Справа № 826/291/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 лютого 2015 року 15:00 № 826/291/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Арсірія Р.О., суддів: Гарника К.Ю., Кузьменка В.А., при секретарі судового засідання Шевченко М.В., вирішив адміністративну справу

За позовомОСОБА_1
до Міністерства внутрішніх справ України
провизнання протиправним та скасування наказу

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1) з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (надалі - відповідач або МВС України), в якому просив суд про наступне:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 04.01.2015 року № 3о/с про відкликання позивача з чергової відпустки за 2014 рік.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 04.01.2015 року № 4о/с про звільнення позивача з посади начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю, зарахування його в розпорядження МВС України за цією посадою, строком на два місяці, з 04 січня 2015 року.

3. Зобов'язати відповідача поновити позивача на посаді начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю.

4. Зобов'язати відповідача здійснити виплату позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по день фактичного виконання судового рішення, відповідно до вимог, встановлених Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 499/2007.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що всупереч норм діючого трудового законодавства та законодавства, що регулює проходження служби в органах внутрішніх справи, відповідачем було протиправно, без наявності на те законних підстав, відкликано позивача з чергової відпустки та звільнено в день такого відкликання, незважаючи на факт перебування позивача на лікарняному, що призвело до порушення його прав та законних інтересів.

Представник відповідача проти позову заперечував, вважаючи дії відповідача вчинені відносно позивача законними та такими, що не порушують його права та законні інтереси, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом МВС України від 01.03.2014 року № 203о/с позивач був зарахований до кадрів МВС України із спеціальним званням «генерал-лейтенант міліції» та призначений начальником Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю.

Наказом МВС України від 29.12.2014 року № 2776 о/с позивачу була надана чергова відпустка строком на 25 діб з 31.12.2014 року по 24.01.2015 року.

В той же час, наказом МВС України від 04.01.2015 року № 3 о/с позивача було відкликано з чергової відпустки за 2014 рік у зв'язку із службовою необхідністю з 04.01.2015 року.

При цьому, згідно даних довідки про тимчасову непрацездатність особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, військовослужбовця внутрішніх військ № 3442 вбачається, що у період з 30.12.2014 року по 08.01.2015 року позивач перебував на лікарняному.

Незважаючи на зазначене, наказом МВС України від 04.01.2015 року № 4 о/с позивача було звільнено з займаної посади, зарахувавши його в розпорядження МВС України за відповідною посадою з 04.01.2015 року відповідно до пп. г п.40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Вважаючи такі рішення відповідача протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.6, ч.2 ст.19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Кодексу законів про працю України, закріплене право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Реалізація конституційного права для працівників міліції реалізується через положення Закону України «Про міліцію».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про міліцію», міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.18 зазначеного закону, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Так, порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі-Положення).

Пунктом 10 Положення закріплено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до пп. а п.49, п.52 Положення, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки, крім іншого, чергові.

Особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється начальником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого лікарем і начальником (головним лікарем) лікувального закладу.

Пунктом 55 Положення закріплено, що відкликання осіб рядового і начальницького складу із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено прямим начальником (від начальників головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, на транспорті та науково-дослідних установ, ректорів вищих навчальних закладів МВС, прирівняних до них і вище).

В той же час, зазначений пункт Положення не містить переліку обставин, які б визначали або обґрунтовували крайню таку необхідність.

Враховуючи, що вирішення питання призначення та звільнення позивача належить до компетенції Міністра внутрішніх справ України, то, відповідно, до його компетенції також належить право визначати наскільки обставини чи певні події становлять крайню необхідність, але такі обставини повинні підтверджуватись належними доказами та забезпечувати дотримання принципів, визначених ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи справу, суд приймає до уваги, що право на відпочинок є невід'ємним правом людини та громадянина, яке закріплене ст.45 Конституції України.

При цьому, з тексту оскаржуваного наказу від 04.01.2015 року № 3 о/с судом встановлено, що відкликання позивача з чергової відпустки здійснено у зв'язку із службовою необхідністю. В той же час, зазначений наказ не містить посилань та роз'яснень у чому саме полягає така службова необхідність.

Крім цього відповідачем не надано суду доказів винесення наказу (розпорядження ) про роботу у вихідний день 04.01.2015 року (неділя) табелю обліку робочого часу за вказаний день, якими можливо підтвердити пояснення представника відповідача. У той же час, за ч. 1 ст. 71 Кодексу законів про працю України робота у вихідні дні забороняється.

В порядку, передбаченому ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем не надано суду належних доказів, що б свідчили про обґрунтованість видання оскаржуваного наказу від 04.01.2015 року № 3 о/с та не надано суду належного документального обґрунтування, або іншого підтвердження щодо існування крайньої необхідності щодо відкликання з чергової відпустки позивача.

Доводи представника відповідача проте, що підставою відкликання позивача з відпустки послугувало, насамперед, необхідність координації роботи Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України у вказаний період, оскільки заступник Міністра внутрішніх справ, відповідальний за координацію і контроль за роботою вказаного структурного підрозділу МВС виконував обов'язки Міністра, здійснюючи управління всіма органами внутрішніх справ, сприймаються судом критично, оскільки не можуть свідчити про настання крайньої необхідності та не забезпечують дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямований оскаржуваний наказ.

Крім того, відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу не було прийнято до уваги той факт, що позивач з 30.12.2014 року по 08.01.2015 року перебував на лікарняному.

Виходячи з вищенаведеного в сукупності, враховуючи ненадання відповідачем належних та допустимих доказів наявності крайньої необхідності для відкликання позивача з чергової відпустки, наступне (в той же день) його увільнення з посади, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу відповідача від 04.01.2015 року № 3 о/с та, відповідно, про необхідність його скасування.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу відповідача від 04.01.2015 року № 4о/с про звільнення позивача з посади начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю, зарахування його в розпорядження МВС України за цією посадою, строком на два місяці, з 04 січня 2015 року, суд зазначає наступне.

Згідно підпункту "г" пункту 40 Положення № 114 переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу має здійснюватися, як правило, без зарахування їх у розпорядження відповідного органу внутрішніх справ; призначення на посади осіб, які перебувають у розпорядженні відповідного органу, провадиться в найкоротший строк, але не пізніше двох місяців із дня звільнення їх з посади;

Отже, підпункт «г» пункту 40 передбачає, що переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу має здійснюватися, як правило, без зарахування їх у розпорядження відповідного органу внутрішніх справ.

В той же час, у порушення зазначених норм, згідно тексту оскаржуваного наказу, позивача було звільнено з займаної посади та зараховано в розпорядження МВС України за займаною посадою.

Щодо доводів позивача про неправомірність його звільнення його під час його перебування на лікарняному, суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 з 30.12.2014 року по 08.01.2015 року перебував на лікарняному, що підтверджено довідкою про тимчасову непрацездатність № 3442.

Наприклад, відповідно до ст. 18 Закону України від 22.02.2006 р. № 3460-IV "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його накладення, не враховуючи періоду перебування особи рядового або начальницького складу у відпустці, відрядженні або її тимчасової непрацездатності. Після закінчення цього строку дисциплінарне стягнення не виконується.

Такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби.

Згідно до розділу 1 п. 40 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ № 114, призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції. При цьому враховується таке: а) при призначенні на посади і переміщенні по службі осіб рядового і начальницького складу має забезпечуватися використання їх за основною чи спорідненою спеціальністю або згідно з набутим досвідом, а при необхідності використання на посадах за новою для них спеціальністю призначенню має передувати відповідна перепідготовка; г) переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу має здійснюватися, як правило, без зарахування їх у розпорядження відповідного органу внутрішніх справ; призначення на посади осіб, які перебувають у розпорядженні відповідного органу, провадиться в найкоротший строк, але не пізніше двох місяців із дня звільнення їх з посади; д) необхідність і терміновість переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, що не досягли встановленого пунктом 7 цього Положення віку, на інші посади, на яких вони можуть виконувати обов'язки з урахуванням стану здоров'я, підготовки і досвіду служби, мають визначатися відповідними прямими начальниками на підставі висновку військово-лікарської комісії.

В той же час, всупереч даного Положення наказом від 04.01.2015 року № 4 о/с генерал-лейтенанта міліції ОСОБА_1 зараховано у розпорядження МВС України, тим самим, 04.01.2015 звільнено з посади начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю.

З системного дослідження вказаних доказів суд дійшов висновку, що у період перебування ОСОБА_1 на лікарняному відповідачем 04.01.2015 видано наказ про зарахування його у розпорядження МВС України та звільнено його з 04.01.2015 з посади начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю.

Суд наголошує, що право особи на участь у процесі прийняття суб'єктом владних повноважень рішень є однією із ключових гарантій реалізації її прав у сфері публічної адміністрації.

Суд також критично відноситься до зазначеного наказу, з огляду на те, що оскаржувані позивачем накази про відкликання позивача з чергової відпустки, а також про його звільнення, видані в один день - 04.01.2015 року, що додатково ставить під сумнів доводи відповідача про крайню необхідність відкликання позивача з відпуски.

Також не підтверджені належними та допустимими доказами доводи відповідача про те, що звільнення позивача зумовлене необхідністю його подальшого призначення на рівнозначну або більш високу посаду.

За приписами ч.3 ст. 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Таким чином, судом встановлено факт безпідставного зарахування генерала-лейтенанта міліції ОСОБА_1 в розпорядження МВС України, адже його звільнено з посади начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю у період перебування останнього на лікарняному.

Виходячи з вищенаведеного в сукупності, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу відповідача від 04.01.2015 року № 4о/с та, відповідно, про необхідність його скасування.

Згідно п.24 Положення, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Таким чином, позивач підлягає поновленню на посаді начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю.

Згідно ч.3 ст.235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В той же час, враховуючи, що оскаржуваним наказом від 04.01.2015 року № 4о/с позивача, крім іншого, було зараховано в розпорядження МВС України за відповідною посадою, що передбачає продовження виплати йому відповідного грошового забезпечення за посадою, вимога позивача зобов'язання відповідача здійснити виплату позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по день фактичного виконання судового рішення, задоволенню не підлягає.

Згідно ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні рішення відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішення суб'єкта владних повноважень, встановлених ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, до яких, зокрема, відносяться прийняття рішень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В свою чергу, відповідачем не доведено правомірності прийнятих ним оскаржуваних наказів з урахуванням вимог встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності, керуючись вимогами ст.ст. 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 04.01.2015 р. № 3 о/с про відкликання з чергової відпустки за 2014 генерал-лейтенанта міліції ОСОБА_1 начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю.

Визнати протиправними та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 04.01.2015 р. № 4о/с про звільнення генерал-лейтенанта міліції ОСОБА_1 з посади начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю, зарахування його в розпорядження МВС України за цією посадою, строком на два місяці, з 04 січня 2015 року.

Поновити генерал-лейтенанта міліції ОСОБА_1 на посаді начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову суду в частині поновлення генерал-лейтенанта міліції ОСОБА_1 на посаді начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю звернути до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді К.Ю. Гарник

В.А. Кузьменко