Справа № К/9991/33932/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/33932/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Кочана В.М.,
Олексієнка М.М., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства «Антрацит» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Комсомольська» про стягнення несплаченої адміністративно-господарської санкції у розмірі 2544456,90 гривень, за касаційною скаргою Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2009 року, -

в с т а н о в и в :

У липні 2008 року Луганське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося в суд з позовом, у якому просило стягнути з Державного підприємства «Антрацит» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Комсомольська» адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2007 році, у розмірі 2432559,60 гривень та пеню за порушення термінів сплати цих санкцій у розмірі 111897,30 гривень

На обґрунтування позову послалося на те, що Державне підприємство «Антрацит» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Комсомольська» в порушення статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХII (далі - Закон № 875-ХII) не забезпечило установленого законодавцем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а відтак відповідно до статті 20 цього Закону відповідач має сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 3 лютого 2009 року позов задоволено. Стягнуто з Державного підприємства «Антрацит» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Комсомольська» несплачену адміністративно-господарську санкцію у 2007 році в розмірі 2432559,60 гривень та пеню за порушення терміну сплати санкції в розмірі 111897,30 гривень, всього 2544456,90 гривень.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2009 року постанову Луганського окружного адміністративного суду від 3 лютого 2009 року скасовано, прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Луганське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало касаційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2009 року та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи та іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державне підприємство «Антрацит» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Комсомольська» 25 лютого 2008 року до Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2007 рік за формою № 10-ПІ, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу складає 2804 особи. Кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону № 875-ХII, становить 112 осіб. Фактично протягом 2007 року на підприємстві працював 31 інвалід.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не вжив усіх необхідних заходів щодо недопущення господарського правопорушення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач здійснив усі передбачені чинним на момент виникнення спору законодавством заходи, спрямовані на працевлаштування інвалідів на своєму підприємстві, а тому на нього не може бути покладена відповідальність, передбачена статтею 20 Закону № 875-ХІІ.

Частиною 3 статті 18 Закону № 875-ХII встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 19 Закону № 875-ХII для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Згідно частини 1 статті 20 вказаного Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів має розраховуватися відповідачем виходячи з середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік (тобто від загальної чисельності працюючих).

За правилами частини 4 статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1991 року № 803-XII (чинного на час виникнення спірних відносин) підприємства, установи і організації незалежно від форми власності зобов'язані щомісяця подавати місцевим центрам зайнятості адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України «Про систему оподаткування» від 25 червня 1991 року № 1251-XII, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

З наведеного слідує, що неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, а саме неподання звітів за формою № 3-ПН про наявність вакансій для інвалідів державній службі зайнятості за спірний період, є підставою для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій.

Відповідно до звітів по формі № 3-ПН «Про наявність вакансій» із заповненням графи 15 (наявність вільних робочих місць для інвалідів) направлених до Антрацитівського міського центру зайнятості, у Державному підприємстві «Антрацит» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Комсомольська» на 28 лютого, 28 березня, 28 квітня, 28 травня, 28 червня, 28 липня, 28 серпня, 28 грудня 2007 року було по 4 вакансії для інвалідів, а на 28 вересня та 28 жовтня 2007 року - по 2 вакансії. За січень і листопад 2007 року жодних відомостей про потребу в працівниках, у тому числі й інвалідів, відповідач не повідомляв.

Отже, Державним підприємством «Антрацит» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Комсомольська» не виконано у повному обсязі обов'язок щодо створення належної кількості робочих місць та інформування державних органів про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів. Тобто, відповідач не вжив необхідних заходів, передбачених законодавством, чинним на момент виникнення спірних відносин, щодо недопущення правопорушення у сфері господарювання.

За таких обставин колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача щодо стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтею 20 Закону № 875-XII, та пені за порушення термінів їх сплати є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2007 році, а його посилання на те, що ним зроблено все від нього залежне для працевлаштування інвалідів є помилковим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 19 листопада 2013 року у справі № 21-397а13 та від 27 травня 2014 року у справі № 21-119а14.

Однак, вищевказане не було враховано судом апеляційної інстанції, який ухвалив помилкове рішення про скасування постанови суду першої інстанції і відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 5 червня 2009 року - скасувати.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 3 лютого 2009 року у справі за позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства «Антрацит» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Комсомольська» про стягнення несплаченої адміністративно-господарської санкції у розмірі 2544456,90 гривень - залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Кочан В.М.

Олексієнко М.М.