Справа № К/9991/24650/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/24650/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Бутенка В.І.,
Олексієнка М.М.,-

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом Дебальцівського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення виплаченої допомоги по безробіттю, за касаційною скаргою Дебальцівського міського центру зайнятості на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2011 року, -

встановив:

У жовтні 2010 року Дебальцівський міський центр зайнятості звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення незаконно отриманої грошової допомоги по безробіттю в сумі 13606,19 гривень.

В обґрунтування позову послався на те, що відповідачеві неправомірно виплачена допомога по безробіттю, оскільки на час реєстрації в центрі зайнятості та отримання статусу безробітного він був зареєстрований як фізична особа-підприємець і не повідомив про дану обставину, чим порушив вимоги частини 2 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 2 березня 2000 року № 1533-III.

Постановою Дебальцевського міського суду Донецької області від 26 листопада 2010 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Дебальцівського міського центру зайнятості кошти, виплачені як допомога по безробіттю в сумі 13606,19 гривень.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2011 року постанову Дебальцевського міського суду Донецької області від 26 листопада 2010 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Дебальцівський міський центр зайнятості, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2011 року та залишити в силі постанову Дебальцевського міського суду Донецької області від 26 листопада 2010 року.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи те, що сторони у судове засідання не з'явились, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, то суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 квітня 2009 року ОСОБА_4 надано статус безробітного та призначено виплату грошової допомоги по безробіттю. За період з 23 квітня 2009 року по 18 квітня 2010 року він отримав кошти в розмірі 13606,19 гривень.

У серпні 2010 року від державного реєстратора Дебальцівської міської ради до Дебальцівського міського центру зайнятості за його запитом надійшла довідка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, з якої вбачається, що з 23 січня 2004 року ОСОБА_4 зареєстрований як фізична особа-підприємець. 3 травня 2006 року державним реєстратором був внесений запис про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, що не пов'язано з його банкрутством.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у період здійснення йому виплат Дебальцівським міським центром зайнятості як безробітному був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, а тому отримані ним кошти підлягають поверненню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_4 на час звернення до центру зайнятості був позбавлений статусу фізичної особи-підприємця згідно із судовим рішенням, яке набрало законної сили і було внесено державним реєстратором до Єдиного державного реєстру, що унеможливлює застосування до нього штрафних санкцій.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1991 року № 803-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Згідно підпункту «б» пункту 3 статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» в Україні до зайнятого населення належать громадяни, що проживають на території держави на законних підставах: громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що особа, зареєстрована як фізична особа-підприємець, не може бути визнана безробітною і не має права на виплату допомоги по безробіттю.

За приписами частини 1 статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15 травня 2003 року № 755-IV постановлення судового рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця є підставою для державної реєстрації припинення цієї діяльності, що проводиться в порядку, встановленому статтею 49 цього Закону, та передбачає надсилання судом державному реєстратору копії рішення, яке набрало законної сили, внесення останнім до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця та повідомлення відповідних органів і фізичної особи-підприємця, щодо якої було постановлено судове рішення, про внесення такого запису.

При цьому частиною 5 статті 49 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що порядок державної реєстрації припинення підприємницької діяльності за судовим рішенням, що не пов'язано з банкрутством фізичної особи-підприємця, здійснюється за процедурами, встановленими частинами дев'ятою-вісімнадцятою статті 47 цього Закону.

За змістом вказаних положень статті 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа-підприємець подає державному реєстратору заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та довідки відповідних органів державної податкової служби, Пенсійного фонду України, органів фондів соціального страхування про відсутність заборгованості. Строк державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем не повинен перевищувати два робочих дні з дати надходження документів для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем.

Відповідно до частини 3 статті 46, частини 15 статті 47 цього Закону дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем є датою державної реєстрації припинення цієї діяльності, з якої фізична особа позбавляється статусу підприємця.

З огляду на викладене, навіть за наявності відповідного рішення суду фізична особа має статус підприємця до внесення запису про проведення державної реєстрації припинення її підприємницької діяльності. Таке правове регулювання зумовлене необхідністю вчинення фізичною особою активних дій з метою припинення її підприємницької діяльності та настання певних правових наслідків.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на момент звернення до Дебальцівського міського центру зайнятості ОСОБА_4 залишався фізичною особою-підприємцем і подав недостовірні відомості щодо свого статусу як безробітного.

Згідно частин 2, 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Пунктом 6.14. Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 року № 307, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Якщо безробітний відмовився добровільно повернути зазначені кошти, то питання щодо їх повернення вирішується у судовому порядку.

За таких обставин колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком суду першої інстанції, що надання ОСОБА_4 статусу безробітного є безпідставним, а кошти, виплачені йому як допомога по безробіттю, підлягають поверненню.

Однак, вищевказане не було враховано судом апеляційної інстанції, який ухвалив помилкове рішення про скасування постанови суду першої інстанції і відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив :

Касаційну скаргу Дебальцівського міського центру зайнятості - задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2011 року - скасувати.

Постанову Дебальцевського міського суду Донецької області від 26 листопада 2010 року у справі за позовом Дебальцівського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення виплаченої допомоги по безробіттю - залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Бутенко В.І.

Олексієнко М.М.