприяв погіршенню іміджу УДАІ УМВС, зокрема, у зв'язку із виконанням за усними вказівками нехарактерних для посади функцій.

Відносно тверджень відповідача про те, що відділом кадрового забезпечення УДАІ УМВС допущені суттєві недоліки при оформленні особових справ працівників центрів з надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування Гадяцького та Лохвицького районів УДАІ УМВС ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які в той же час прийняті на роботу, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що вказані недоліки були зафіксовані у доповідній записці старшого інспектора з ОД ВК та ПС УКЗ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_12 від 29.12.2014, складеній за результатами перевірки усунення недоліків, виявлених під час перевірки кадрового забезпечення ОСД УДАІ УМВС у період з 15 по 17 жовтня 2014 року /а.с. 108 - 109 т.1/. Недоліки полягали в тому, що особові справи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не були взяті до внутрішнього обліку та подальшого зберігання (не присвоєні інвентарні номери, не зроблено записи в інвентарну книгу обліку особових справ, відсутні описи матеріалів, що знаходяться в особових справах, не всі частини особових справ зшиті та пронумеровані, зокрема частина 5 «матеріали спеціальної перевірки», в особовій справі ОСОБА_11 відсутня фотокартка, на працівників не заведені службові картки, передбачені наказом МВС України від 30.12.2005 № 1276.

Таким чином зафіксовані у доповідній записці від 29.12.2014 недоліки щодо оформлення особових справ мали переважно технічний характер, стосувалися невиконання деяких вимог Інструкції з організації обліку кадрів у системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 30.12.2005 № 1276 /а.с. 103 -112 т.2/. Будь-які порушення вимог законодавства під час прийняття осіб на службу перевіркою не виявлено.

Виходячи із аналізу поняття «вчинок, що дискредитує звання рядового і начальницького складу», суд вважає, що зазначені у доповідній записці від 29.12.2014 недоліки під час оформлення особових справ не підпадають під визначення вказаного поняття, оскільки жодним чином не підривають довіру до органу внутрішніх справ.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження скоєння позивачем проступку проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Ні з висновку службового розслідування, ні з оскаржуваних наказів про звільнення не вбачається, в чому саме полягає протиправність дій позивача і яким чином такі дії дискредитували його звання, адже останні не містять вказівок та посилань на те, які нормативні акти, приписи дисциплінарного характеру, моральні норми тощо були порушені позивачем.

За таких обставин звільнення позивача на підставі пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за вчинок, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, є незаконним та необґрунтованим.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем при звільненні позивача за відсутності беззаперечних доказів вчинення ним дій, які дискредитують звання рядового і начальницького складу порушено необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані застосовані заходи дисциплінарного впливу.

Беручи до уваги викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та визнати протиправними та скасувати пункт 4 наказу УМВС України в Полтавській області № 1239 від 30.12.2014 «Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції» та наказ № 8о/с від 12.01.2015 в частині звільнення позивача.

Відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді.

Зважаючи на викладене, на підставі частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та поновити ОСОБА_4 в органах внутрішніх справ на посаді начальника відділу кадрового забезпечення Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області з 13 січня 2015 року.

Пунктом 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За таких обставин суд вважає за необхідне допустити постанову до негайного виконання у частині поновлення позивача на посаді.

Пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Зважаючи на те, що позовні вимоги у даній справі випливають із трудових відносин, позивач звільнений від сплати судового збору, тому сплачена ним згідно квитанції від 05.01.2015 № 8Р05161 сума судового збору у розмірі 73 грн. 08 коп. підлягає поверненню з Державного бюджету України згідно вимог пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_4 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, про визнання протиправними та скасування наказів задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області "Про порушення службової дисципліни та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників міліції" № 1239 від 30 грудня 2014 року.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області № 8 о/с від 12 січня 2015 року в частині звільнення з органів внутрішніх справ у запас за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу, за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України начальника відділу кадрового забезпечення управління ДАІ УМВС підполковника міліції ОСОБА_4.

Поновити ОСОБА_4 в органах внутрішніх справ на посаді начальника відділу кадрового забезпечення Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області з 13 січня 2015 року.

Допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення ОСОБА_4 в органах внутрішніх справ на посаді начальника відділу кадрового забезпечення Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області.

Повернути ОСОБА_4 з Державного бюджету України сплачену згідно квитанції від 05.01.2015 № 8Р05161 суму судового збору у розмірі 73 грн. 08 коп (сімдесят три гривні вісім копійок).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 04 березня 2015 року.

Суддя М.В. Довгопол