Справа № 813/468/15
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2015 року м. Львів № 813/468/15

16 год. 28 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Клименко О.М. за участю секретаря судового засідання Рехліцької Ю.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Самбірська Н.Я.;

відповідача: представник не прибув;

третя особа: представник не прибув;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Стрию та Стрийському районі Львівської області до Відділу державної виконавчої служби Стрийського міськрайонного управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Селянське (фермерське) господарство «Прогрес» про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Управління Пенсійного фонду України в м. Стрию та Стрийському районі Львівської області (далі - УПФУ в м. Стрию та Стрийському районі) звернулося до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області (далі - ВДВС Стрийського МРУЮ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Селянське (фермерське) господарство «Прогрес» (далі - СФГ «Прогрес»), у якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 25.12.2014 року ВП №45852539.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22.01.2015 року на адресу позивача надійшла постанова старшого державного виконавця ВДВС Стрийського МРУЮ про закінчення виконавчого провадження від 25.12.2014 року ВП №45852539 щодо примусового виконання виконавчого листа №813/7114/14, виданого 10.11.2014 року Львівським окружним адміністративним судом про стягнення на користь управління з СФГ «Прогрес» заборгованості у розмірі 4537,69 грн. Вважає оскаржувану постанову безпідставною та незаконною з огляду на те, що виконавче провадження закінчено на підставі довідки і витягу державного реєстратора з Єдиного реєстру ЮО та ФОП у відповідності до п. 7 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», однак докази визнання боржника банкрутом у встановленому законом порядку відсутні.

Позовні вимоги у судовому засіданні представник позивача підтримала повністю, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, хоча про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Заперечень та заяви про розгляд справи без участі представника на адресу суду не надходило. За таких обставин, суд на підставі ч. 4 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив розглянути справу на підставі наявних у ній доказів.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - СФГ «Прогрес», в судове засідання не прибув, хоча про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Судом встановлено, що 24.07.2003 року засновником СФГ «Прогрес» ОСОБА_2 прийнято рішення про ліквідацію підприємства, на підставі чого вирішено створити ліквідаційну комісію та подати повідомлення про самоліквідацію в пресу.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №19517147 від 29.10.2014 року, СФГ «Прогрес» з 28.04.2011 року перебуває в стані припинення за рішенням засновників.

10.11.2014 року Львівським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №813/7114/14 про стягнення на користь УПФУ в м. Стрию та Стрийському районі з СФГ «Прогрес» заборгованості у розмірі 4537,69 грн.

25.12.2014 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Стрийського МРУЮ закінчено виконавче провадження ВП №45852539 щодо примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа №813/7114/14.

Як вбачається зі змісту наведеної постанови, виконавчий документ скеровується голові ліквідаційної комісії СФГ «Прогрес» Липському Сергію Івановичу в зв'язку з ліквідацією даного підприємства-боржника на підставі довідки та витягу державного реєстратора з Єдиного реєстру ЮО та ФОП та у відповідності до п. 7 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказану постанову позивач вважає незаконною, винесеною з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір, суд керується наступними положеннями чинного законодавства.

Щодо діяльності державної виконавчої служби, то в ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання на території України судових рішень, рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV, а на територіях інших держав - міжнародними договорами України на засадах взаємності.

Відповідно до преамбули Закону України «Про виконавче провадження» зазначений Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Основною функцією державної виконавчої служби є задоволення вимог виконавчого документа, забезпечення дотримання при цьому прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб, сприяння їм у реалізації своїх процесуальних прав.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим законом порядку, а саме: до закінчення виконавчого провадження - згідно з ст. 49 цього ж закону; повернення виконавчого документу стягувачу - згідно з ст. 47 цього ж закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав - згідно з ст. 48 цього ж закону.

Частиною 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для закінчення виконавчого провадження. Згідно п. 3 вказаної статті виконавче провадження підлягає закінченню у разі ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

У відповідності з частинами 1 і 2 ст. 104 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 33 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу, перетворення (реорганізації) або в результаті ліквідації за рішенням, прийнятим засновниками (учасниками) юридичної особи або уповноваженим ними органом, за судовим рішенням або за рішенням державного органу, прийнятим у випадках, передбачених законом. Юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» законодавчо розмежовані дії щодо наміру ліквідації і факту щодо самої ліквідації.

Відтак, суд звертає увагу, що внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи щодо припинення юридичної особи є лише складовою процедури державної реєстрації припинення юридичної особи, врегульованої статтями 34-36 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», та не свідчить про припинення (ліквідацію) юридичної особи в установленому законом порядку.

Отже, ліквідація юридичної особи в розумінні пункту 3 ч. 1. ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» означає не проведення процедури припинення юридичної особи, а факт відсутності її існування.

Крім цього, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом. Згідно з ч. 4 ст. 49 цього ж Закону постанова про закінчення виконавчого провадження у разі офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виноситься державним виконавцем не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. При цьому виконавчий документ надсилається до господарського суду, який прийняв постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Визнання боржника банкрутом проводиться за ліквідаційною процедурою у відповідності до вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 року №2343-ХІІ. Згідно ч. 1 ст. 37 вказаного Закону, у випадках, передбачених цим Законом, господарський суд у судовому засіданні за участю сторін приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру строком на дванадцять місяців.

Проте докази, зокрема, офіційне оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури чи ухвала про порушення провадження у справі про банкрутство, відсутні та не зазначені відповідачем в оскаржуваній постанові, а тому дія зазначеного Закону на СФГ «Прогрес» у даному випадку не поширюється.

Встановлені обставини та аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку: якщо юридична особа припиняється за рішенням її учасників і в неї достатньо майна для задоволення вимог кредиторів, то виконавчі дії за виконавчим документом здійснюються до моменту ліквідації (державної реєстрації припинення юридичної особи) і виконавче провадження підлягає закінченню за п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Якщо здійснюється судова процедура банкрутства, то закінчення виконавчого провадження відбувається за п. 7 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» після прийняття судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі суду від 05.02.2015 року №К/800/19481/14.

В оскаржуваній постанові старший державний виконавець покликається також на п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» як на підставу для прийняття рішення про закінчення виконавчого провадження, згідно якої виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі зупинення судом реалізації арештованого майна. Проте суд вважає за необхідне зазначити, що підстави для закінчення виконавчого провадження передбачені виключно у ч. 1 ст. 49 вищевказаного Закону, перелік яких є вичерпним і такої підстави, як зупинення судом реалізації арештованого майна, не передбачено.

Отже, відповідачем не враховано вимог Закону України «Про виконавче провадження» та не враховано законодавче розмежування дій стосовно внесення рішення засновників про намір ліквідації і факт самої ліквідації. Прийняття засновником (власником) боржника рішення про ліквідацію боржника та створення у зв'язку із цим ліквідаційної комісії не є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Частиною 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

У відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У відповідності до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють не лише чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а й обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та безсторонньо. Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем не були дотримані. В той же час позивач довів обґрунтованість позовних вимог належними та допустимими доказами.

Виходячи з положень п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України, суд приходить до висновку, що постанова державного виконавця від 25.12.2014 року ВП №45852539 про закінчення виконавчого провадження прийнята необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин що мають значення для її прийняття, а відтак, позовні вимоги позивача належить задовольнити.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України судові витрати у формі судового збору не стягуються.

Керуючись статтями 17-19, 35, 71, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби Стрийського міськрайонного управління юстиції про закінчення виконавчого провадження від 25.12.2014 року ВП №45852539.

Судовий збір зі сторін стягувати не слід.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови складено та підписано 25.02.2015 року.

Суддя Клименко О.М.