Справа № 2а/1570/5340/11
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2015 року м. Київ К/800/35653/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Олексієнка М.М., Штульман І.В.,

розглянувши в порядку письмового касаційного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, Державної міграційної служби України про визнання нечинним рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

У липні 2011 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати не чинним рішення від 09.12.2010 року №638-10 про відмову в наданні статусу біженця в Україні та зобов'язати надати такий статус.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення цих судів і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 липня 2009 року позивач звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця, в якій зазначив, що він побоюється стати жертвою переслідувань з боку талібів, оскільки працював в поліції. У зв'язку з цим зі сторони талібів на адресу позивача почали надходити погрози у письмовому та усному вигляді і в лютому 2007 року був знищений його будинок, в результаті чого постраждав брат позивача. Через постійні переслідування і можливу небезпеку позивач з родиною вирішив виїхати з країни.

Позивач також зазначив, що він є громадянином Афганістану, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт, проживав в Афганістані в провінції Кабул, м. Кабул, де навчався упродовж 1997 - 2001 років. В період з 2001 року по 2007 рік перебував у селі Талщеда і в цей період працював у відділі по боротьбі з організованою злочинністю МВС м. Капіса. В період з 2007 по 2009 роки проживав у Кабулі, де працював старшим лейтенантом при відділі по боротьбі з організованою злочинністю при МВС м. Кабул. У нього на батьківщині з родичів залишилися: батько, мати, два брати і дві сестри.

Позивач мав дозвіл влади на виїзд зі своєї країни до Казахстану і 29.04.2009 року вилетів за офіційною візою до Алма-Ата, де проживав до 11.06.2009 року. Цього ж числа позивач вилетів до України за запрошенням його тітки, яка має статус біженця в Україні.

За наданням притулку або наданням статусу біженця в Казахстані позивач не звертався.

При в'їзді в Україну позивач перетнув кордон на підставі паспорту, в Україні проживає у родичів. Після приїзду в посольстві, консульстві, іншому представництві країни, громадянином якої він є, не реєструвався. Також позивач зазначав, що причиною виїзду з останньої країни постійного проживання слугували сімейні/особисті обставини.

Орган міграційної служби 20.11.2009 року по справі №09/180 прийняв висновок щодо відмови позивачу в наданні статусу біженця. У висновку зазначено про наявність економічної зацікавленості позивача у легалізації на території України, оскільки за даними анкетування, він намагався працевлаштуватись на ринку, але не зміг через відсутність документів.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 09.12.2010 року №638-10 згідно абзацу 5 ст. 10 Закону України «Про біженців» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у наданні статусу біженця в Україні позивачу відмовлено.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалась внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Таких фактів позивач не надав, до рядів політичних партій він не входить, погрози, пов'язані з расою, національністю та релігійною належністю на його адресу не висловлювались, чого сам позивач під час розгляду його документів відповідачем не оспорював.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно зазначили, що позивач до приїзду в Україну знаходився в Казахстані, де перебував майже півтора місяця, але за набуттям статусу біженця у цій країні не звертався, хоча особа, яка залишає країну свого громадського походження, звертається за допомогою у першій безпечній країні, а не шукає умов для кращого місця мешкання.

Таким чином, оскільки заява, яку подав позивач до органів міграції є логічно непослідовною, неправдоподібною і не викликає довіри, а дійсною причиною звернення до відповідача із заявою є спроба легалізувати своє перебування на Україні, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у даному позові з огляду на те, що позивач не підпадає під ознаки біженця, передбачені ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року та ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв'язку з чим відповідачі діяли в межах наданої компетенції відповідно до вимог законодавства і не порушували права та законні інтереси позивача.

Доводи касаційної скарги зроблених цими судами висновків не спростовують, а тому підстав для скасування чи зміни оскаржених судових рішень не вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

С у д д і : В.І. Бутенко

М.М. Олексієнко

І.В. Штульман