Справа № 815/728/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/728/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

за участю секретаря - Маковейчук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом фізичної особи ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м. Одеси про визнання нечинною та скасування вимоги про сплату боргу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати нечинною та скасувати вимогу про сплату боргу ф-126 від 27.11.2014 р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в оскаржуваній вимозі про сплату боргу наявні численні недоліки, чим порушено Інструкцію про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України. Крім того, на письмове звернення позивача до територіального управління Пенсійного фонду України щодо узгодження суми недоїмки та надання розрахунку суми, яка вимагається до сплати, відповідач, розглянувши заяву протягом семи днів, відповідну суму не обґрунтував, розрахунок не надав. При цьому позивач не погоджується із виставленою вимогою, оскільки вважає, що перебування його протягом 2010 р. на спрощеній системі оподаткування звільняє його від обов'язку щодо сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, відповідно до п.6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» 3 липня 1998 року № 727/98.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову. Зокрема зазначив, що Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Інструкцією про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2003 р. № 21-1, фізичних осіб-підприємців, у т.ч., які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок), визначено платниками страхових внесків. Розмір страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування для застрахованих осіб, визначених пп.2.2.3-2.2.5 п.2.2 Інструкції з 01.01.2007 р. по 31.12.2010 р. включно складає 33,2 відсотка. При цьому з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Законів України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» та «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якими узгоджено обов'язок ФОПів по сплаті страхового внеску в розмірі, не менше мінімального страхового внеску, позивач повинен був сплатити в 2010 р. внески в розмірі 33,2% від мінімальної заробітної плати у відповідних періодах на загальну суму 1792,80 грн. З огляду на невиконання позивачем вказаного обов'язку, теруправління ПФУ на підставі карти особового рахунку виписано спірну вимогу про сплату боргу, яка є законною та підлягає до виконання, у зв'язку із чим позовні вимоги є необґрунтованими.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що 09.03.2000 р. ОСОБА_1 зареєстрований Виконавчим комітетом Одеської міської ради фізичною особою-підприємцем за № 0005208.

В податковому органі (ДПІ у Суворовському районі м. Одеси) взятий на облік з 09.03.2000 р. б/н. У 2010 році позивач перебував на спрощеній системі оподаткування, на підтвердження чого останній надав копії звітів суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи-підприємця єдиного податку за І-IV квартали 2010 р.

13 березня 2000 р. згідно п.1 ч.2 ст.17 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ФОП ОСОБА_1 зареєстрований в УПФУ в Суворовському районі м. Одеси за № 5598-с, як платник внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

У відповідності до п.6 ч.2 ст.17 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» страхувальник зобов'язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Згідно з п.6 ст.20 цього ж Закону страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Відповідно до п.4.6 розділу 4 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої постановою правління Пенсійного фонду України від 27.09.2010 року № 21-5 (далі - Інструкція), платники, зазначені у підпункті 2.1.3 пункту 2.1 розділу II цієї Інструкції, які обрали спрощену систему оподаткування, самостійно обчислюють для себе та членів своїх сімей, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, суму єдиного внеску, яка не може бути менше мінімального страхового внеску за кожну особу на місяць. Платники сплачують єдиний внесок у вигляді авансового платежу в розмірі, який самостійно визначили, до 20 числа місяця, наступного за місяцем, за який він сплачується. Суми єдиного внеску, сплачені у вигляді авансових платежів, ураховуються платником при остаточному розрахунку, який здійснюється ним не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом. Базовим звітним періодом є календарний рік.

Як встановлено судом та не заперечувалось позивачем та представником відповідача, ОСОБА_1 у 2010 р. відповідне нарахування, обчислення та сплату в установлені законодавством строки не здійснив, що й зумовило теруправління ПФУ скласти та направити на адресу позивача вимогу від 27.11.2014 р. № ф-126.

Після отримання вищезазначеної вимоги, позивач надіслав до теруправління ПФУ заяву про узгодження вимоги про сплату боргу від 05.01.2015 р., в якій вказав, що не погоджується із виставленою вимогою та просив надати розрахунок суми недоїмки по періодам.

У відповідь листом від 15.01.2015 р. № 380/02 теруправління ПФУ направило на адресу ОСОБА_1 розрахунок страхових внесків за 2010 р., з якого вбачається, що мінімальний страховий внесок у 2010 р. розраховується виходячи з розміру мінімальної заробітної плати згідно ст.53 Закону № 2461-VI. В листі також наведений розрахунок, відповідно до якого загальна сума сплати скала 1792,80 грн., яка складається з липня-вересня - по 294,82 грн. (888 грн. х 33,2%), жовтня-листопада - по 301,12 грн. (907 грн. х 33,2%), грудня 2010 р. - 306,10 грн. (922 грн. х 33,2%).

Таким чином, сам зміст вищезазначеного листа спростовує твердження позивача про те, що відповідачем не було надано відповідного розрахунку недоїмки по сплаті страхових внесків, у зв'язку із чим суд відхиляє відповідні доводи позивача.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначену вимогу обґрунтованою, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Між сторонами не існує спору щодо фактичних обставин у справі і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Отже, спір виник з приводу неоднакового розуміння та застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини.

З огляду на матеріали справи, оскаржувана вимога складена у відповідності до ч.2 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

У свою чергу, невиконання ОСОБА_1 встановленого п.6 ч.2 ст.17, .6 ст.20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» обов'язку обґрунтовано ним фактом його перебуванням протягом 2010 р. на спрощеній системі оподаткування з посиланням на п.6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» 3 липня 1998 року № 727/98, відповідно до якого суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником, серед інших, збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування (стаття 5). Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці правовідносини лише у випадках, передбачених зазначеним Законом, або в частині, що йому не суперечить. Виключно цим нормативно-правовим актом визначаються: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, на яких поширюється його дія; перелік платників страхових внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування, обчислення, сплати цих внесків і стягнення заборгованості за ними.

Пунктом 1 статті 11 цього Закону встановлено, що загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях, інших відокремлених підрозділах цих підприємств, організацій, в об'єднаннях громадян, у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності та інших осіб, включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований чи єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством.

Згідно з пунктом 1 статті 14 зазначеного вище Закону страхувальниками зазначених осіб є їхні роботодавці, які відповідно до частини першої статті 15 цього Закону належать до платників страхових внесків і зобов'язані на підставі пункту 6 частини другої статті 17 цього ж нормативно-правового акта нараховувати, обчислювати та сплачувати в установлені строки й у повному обсязі страхові внески.

Статтею 18 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що страхові внески є цільовим загальнообов'язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом, вони не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування. На ці внески не поширюється податкове законодавство, а іншим законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Ставки, механізм справляння та пільги зі сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування встановлено Законом України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування», яким, як і Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», не передбачено такої пільги, як звільнення від сплати цього збору для суб'єктів підприємницької діяльності, котрі перейшли на спрощену систему оподаткування.

Таким чином, страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування не входять до системи оподаткування, на них не поширюється податкове законодавство, а іншим законодавством не встановлені пільги з нарахування та сплати цих внесків або звільнення від їх сплати. Отже, обов'язок сплачувати страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування осіб - платників єдиного податку, не залежить від статусу платника податку.

При цьому суд відхиляє доводи позивача про те, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не підлягає до застосування в спірних правовідносинах, оскільки Верховний Суд України, висновки якого, в силу ч.2 ст.161 КАС України, є обов'язковими для врахування, неодноразово вирішував питання щодо правильного застосування Законів № 400/97-ВР та № 1058-IV і статті 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва».

Так, у постанові цього суду від 5 грудня 2013 року по справі № 21-427а13 вказано на те, що згідно з п.16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить йому. Положення п.6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» від 3 липня 1998 року № 727/98 про звільнення суб'єктів малого підприємництва, які сплачують єдиний податок, від збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, Закону суперечить, а отже, застосуванню не підлягає.

Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача, як на підставу для скасування спірної вимоги, на невірно зазначені в останній: місця народження, місця проживання, місця роботи платника внесків та інші недоліки, оскільки це не спростовує факту допущеного позивачем порушення п.1 ч.2 ст.6, п.6 ст.20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та не призвело до порушень прав та законних інтересів позивача. Також суд враховує, що за умови встановлення порушення платник внесків повинен нести відповідальність, а будь-які помилки чи описки, допущені при оформленні акту вимоги, не свідчать про відсутність порушення законодавства та не звільняють платника від відповідальності.

Вирішуючи спір, суд зважає, що в силу вимог ч.2 ст.49 КАС України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки, що з огляду на запроваджений ст.8 Конституції України принцип верховенства права та в кореспонденції з приписами ч.1 ст.71 КАС України означає абсолютний і безумовний обов'язок кожної особи, яка бере участь в адміністративній справі довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Оцінка поданих особами, які беруть участь в адміністративній справі, та самостійно зібраних судом в порядку ст.11 КАС України доказів в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, здійснюється судом за правилами ч.2 ст.71 КАС України в порядку, що встановлений ст.86 цього кодексу.

На підставі встановлених в судовому засіданні фактів суд приходить до висновку про те, що оскаржувана в межах даної справи вимога прийнята відповідачем обґрунтовано, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, та без порушень законних прав позивача.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачають будь-яких правил щодо звільнення від сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, за результатами з'ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» з позивача належить стягнути решту суми (90%) судового збору пропорційно до відхиленої частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову фізичної особи ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Суворовському районі м. Одеси про визнання нечинною та скасування вимоги про сплату боргу відмовити.

Стягнути з фізичної особи ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на користь Державного бюджету України (р/р 4005, ГУДКСУ в Одеській області, , МФО 828011, код класифікації доходів бюджету 22030001) судовий збір в розмірі 1644,30 грн. (одну тисячу шістсот сорок чотири грн. 30 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 05 березня 2015 року.

Суддя _______________ І.В. Завальнюк