Справа № К/9991/2172/12-С
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/2172/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління праці та соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації Рівненської області про стягнення допомоги по догляду за дитиною, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 28 листопада 2011 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2009 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Сарненської районної державної адміністрації Рівненської області (далі УПСЗН) в якому просила зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у розмірі встановленому статтею 43 Закону України від 18 січня 2001 року № 2240-III «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (далі Закон № 2240-III), з урахуванням вимог абзацу 3 пункту 10 частини 1 статті 30 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ), за період з 22 травня по 31 грудня 2008 року.

Посилаючись на те, що виплата спірної допомоги здійснюється їй у меншому розмірі, ніж встановлено статтею 43 Закону № 2240-III та без врахування приписів абзацу 3 пункту 10 частини 1 статті 30 Закону № 796-ХІІ, а також на відмову УПСЗН у здійсненні такого перерахунку, ОСОБА_4 просила про задоволення позову, вважаючи це порушенням своїх прав.

Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 1 грудня 2009 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність та зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у розмірі встановленому статтею 43 Закону № 2240-III, а також з урахуванням такого розміру відповідно до пункту 10 статті 30 Закону № 796-ХІІ, за період з 9 жовтня по 31 грудня 2008 року.

Оскаржуваною постановою Апеляційного суду Рівненської області від 28 листопада 2011 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалене нове про часткове задоволення позову. Визнано протиправною бездіяльність та зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно до частини 1 статті 15 Закону України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі Закон № 2811-XII) та пункту 10 статті 30 Закону № 796-ХІІ, за період з 9 жовтня по 31 грудня 2008 року з урахуванням виплачених сум.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про задоволення скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, апеляційний суд виходив з того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 15 Закону № 2811-ХІІ, а тому така допомога, з урахуванням пункту 10 статті 30 Закону № 796-ХІІ, повинна виплачуватись у подвійному розмірі, виходячи з щомісячної суми допомоги - 130 гривень.

Проте, до такого висновку апеляційний суд дійшов в порушення норм матеріального і процесуального права.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що у спірний період позивач знаходилась на обліку в УПСЗН, як особа, що застрахована у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування і здійснювала догляд за дитиною, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, до досягнення нею трирічного віку.

Статус дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи підтверджується відповідним посвідченням і ці обставини встановлені судами попередніх інстанцій.

Виплата спірної допомоги, у період з травня по грудень 2008 року, здійснювалась відповідачем виходячи з розміру, встановленого статтею 15 Закону № 2811-ХІІ, без урахування абзацу 3 пункту 10 частини 1 статті 30 Закону № 796-ХІІ.

Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції, такі дії УПСЗН не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, до 1 січня 2008 року відносини щодо виплати допомоги по догляду за дитиною регулювалися Законом № 2811-ХІІ, дія якого поширювалася на осіб, не застрахованих в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 13), та Законом № 2240-III, який поширював свою дію на застрахованих у зазначеній системі осіб.

Розмір допомоги також визначався цими законами. Зокрема, статтею 43 Закону № 2240-III було передбачено, що допомога по догляду за дитиною надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 25 розділу ІІ Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 107-VI) низку положень Закону № 2240-III, у тому числі й статтю 43, було виключено. Водночас пунктом 23 зазначеного розділу Закону № 107-VI положення статті 13 Закону № 2811-ХІІ щодо поширення його дії лише на осіб, не застрахованих у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, виключено, статтю ж 15 цього Закону викладено у редакції, відповідно до якої допомога по догляду за дитиною надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 грн.

Конституційний Суд України Рішенням № 10-рп/2008 у зв'язку з порушенням порядку прийняття змін та внесення доповнень до чинних законів визнав неконституційним пункт 25 розділу II Закону № 107-VI щодо зміни визначеного Законом № 2240-III правового регулювання відносин, пов'язаних із правом осіб, застрахованих у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, на матеріальне забезпечення у разі народження дитини та необхідності догляду за нею. У зазначеному Рішенні Конституційний Суд України вказав на те, що застосований законодавцем у вказаному випадку порядок прийняття змін та внесення доповнень до чинних законів створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина.

Отже, з часу проголошення Конституційним Судом України Рішення № 10-рп/2008 відновили свою дію вищезазначені положення Закону № 2240-III, зокрема й статті 42-44, щодо виплати допомоги по догляду за дитиною особі, яка застрахована у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. При цьому пункт 23 - щодо внесення змін до Закону № 2811-ХІІ неконституційним не визнавався.

Таким чином, у період із 22 травня по 31 грудня 2008 року існувало дві законодавчі норми щодо виплати допомоги по догляду за дитиною, а саме: стаття 43 Закону № 2240-III, яка врегульовувала питання щодо виплати допомоги особам, які застраховані в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, і стаття 15 Закону № 2811-ХІІ у редакції Закону № 107-VI від 28 грудня 2007 року, яка поширювала свою дію на осіб (один з батьків дитини, усиновлювач, опікун, баба, дід або інший родич), які фактично здійснюють догляд за дитиною, незалежно від того, чи застраховані вони у зазначеній системі страхування (стаття 13 Закону № 2811-ХІІ).

Оскільки у справі, що розглядається, суд першої інстанції встановив, що спір виник з приводу виплати допомоги особі, яка застрахована у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, то за таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що на відносини, пов'язані з виплатою допомоги такій особі у період із 22 травня по 31 грудня 2008 року, поширюються норми спеціального Закону, яким є Закон № 2240-III, відповідно до статті 43 якого допомога по догляду за дитиною надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була неодноразово висловлена у постановах Верховного Суду України, зокрема від 18 червня 2013 року (справа № 21-209а13), від 2 липня 2013 року (справа № 21-208а13), від 17 вересня 2013 року (справа № 21-187а13), а також від 1 квітня 2014 року (справа № 21-52а14).

В свою чергу, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду щодо зобов'язання відповідача здійснювати виплату допомоги у подвійному розмірі, згідно абзацу 3 пункту 10 частини 1 статті 30 Закону № 796-ХІІ, оскільки у спірний період діяла редакція цієї статті до внесення змін Законом № 107-VI, які Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Разом з тим, виходячи зі змісту спірних правовідносин, абзац 3 пункту 10 частини 1 статті 30 Закону № 796-ХІІ, яким передбачено виплату допомоги по догляду за дитиною у подвійному розмірі, має застосовуватись, у даному випадку, одночасно з положеннями статті 43 Закону № 2240-III, яка по іншому визначає розмір такої допомоги, ніж стаття 15 Закону № 2811-ХІІ.

Таким чином, висновки апеляційного суду щодо поширення на спірні правовідносини дії статті 15 Закону № 2811-ХІІ не відповідають нормам матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції, яке ухвалене відповідно до закону, скасовано помилково.

За приписами статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Рівненської області від 28 листопада 2011 року скасувати та залишити в силі постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 1 грудня 2009 року.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало