Справа № 825/261/15-а
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2015-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2015 року Чернігів Справа № 825/261/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Соломко І.І.,

суддів Заяць О.В.,

Дякова В.І.,

за участю секретаря Федоренка Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_4 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Городнянської РДА про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Афганістану ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Городнянської РДА, в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 № 576-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати дії Державної міграційної служби України незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства; зобов'язати Державну міграційну службу України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є незаконним, прийнятим без оцінки ситуації з правами людини в країні походження позивача. Зазначає, що причинами для виїзду з Афганістану є погрози йому та його родині через свідчення його батька в суді, а тому побоюється в разі повернення стати жертвою переслідувань або бути вбитий. Крім того, вказує, що було порушено встановлений законом порядок повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення, а також в повідомленні не викладено причин та обґрунтування відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не роз'яснено порядок оскарження рішення та інформація викладена мовою, яку позивач не розуміє.

Від позивача та адміністрації Городнянської загальноосвітньої школи-інтернату де на даний час знаходиться позивач до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Від представника відповідачів до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, а також письмові заперечення, в яких просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачами було вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку чим з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки було встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду лист, в якому справу просив розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Фіксування судового засідання, відповідно до статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, не здійснювалося.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що неповнолітній ОСОБА_4 є громадянином Афганістану, 15.03.2014 на підставі статті 3 Угоди між Україною та Європейськім Співтовариством про реадмісію осіб був переданий на територію України у встановленому угодою порядку за незаконний перетин Державного кордону.

25.03.2014 року постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 308-3431/14а позивача примусово видворено за межі території України(а.с.40).

05.06.2014 позивач звернувся до УДМС України в Чернігівській області із заявою про визнання його біженцем або, особою, яка потребує додаткового захисту.

26.09.2014 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується висновком (а.с. 76-79).

В подальшому рішенням № 576-14 від 03.11.2014 Державна міграційна служба України підтримала висновок Управління ДМС у Чернігівській області та відмовила позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 80).

21.11.2015 позивачу було вручено повідомлення від 11.11.2014 № 32 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 84).

Вищезазначеним висновком Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 26.09.2014 встановлено, що позивач не був змушений прибути та залишитись в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання та не відповідає умовам, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Крім того встановлено, що відомості, які ОСОБА_4 наводив під час співбесід від 05.06.2014 (а.с. 43-44) та від 01.08.2014 (а.с. 60-61) є суперечливими. Позивач на поставлені запитання відповідав не системно та не наводив достатніх підстав, які б давали можливість визначити його таким, що підпадає під ознаки, визначені пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Надаючи правову оцінку рішенню Державної міграційної служби України від 03.11.2014 № 576-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Оскаржуване рішення від 03.11.2014 № 576-14 Державної міграційної служби України було винесено відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

При проходженні співбесіди та анкетування особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту позивач зазначив, що він не був членом жодної релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознаками не зазнавав (а.с. 43, 60-61). При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що співбесіда з позивачем проходила за участю перекладача ОСОБА_3, кваліфікація якої підтверджується дипломом НОМЕР_1, копія якого міститься в матеріалах справи.

Крім того, суд враховує, що позивач до передачі на територію Україну перебував у Таджикистані, після чого прибув до Словакії, де був затриманий за незаконний перетин державного кордону, за захистом у останній країні не звертався, мав намір доїхати до Австрії, де планував навчатись, а потім працювати, з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся тільки 05.06.2014, що ставить під сумнів реальність побоювань переслідування та намір позивача отримати в Україні статус біженця.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з абзацом четвертим частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п'ята статті 10 Закону).

З викладеного слідує, що Державною міграційною службою України при прийнятті оскаржуваного рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято рішення про відмову у визнанні біженцям або особою, яка потребує додаткового захисту.

Що стосується позовних вимог про визнання незаконними дій Державної міграційної служби України в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає таке.

Частиною тринадцятою статті 10 Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Пунктом 6.9. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649 (далі - Правила) визначено, що при отриманні рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби протягом семи робочих днів з дня отримання рішення надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що заносяться відповідні відомості до журналу реєстрації видачі повідомлень.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Державної міграційної служби України № 576-14 від 03.11.2014 отримано Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області 10.11.2014, про що свідчить резолюція керівника (а.с. 80).

Повідомлення № 32 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому вказано причин відмови і роз'яснено порядок оскарження рішення сформовано 11.11.2015 та 14.11.2014 направлено поштою за місцем перебування позивача до Городнянської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів Чернігівської обласної ради (а.с. 81-84).

Отже, Державною міграційною службою України дотримано порядок та строки повідомлення позивача про прийняте рішення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення вимог позивача щодо визнання дій Державної міграційної служби України незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства відсутні.

Вимога позивача щодо зобов'язання визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства також не може бути задоволеною з огляду на те, що суд не вправі підміняти орган державної влади, до компетенції якого віднесено розгляд відповідного питання.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Афганістану ОСОБА_4 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Городнянської РДА про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.І. Соломко

Судді О.В. Заяць

В.І. Дяков