Справа № 826/17372/14
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 лютого 2015 року 09:10 № 826/17372/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., при секретарі судового засідання Шевченко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доГоловного управління юстиції у м. Києві
провизнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом до Головного управління юстиції у м. Києві, в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просить суд:

визнати звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» як звільнення без законної підстави.

Скасувати наказ Головного управління юстиції у м. Києві від 10.10.2014 № 2457/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_1».

Поновити ОСОБА_1 на посаді Головного спеціаліста третього сектору відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Стягнути з Головного управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Головного управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 грн.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.11.2014 відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні на 02.12.2014, яке в подальшому відкладалось з метою отримання додаткових доказів для правильного вирішення спору по суті заявлених позовних вимог.

Під час розгляду справи представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити посилаючись на те, що ОСОБА_1 звільнено з займаної посади під час її перебування на лікарняному.

Представник відповідача проти позову заперечував, при цьому посилаючись на те, що позивачем допущено порушення присяги державного службовця, внаслідок чого звільнення ОСОБА_1 з займаної посади є цілком правомірним. За таких обставин відповідач просить суд в позові відмовити.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Відповідно до наказу відповідача від 23.03.2013 № 570/03 позивача призначено на посаду головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві. Цим же наказом позивачу присвоєно тринадцятий ранг державного службовця. 27 березня позивач прийняла присягу державного службовця.

В подальшому, 01.07.2013 наказом № 1293/03 позивач була переведена на посаду головного спеціаліста другого сектору державної реєстрації прав на нерухоме майно та архівної роботи відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

22.09.2014 позивач наказом № 2190/03 переведена на посаду головного спеціаліста третього сектору відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

10.10.2014 наказом № 2457/03 позивач звільнена із займаної посади за порушення присяги державного службовця на підставі п.6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу».

Не погоджуючись з правомірністю наказу № 2457/03 від 10.10.2014 позивач звернулась до суду з даним позовом.

Оцінивши письмові докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону «Про державну службу» громадяни України, які вперше зараховуються на державну службу, приймають присягу. У разі відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої у ст. 17 цього Закону, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону «Про державну службу» державна служба припиняється. Припинення державної служби відбувається у формі звільнення.

В частині 2 ст. 17 Закону України «Про державну службу» наведено текст Присяги: «Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки».

З аналізу тексту присяги вбачається, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, порушення яких створює факт порушення присяги. Тому, складаючи її, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

Враховуючи зазначене, порушення Присяги слід розуміти як скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про державну службу» за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює, до державного службовця застосовуються дисциплінарні стягнення. Частиною 2 цієї статті передбачено, що до службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу, як попередження про неповну службову відповідність і затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Норми, зазначені в статтях 14, 17, 30 Закону України «Про державну службу» свідчать, що за вчинення державними службовцями порушень службової дисципліни, дисциплінарних правопорушень допускається застосування дисциплінарних стягнень, визначених у ч. 2 ст. 9 даного Закону, найбільш суворим з яких є звільнення.

Оскільки припинення державної служби на підставі п.6 ч.1 ст.30 Закону України «Про державну службу» є найсуворішим заходом відповідальності державного службовця за порушення службової дисципліни, який виходить за межі дисциплінарної відповідальності, тому неможливість застосування до позивача інших дисциплінарних, окрім звільнення, має бути мотивованим.

З матеріалів справи вбачається, що передумовою для припинення державної служби позивача та звільнення її із займаної посади стало подання начальника відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 від 10.10.2014. Відповідно до змісту цього подання 23.09.2014 позивач була попереджена про зміну в організаційно-штатній структурі відповідача, у зв'язку з чим їй запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста сектору збереження архівного фонду та видачі документів Центрального відділу державної реєстрації шлюбів реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (тимчасово). Як зазначає представник відповідача, від зазначеної посади позивач відмовилась. Втім, належних доказів щодо такої відмови відповідачем до матеріалів справи не надано.

В той же час, згідно пояснень сторін, позивач подала відповідачу попередження про зміну в організаційно-штатній структурі відповідача зі згодою на переведення її на посаду головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Посилання відповідача на підроблення вищевказаного повідомлення суд вважає передчасним та не підтвердженим належними і допустимими доказами, адже на час звільнення позивача відсутні судові рішення про факт підроблення ним документів. Єдиним підтвердженням зазначених обставин є доповідна записка завідувача сектору роботи з центром надання адміністративних послуг Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації відділу реєстрації заяв/запитів та видачі документів реєстраційної служби О.В. Барабошкіної (а.с. 48 Том І).

В даному випадку суд вважає за необхідне зазначити, що підроблене, на думку відповідача, повідомлення (а.с. 55 Том І) містить підпис начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві НОМЕР_1 та позивача, а посада, згоду на переведення на яку надала позивач, відповідає штатному розпису відповідача, що діяв станом на момент його звільнення. Щодо факту вчинення підпису особисто керівником установи на попередженні сторони не заперечували, доказів підробки підпису суду не надали.

Враховуючи зазначене, судом не встановлено наявності доказів, які б свідчили про те, що позивач допустив вчинок, який порочить звання державного службовця. Ззначені докази були відсутні і на час винесення оскаржуваного рішення. За показами свідка ОСОБА_2 будь які пояснення з приводу підробки не збиралися та не перевірялися. Механізм «підробки» не з'ясовувався.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, що викладена в рішенні від 21.05.2013 по справі № 21-403а12, яке згідно з ч.1 ст.244-2 КАС України обов'язкове для врахування всіма органами державної влади та судами України, передумовою звільнення державного службовця за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов'язаного зі здійсненням службової діяльності, з підстав припинення державної служби за порушення Присяги, мають бути встановлені внаслідок ретельного службового розслідування. При цьому необхідно враховувати, що у разі вчинення дисциплінарного правопорушення, наслідком якого може бути припинення державної служби за порушення Присяги або звільнення є санкціями різних рівнів відповідальності, які не можуть застосовуватися як альтернативні. Звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Державний службовець, який вчинив дисциплінарний проступок, не може бути звільнений за порушення Присяги, якщо цей проступок не можливо кваліфікувати як порушення Присяги.

Крім того, якщо діяння може бути кваліфіковане як дисциплінарне правопорушення, то в такому випадку має застосовуватись захід дисциплінарної відповідальності, що відповідає тяжкості вчиненого дисциплінарного правопорушення та ступеню вини особи.

Відповідач взагалі не довів вчинення позивачем дій, кваліфікованих, як порушення, що зумовили застосування до нього найсуворішої санкції відповідальності державного службовця.

У зв'язку з викладеним, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для звільнення позивача із займаної посади та припинення державної служби за порушення Присяги державного службовця.

При цьому, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд також приймає до уваги наступне.

Як вже зазначалось, позивача звільнено з займаної посади 10.10.2014 згідно наказу № 2457/03.

Разом з тим, відповідно до листа непрацездатності серії АГЗ № 700503 від 09.10.2014, станом на дату звільнення з займаної посади ОСОБА_1 перебувала на лікарняному.

Згідно ст. 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

В п. 5 ст. 40 КЗпПУ визначено як підставу для звільнення працівника нез'явлення його на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

В даному випадку позивач не перебувала в стані тимчасової непрацездатності більш ніж чотири місяці підряд, внаслідок чого застосування у спірних правовідносинах п. 5 ст.40 КЗпПУ є неможливим.

Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП), стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Враховуючи зазначене, звільнення ОСОБА_1 з займаної посади під час перебування її на лікарняному також є неправомірним.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №7 у разі визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень суд повинен одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушених прав, а саме: скасування або визнання нечинним рішення. Визнання рішення нечинним означає втрату ним чинності з моменту набрання законної сили судовим рішенням.

Оскільки оскаржуваний наказ про припинення державної служби позивача та звільнення з посади на час його прийняття суперечив вимогам законодавства, тому суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є визнання його протиправним та скасування.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.235 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі №6-33цс14 закон не наділяє суд повноваженнями щодо обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені у ч.1 ст.235 КЗпП. Тому, встановивши, що звільнення позивача відбулося з порушенням встановленого законом порядку, суд зобов'язаний відновити працівника на колишній роботі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність поновлення ОСОБА_1 на роботі в Головному управлінні юстиції у м. Києві на посаді, з якої її було звільнено з 13.10.2014 - дня, наступного за днем звільнення..

Оскільки судом встановлено відсутність підстав для звільнення позивача, тому суд вважає доведеним право позивача на стягнення середньомісячного заробітку за вимушений прогул з 21.10.2014 (дати виходу з лікарняного) до дати прийняття постанови суду (09.02.2015) за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100.

З урахуванням норм абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Враховуючи, що позивач звільнена 10.10.2014 середня заробітна плата повинна обчислюватися виходячи з виплат за останні 2 місяці, що передували звільненню.

Вимога позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 1 грн. є не обґрунтованою належними доказами щодо розміру, внаслідок чого задоволенню не підлягає.

Позовна вимога про визнання звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» як звільнення без законної підстави є невірно обраним способом захисту порушеного права, адже права позивача порушуються безпосередньо оскаржуваним наказом від 10.10.2014 № 2457/03 та не можуть бути відновлені шляхом визнання звільнення таким, що здійснене без законної підстави, внаслідок чого в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва вважає, що позовні вимоги, підлягають задоволенню частково.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління юстиції у м. Києві від 10.10.2014 № 2457/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_1».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді Головного спеціаліста третього сектору відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві з 13.10.2014.

4. Стягнути з Головного управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.10.2014 по 09.02.2015.

5. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

6. Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста третього сектору відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м.Києві та стягнення з Головного управління юстиції у м.Києві середньомісячної заробітної плати в межах одного місяця.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.О. Арсірій