Справа № 815/521/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/521/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Вовченко O.A.

судді Андрухів В.В.,

судді Стефанова С.О.,

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

за участю:

перекладача - ОСОБА_1

позивачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника позивача - ОСОБА_4, (за ордером);

представника відповідача - Ващіліної Н.С.,(за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року: № 691-14, № 788-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_2, ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року: № 691-14, № 788-14 про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у листопаді 2013 року позивачі звернулись до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявами про надання захисту в Україні. Однак, відповідачем оскаржуваними рішеннями позивачам було відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вважають таке рішення неправомірним та необґрунтованим з наступних причин.

Позивачі, дружина та чоловік, є громадянами Афганістану, але не можуть та не бажають користуватися захистом своєї країни у зв'язку із побоюваннями загрози їх безпеці, оскільки батька ОСОБА_3 було викрадено представниками терористичного обґрунтування талібан. Від родини позивачів вимагали сплатити викуп, у разі невиконання вимог, таліби погрожували насильно рекрутувати їх синів. Побоючись за власне життя та життя синів, позивачі виїхали разом з дітьми з Афганістану в пошуках притулку.

В адміністративному позові зазначено, що інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання позивачів особами, що потребують додаткового захисту

Таким чином, позивачі вважають, що їх заяви відповідають критеріям для надання захисту в Україні.

Від відповідача до суду 25.02.2015 року надійшли письмові заперечення на адміністративний позов (а.с. 234-237), в яких відповідач просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову з огляду на те, що у позивачів відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також, відповідач зазначає, що підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В обґрунтування таких тверджень відповідач посилався на те, що позивачами не надано жодних доказів викрадення батька позивача та доказів звернення за даним фактом до правоохоронних органів в країні походження позивачів.

Крім того, відповідач в запереченнях до позовної заяви, зазначає, що позивачі на протязі 5-ти років перебували на території Російської Федерації, в якій вони могли звернутись з заявою про визнання їх біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту. Відтак, на думку відповідача, позивачі не рятували своє життя від небезпеки, а шукали кращих умов для життя.

В судовому засіданні позивачі та представник позивачів підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обґрунтування, викладені в позовній заяві, і просили задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позову посилаючись на обґрунтування, що вказані в запереченнях на адміністративний позов.

Вислухавши пояснення позивачів та представників сторін, розглянувши подані документи та матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать жіноча, місце народження - Афганістан, м. Кабул, район Калай Шада, є громадянкою Афганістану, за національністю -хазаріз, за віросповіданням - іслам, шиіт, що вбачається з анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 36-40).

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, стать чоловіча, місце народження - Афганістан, м. Кабул, район Даште Барчі, є громадянином Афганістану, за національністю -хазаріз, за віросповіданням - іслам, шиіт, що вбачається з анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 160-164).

Відповідно до заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2, ОСОБА_3 причиною виїзду з країни постійного проживання позивачів є те, що, проживаючи в Афганістані, батька ОСОБА_3 затримали таліби, та біля будинку залишили лист з погрозами його вбивства, у разі ненадання грошових коштів в якості викупу.

В анкеті зазначено, що оскільки у них не було таких коштів, родина змушена була втекти з країни походження разом з дітьми, щоб захистити дітей, й тому через місяць втекли до Росії, де три роки перебували на підставі документів на реєстрацію, але в 2011 році реєстрацію не було продовжено, тому поїхали до України, щоб діти мали змогу отримати освіту в Україні.

Відповідно до матеріалів справи (а.с. 38) чоловік та дружина - ОСОБА_2, ОСОБА_3 з дітьми 15.06.2008 року покинули країну постійного проживання та на підставі національного паспорту та російської візи виїхали до Росії, де проживали 5 років. До України потрапили 26.11.2013 року поза пунктом пропуску, автомобілем (а.с. 38, 163).

По приїзду до України ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись із заявами до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Гловного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту (а.с. 152-159).

З метою з'ясування обставин, викладених в заявах позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, органом міграційної служби проведено співбесіди з громадянами Афганістану та складено відповідні протоколи.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачам статусу біженця в Україні чи визнання особами, які потребують додаткового захисту, Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області були прийняті висновки від 21.11.2014 року № 2013OD0419 та № 2013OD0418 щодо відмови у визнанні біженцями або особами, яка потребують додаткового захисту (а.с.109-118, 210-219).

Рішеннями Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року № 788-14 та 691-14 (а.с. 148, 27) підтримано вище зазначені висновки та відмовлено позивачам у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Не погоджуючись з Рішеннями Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року № 788-14 та 691-14, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду щодо їх оскарження.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Як зазначено в п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Разом з тим, висновок міграційної служби не містить належного аналізу ситуації, що склалася в Афганістані.

Натомість, матеріали справи підтверджують злочинну діяльність угрупування «Талібан» в Афганістані відносно мирних громадян Афганістану (а.с. 243-248).

Крім того, суд зазначає, що ч. 6 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 N 649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Наказ № 649).

Відповідно до п.п. «б», «г», «е» п. 5.1 Наказу № 649 після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу): направляє в установленому порядку до органів Служби безпеки України відповідний запит щодо здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявник не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 Закону. Готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Вказаним пунктом Наказу № 649 передбачено, що висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника, та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об'єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні заяви позивача зазначені вимоги відповідачем не дотримані, аналіз ситуації по країні походження зроблений вибірково, висновки є суперечливими та не відповідають викладеній ситуації в країні.

Згідно матеріалів справи органом міграційної служби до Управління Служби безпеки України направлялись запити від 31.07.2014 року № 5/1-1373 (а.с. 97), від 19.11.2014 року № 5/1-2124 (а.с. 102), 20.12.2013 року № 5/1-128 (а.с. 189), 28.02.2014 року № 5/1-364 (а.с. 192), 20.10.2014 року № 5/1-1722 (а.с. 200), 19.11.2014 року № 5/1-2123 (а.с. 207) для встановлення наявності або відсутності інформації, яка б перешкоджала наданню статусу біженця ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зокрема, з'ясування відомостей щодо факту їх переслідування з боку терористичного угрупування Талібан.

Однак, як вбачається з матеріалів справи Управлінням Служби безпеки України відповіді до міграційної служби не надано, й відтак у суду відсутні докази здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявники не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Відтак, судом встановлено, що при прийнятті висновків щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачів та оскаржуваних рішень органом міграційної служби не встановлено всі факти, що стосуються країни походження позивачів на момент прийняття рішень щодо їх заяв.

Крім того, як вбачається з анкети ОСОБА_2 (а.с. 37) діти позивачів - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 народжені в 2009 та 2010 роках, тобто в період перебування позивачів на території Російської Федерації.

В той же час, матеріали справи свідчать, що органом міграційної служби не встановлювались обставини відносно громадянства дітей позивачів - ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Таким чином, дослідивши в сукупності надані сторонами докази по справі, суд вважає, що висновки Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які були підтримані відповідачем оскаржуваними рішеннями, не містять належного аналізу ситуації, що склалася в Афганістані. Також у висновках відсутні належні дослідження щодо підстав надання особі додаткового захисту, не досліджена в повній мірі інформація щодо переслідування родини позивачів угрупуванням талібан та не встановлені обставини щодо громадянства дітей позивачів.

З огляду на викладене, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення з боку Державної міграційної служби України, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів та висновку Управління.

Суд вважає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів статусу біженця.

Прийняте рішення має бути обґрунтованим, тобто винесеним з урахуванням усіх обставин та на підставі усіх матеріалів, які мають значення для конкретної ситуації.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 16.03.2012 року № 3, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.2 ст. 11 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані рішення Державної Міграційної Служби України, є безпідставним, прийняті без урахування всіх обставин, на які посилались позивачі, в зв'язку з чим не можуть залишатися чинними та підлягають скасуванню з подальшим зобов'язанням відповідача розглянути заяви позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту повторно з урахуванням вище зазначених обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 160-163 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної Міграційної Служби України від 19 грудня 2014 року: № 691-14, № 788-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну Міграційну Службу України повторно розглянути заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 02.03.2015 року.

Головуючий суддя О.А.Вовченко

Суддя В.В. Андрухів

Суддя С.О. Стефанов

Адміністративний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної Міграційної Служби України від 19 грудня 2014 року: № 691-14, № 788-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну Міграційну Службу України повторно розглянути заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

02 березня 2015 року