Справа № 808/459/14
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2015-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

808/459/14

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

11 лютого 2015 року

справа № 808/459/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Туркіної Л.П.

суддів: Дурасової Ю.В. Проценко О.А.

за участю секретаря: Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу

Приморської об’єднаної державної податкової інспекції ДФС у Запорізькій області

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від

03 березня 2014 року у справі №808/459/14

за позовом

до відповідача

про

Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма «Україна»

Приморської об’єднаної державної податкової інспекції ДФС у Запорізькій області

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, посилаючись на доводи, викладені у позові, зазначив, що він не є платником земельного податку, оскільки є платником фіксованого сільськогосподарського податку, є сільськогосподарським товаровиробником, у зв'язку з чим вважає висновки податкового органу, які викладені в акті перевірки та які стали підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, протиправними, оскільки відсутність реєстрації договорів оренди земельних ділянок не свідчить про те, що такі землі не використовуються позивачем у господарській діяльності.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 03 березня 2014 року у справі №808/459/14 адміністративний позов задоволено.

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що ВК «АГРОФІРМА «УКРАЇНА» в період 2011 - 2013 років був платником фіксованого сільськогосподарського податку і не був зобов'язаний сплачувати земельний податок.

Відповідач – Приморська об’єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Запорізькій області, не погодившись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03 березня 2014 року у справі №808/459/14 та відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційних вимог відповідач зазначив, що визначальним критерієм статусу «сільськогосподарського підприємства» є наявність державної реєстрації договору оренди землі орендодавцями. Також відповідач вказує, що порушення податкового законодавства може містити протиправні дії у інших сферах права, які випливають чи пов’язані із адмініструванням податків в Україні.

Представником Приморської об’єднаної державної податкової інспекції ДФС у Запорізькій області у судовому засіданні заявлено клопотання про здійснення процесуального правонаступництва у даній адміністративній справі, а саме заміну відповідача – Приморської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області на Приморську об’єднану державну податкову інспекцію ДФС у Запорізькій області.

За таких обставин, з огляду на положення ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи надану копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, колегія суддів ухвалила здійснити процесуальне правонаступництво у даній адміністративній справі, а саме: замінити відповідача по справі – Приморську об’єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Запорізькій області на Приморську об’єднану державну податкову інспекцію ДФС у Запорізькій області.

Позивач про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, свого представника для участі в її розгляді не направив.

За таких обставин, з урахуванням думки представника відповідача, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представника позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03 березня 2014 року у справі №808/459/14 та відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи в період з 21 жовтня 2013 року по 15 листопада 2013 року посадовими особами податкового органу проведено документальну планову виїзну перевірку сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма «Україна» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 липня 2010 року по 30 червня 2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2010 року по 30 червня 2013 року, результати якої оформлено актом №99/08-17-22/03749922 від 06 грудня 2013 року.

Із матеріалів справи вбачається, що протягом перевіряємого періоду позивач був платником фіксованого сільськогогосподарського податку.

Відповідач вказує, що Сільськогосподарський виробничий кооператив «Агрофірма «Україна» вів діяльність на земельних ділянках, договори оренди по яким не пройшли державну реєстрацію, що стало підставою для висновку податкового органу про те, що площа таких земельних ділянок не може враховуватись при визначенні частки продукції, вирощеної позивачем на власних або орендованих земельних ділянках та для визначення його як платника фіксованого сільськогосподарського податку, у зв'язку з чим, у 2010 році частка продукції, вирощеної позивачем на власних або орендованих потужностях складає 32,2 %, через що позивач повинен був сплачувати земельний податок в 2011 - 2013 роках і не сплачувати фіксований сільськогосподарський податок.

Відповідно до пункту 301 статті 301 Податкового кодексу України, платниками податку з урахуванням обмежень, встановлених пунктом 301.6 цієї статті, можуть бути сільськогосподарські товаровиробники, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків.

Згідно з пунктом 307.1 статті 307 Податкового кодексу України, платники податку не є платниками таких податків і зборів: а) податку на прибуток підприємств; б) земельного податку (крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються для ведення сільськогосподарського товаровиробництва); в) збору за спеціальне використання води; г) збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності (у частині провадження торговельної діяльності).

Колегія суддів звертає увагу на те, що нормами Податкового кодексу України не встановлено обмежень та заборони щодо використання земельних ділянок, незалежно від того, чи пройшли державну реєстрацію договори оренди таких земельних ділянок.

Згідно з пунктом 302.1 статті 302 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування фіксованим сільськогосподарським податком є площа сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень) та/або земель водного фонду (внутрішніх водойм, озер, ставків, водосховищ), що перебуває у власності сільськогосподарського товаровиробника або надана йому у користування, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до статті 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької чи іншої діяльності.

Тобто, кваліфікаційною вимогою для особи, яка претендує на набуття статусу платника фіксованого сільськогосподарського податку, є частка сільськогосподарського товаровиробництва, яка повинна перевищувати 75 відсотків загального обсягу доходу суб'єкта господарювання. Для визначення частки враховується дохід від операцій з сільськогосподарською продукцією.

Відповідно до пункту 308.4 статті 308 Податкового кодексу України, дохід сільськогосподарського товаровиробника, отриманий від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки (крім підакцизних товарів, за винятком виноматеріалів виноградних (коди згідно з УКТ ЗЕД 2204 29-2204 30), вироблених на підприємствах первинного виноробства для підприємств вторинного виноробства, які використовують такі виноматеріали для виробництва готової продукції, включає доходи, отримані від: реалізації продукції рослинництва, що вироблена (вирощена) на угіддях, які належать сільськогосподарському товаровиробнику на праві власності або надані йому в користування, а також продукції рибництва, виловленої (зібраної), розведеної, вирощеної у внутрішніх водоймах (озерах, ставках і водосховищах), та продуктів її переробки на власних підприємствах або орендованих виробничих потужностях; реалізації продукції рослинництва на закритому ґрунті та продуктів її переробки на власних підприємствах або орендованих виробничих потужностях; реалізації продукції тваринництва і птахівництва та продуктів її переробки на власних підприємствах або орендованих виробничих потужностях; реалізації сільськогосподарської продукції, що вироблена із сировини власного виробництва на давальницьких умовах, незалежно від територіального розміщення переробного підприємства.

Згідно з підпунктом 14.1.233 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, сільськогосподарські угіддя - рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги.

Відповідно до підпункту 14.1.77 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, землі сільськогосподарського призначення для цілей глави 2 розділу XIV цього Кодексу - землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції.

Таким чином, відповідно до норм Податкового кодексу України, для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку землі, що використовується сільськогосподарським товаровиробником для виробництва продукції рослинництва, повинні знаходитися у власності чи користуванні такого виробника, при цьому Кодексом не встановлено обов'язкової вимоги щодо наявності у товаровиробника правовстановлюючих документів, якими підтверджуються відповідні права на земельні ділянки.

Отже, для розрахунку доходів від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва як таких, що можуть враховуватися при визначенні частки сільськогосподарського товаровиробництва, можуть включатися доходи від продажу продукції рослинництва, вирощеної (виробленої) на сільськогосподарських угіддях, що знаходяться у користуванні особи на будь-яких умовах.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач для здійснення сільськогосподарської діяльності орендує земельні ділянки (паї) громадян відповідно до укладених договорів оренди, що підтверджується довідками Воскресенської сільської ради щодо кількості земельних ділянок, які перебувають у користуванні позивача, списками договорів, які пройшли реєстрацію, списками договорів, які перебувають на реєстрації, довідками ДП «Центр державного земельного кадастру» про державну реєстрацію договорів оренди, витягом відділу Держкомзему у Приазовському районі Запорізької області від 06.01.2011 №11 з нормативної грошової оцінки земельної ділянки с/г призначення згідно технічної документації про нормативну грошову оцінку, довідками Відділу Держкомзему у Приазовському районі Запорізької області про кількісні характеристики земельних ділянок з відомостями щодо кількості договорів, які знаходяться на стадії оформлення, списками осіб, яким належать паї.

Судом встановлено, що основним видом діяльності Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма «Україна» є вирощування зернових та технічних культур.

Відповідно до статуту позивача, основною діяльністю підприємства є постачання вироблених (наданих) сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах.

Таким чином, частка сільськогосподарського товаровиробництва Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма «Україна» за 2010 - 2013 року перевищує 75 відсотків загального обсягу доходу суб'єкта господарювання, що підтверджується вищевказаним переліком документів, а також копіями розрахунків питомої ваги доходу від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки в загальній сумі валового доходу підприємства за попередній період.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що зареєстрований належним чином договір оренди не може вважатися єдиним обов'язковим документом, що підтверджує правомірність перебування особи у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку, а відтак, дефекти оформлення відповідного договору не можуть впливати на правильність врахування доходів від реалізації продукції рослинництва при розрахунку частки сільськогосподарського товаровиробництва, у зв'язку з чим продукція, вирощена на земельній ділянці, орендованій платником фіксованого сільськогосподарського податку в юридичної та/або фізичної особи, є сільськогосподарською продукцією в розумінні глави 2 розділу ХІV Податкового кодексу України незалежно від того, чи зареєстровані належним чином договори оренди такої земельної ділянки, а тому відповідно, така продукція повинна враховуватися при визначенні частки сільськогосподарського товаровиробництва у розмірі 75 відсотків, необхідної для набуття та підтвердження особою статусу платника сільськогосподарського товаровиробника і за таких обставин відсутні будь - які підстави для розмежування сільськогосподарської продукції на ту, що отримана на належно оформлених земельних ділянках, право оренди яких зареєстровано, та на ту, що вирощена на ділянках, оренда або інше право користування якими оформлені з недоліками.

Отже, перебування особи у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку є правомірним, якщо при цьому дотримано критерій щодо мінімального обсягу частки сільськогосподарського товаровиробництва, встановлений статтею 301 Податкового кодексу України і цей критерій дотримується в тому разі, якщо продукція рослинництва вирощена на сільськогосподарських угіддях, що знаходяться у користуванні платника податку, незалежно від стану державної реєстрації договорів оренди відповідних ділянок.

Крім того, відповідно до норм п. 56.21. ст.56 Податкового кодексу у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Також, відповідно до пункту 58.1 статті 58 Податкового кодексу України у разі коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення.

Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов'язання та/або зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов'язань платника податків; суму грошового зобов'язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного (збільшеного) бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення результатів господарської діяльності або від'ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов'язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про наслідки несплати грошового зобов'язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.

Необхідно звернути увагу на те, що відповідач, вказуючи в акті перевірки на неправомірність в період 2011-2012 років наявності у позивача статусу платника фіксованого сільськогосподарського податку жодним чином не посилається на дану обставину в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до ч. 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вастберга таксі Актіеболаг» та Вуліч проти Швеції» суд зазначив, що «… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що відповідачем не доведено законність і обґрунтованість оскаржуваного податкового повідомлення-рішення і скасування такого рішення суб’єкта владних повноважень є правомірним.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги відповідача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування постанови суду від 03 березня 2014 року, виходячи з чого дане судове рішення необхідно залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.195,196,198,200,205,206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Приморської об’єднаної державної податкової інспекції ДФС у Запорізькій області - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03 березня 2014 року у справі №808/459/14 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбачених цим Кодексом, а в разі складення судового рішення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення судового рішення в повному обсязі.

Головуючий: Л.П. Туркіна

Суддя: Ю.В. Дурасова

Суддя: О.А. Проценко