Справа № 802/3167/14-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/3167/14-а Головуючий у 1-й інстанції: Сало П.І.

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

19 лютого 2015 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Ватаманюка Р.В., Мельник-Томенко Ж. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держземагентства у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідача, - відділ Держземагенства у Погребищенському районі Вінницької області, Управління культури та туризму Вінницької обласної державної адміністрації, про визнання протиправною відмову, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області про визнання протиправною відмову відповідача у наданні їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 31,1125 га, з метою надання в оренду для ведення фермерського господарства на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області, викладену у листі від 08.08.2014 року № 31-2-0.3-7112/2-14; та зобов'язання відповідача повторно розглянути її клопотання від 01.08.2014 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вищезазначеної земельної ділянки.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 01.10.2014 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправною відмову Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, викладену у листі-відповіді за № 31-2-0.3-7112/2-14 від 08.08.2014 року, у наданні ОСОБА_2 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 31,1125 га на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області з метою її надання в оренду для ведення фермерського господарства.

Зобов'язано Головне управління Держземагенства у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 01.08.2014 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 31,1125 га на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області з метою її надання в оренду для ведення фермерського господарства.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а постанову суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.

Встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи наступне.

01.08.2014 року ОСОБА_2 звернулась до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області з клопотанням про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 31,1125 га на території Гопчицької сільської ради Погребищенського району Вінницької області з метою її надання в оренду для ведення фермерського господарства, із земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності (рілля).

Так, відповідно до викопіювання із чергового кадастрового плану Гопчицької сільської ради земельна ділянка площею 31,1125 га, в тому числі ріллі 31,1125 га, про відведення якої просить ОСОБА_2, належить до земель сільськогосподарського призначення державної власності (землі запасу - рілля). Водночас у даному документі зазначено, що на цій земельній ділянці розташований об'єкт історико-культурного призначення.

Відтак, листом за № 31-2-0.3-7112/2-14 від 08.08.2014 року Головне управління Держземагенства у Вінницькій області повідомило позивачку, що викопіювання із чергового кадастрового плану Гопчицької сільської ради містить суперечливі дані щодо категорії земель, за рахунок яких буде відводитись земельна ділянка, а саме землі сільськогосподарського чи історико-культурного призначення. Відтак, керуючись статтями 53, 54 та 150 Земельного кодексу України управління не може надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Позивачка, не погоджуючись із таким рішенням відповідача, оскаржила його до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, виходив з того, що відповідно до витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-013 від 19.11.2013 року та № НВ-2014 від 24.09.2014 року земельна ділянка орієнтовною площею 31,1125 га на території Гопчицької сільської ради, кадастровий номер :02:000:0086, належить до земель сільськогосподарського призначення. Оскільки спірна земельна ділянка у Державному земельному кадастрі зареєстрована як земельна ділянка сільськогосподарського призначення, а отже за своїм цільовим призначенням відноситься саме до цієї категорії земель.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції передчасними з огляду на наступне.

У частині 1 статті 53 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Статтею 54 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) врегульовано, що землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам'яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам'яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.

Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

Відповідно до частини 1 статті 34 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землі, на яких розташовані пам'ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що на спірній земельній ділянці за кадастровим номером :02:000:0086 на території Гопчицької сільської ради знаходиться пам'ятка археології - поселення черняхівської культури ІІІ-V ст. н.е., розміром 1400х100 м (а.с.81).

Пам'ятка взята на облік розпорядженням Вінницької обласної державної адміністрації "Про взяття під державну охорону пам'ятників археології, історії та мистецтва і визначення охоронних зон та зон регулювання навколо них" від 05.10.1995 року №66.

Під час розгляду проекту розпаювання Гопчицької сільської ради у 2002 році встановлено, що розміри пам'ятки фактично складають 1700х300м, про що було надано відповідний висновок Управління культури Вінницької обласної державної адміністрації від 08.10.2002 року №1111/03-06.

Відтак, у зв'язку із тим, що землі, де розташована спірна земельна ділянка, мають історико-культурне призначення за висновком Вінницької обласної державної адміністрації, у Викопіюванні із чергового кадастрового плану Гопчицької сільської ради було зазначено, що на спірній земельній ділянці розташований об'єкт історико-культурного призначення.

Так, відповідно до частини 2 статті 123 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У частині 4 статті 123 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З наведених законодавчих норм вбачається, що однією з підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, є невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць.

Так, відповідно до частини 1 статті 13 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об'єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам'ятки. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об'єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам'ятки.

Відповідно до пункту "б" частини 1 статті зазначено Закону занесення об'єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам'ятки) провадяться відповідно до категорії пам'ятки, зокрема, пам'ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам'яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справами (а.с. 117), що на спірній земельній ділянці розташовані землі історико-культурногопризначенняя, оскільки на них розташована пам'ятка (поселення черняхівської культури ІІІ-V ст. н.е.), на яку у 2011 році заведено Облікову картку об'єкта культурної спадщини. Зазначений об'єкт відповідно до розпорядження Вінницької обласної державної адміністрації "Про взяття під державну охорону пам'ятників археології, історії та мистецтва і визначення охоронних зон та зон регулювання навколо них" від 05.10.1995 року №66 взято на державний облік та визначено відповідну категорію пам'ятки, - пам'ятка місцевого значення.

Так, апеляційний суд погоджується, що відповідно до витягів Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-013 від 19.11.2013 року та № НВ-2014 від 24.09.2014 року земельна ділянка, орієнтовною площею 31,1125 га, на території Гопчицької сільської ради кадастровий номер :02:000:0086 належить до земель сільськогосподарського призначення.

Проте, судом першої інстанції не враховано та не взято до уваги зібрані по справі докази, які свідчать про те, що на спірній земельній ділянці розташований об'єкт культурної спадщини, а відтак землі, на якій він розташований мають історико-культурне призначення.

Тож, апеляційний суд, приймаючи до уваги зазначені обставини, що підтверджуються належними та допустимими доказами, приходить до висновку, що проведена 04.11.2013 року ДП "Вінницьким науково-дослідним та проектним інститутом землеустрою" інвентаризація земель була здійснена із порушеннями, оскільки при її проведенні не було враховано, що поблизу південно-західної околиці с. Гопчиця Погребищенського району розташовані землі історико-культурного призначення, а відтак на її підставі 19.11.2013 року було здійснено Державну реєстрацію спірної земельної ділянки :02:000:0086 із помилковим віднесенням зазначеної ділянки до земель сільськогосподарського призначення. Таким чином, ДП "Вінницьким науково-дослідним та проектним інститутом землеустрою" та органом, який зареєстрував спірну земельну ділянку, тобто відділом Держземагенства у Погребищенському районі Вінницької області, було проігноровано наявне та чинне розпорядження Вінницької обласної державної адміністрації "Про взяття під державну охорону пам'ятників археології, історії та мистецтва і визначення охоронних зон та зон регулювання навколо них" від 05.10.1995 року №66, відповідно до якого було взято на державний облік об'єкт культури, розташований в околиці с. Гопчиця Погребищенського району.

Прийняття Конституції України 28 червня 1996 року стало рубіжною віхою щодо унормування правового забезпечення охорони культурної спадщини. Згідно зі статтею 11 Основного Закону держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.

Відповідно до частини 4 статті 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. А згідно з частиною 5 цієї ж статті держава забезпечує збереження історичних пам'яток та інших об'єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що у зв'язку з розташуванням на спірній земельній ділянці за кадастровим номером :02:000:0086 на території Гопчицької сільської ради земель історико-культурного призначення (пам'ятка археології - поселення черняхівської культури ІІІ-V ст. н.е.), Головне управління Держземагенства у Вінницькій області, відмовляючи у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у задоволенні заявленого адміністративного позову слід відмовити з огляду на вищевикладене.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі належно дав оцінку усім вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, в деяких випадках помилково застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду всім обставинам справи призвели до помилкового висновку, у зв'язку з чим, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Держземагентства у Вінницькій області задовольнити повністю.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідача, - відділ Держземагенства у Погребищенському районі Вінницької області, Управління культури та туризму Вінницької обласної державної адміністрації, про визнання протиправною відмову, зобов'язання вчинити дії, - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Ватаманюк Р.В.

Мельник-Томенко Ж. М.