Справа № 826/991/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ
26 лютого 2015 року № 826/991/15

Окружний адміністративний суд м. Києва, у складі: судді Добрянської Я.І., розглянув відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України, в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1
до відповідачаДніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві
третя особа-1ОСОБА_2
третя особа-2ОСОБА_3
провизнання протиправним рішення № 05/0670 від 25.11.2014 р. та зобов`язання вчинити певні дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд м. Києва з позовом до відповідача Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, треті особи: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про визнання протиправним рішення № 05/0670 від 25.11.2014 р. та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.01.2015 р. суддею Добрянською Я.І. було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/991/15 та призначено справу до судового розгляду на 17.02.2015 р.

Так, у судовому засіданні 17.02.2015 р. позивач заявлені у позовній заяві позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд:

- визнати протиправним рішення Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві № 05/0670 від 25 листопада 2014 року про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві зареєструвати ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що відповідачем Дніпровським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві було необґрунтовано та протиправно відмовлено ОСОБА_1 у його законному конституційному праві щодо реєстрації за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки, по-перше, ст. 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання (реєстрації за місцем проживання), за винятком обмежень, які встановлюються законом, та по-друге, ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачений виключний перелік підстав для обмеження вільного місця проживання і така підстава для відмови у реєстрації громадян, як «заборона прописки (реєстрації) громадян у будинки, які підлягають відселенню» не передбачена, а відносно зазначеної адреси місця проживання позивача: АДРЕСА_1 не встановлено будь-яких обмежень, передбачених ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідач, у свою чергу, як і третя особа-2, в судове засідання 17.02.2015 р. не прибув та не скерував свого представника, хоча останній належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, докази чого наявні в матеріалах справи.

З приводу даного спору по справі № 826/991/15, відповідачем було подано до канцелярії суду письмове пояснення, в якому Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві зазначає про те, що розпорядженням Київської міської держадміністрації № 850 від 24.05.2004 року «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренко, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською в Дніпровському районі м. Києва» вказівкою Головного управління житлового забезпечення КМДА від 28.09.2004 року № 044/114/5-112 та листом КП «Житлоінвестбуд-УКБ» ГУЖЗ КМДА від 03.06.2004 року № 114/026-2871, прописка (реєстрація) громадян у будинки, які підлягають відселенню заборонена, у зв`язку з чим гр. ОСОБА_1 було відмовлено в реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа-1 у судовому засіданні 17.02.2015 р. заявлені позивачем позовні вимоги також підтримала повністю та просила суд позов задовольнити.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зважаючи на викладене, а саме не прибуття в судове засідання 17.02.2015 р. відповідача та третьої особи-2, що були повідомлені належним чином, суд ухвалив продовжити розгляд даної адміністративної справи № 826/991/15 в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, проти чого також не заперечив позивач.

Про перехід до розгляду справи № 826/991/15 в порядку письмового провадження, відповідача та третю особу-2 було належним чином повідомлено листом від 17.02.2015 р., докази чого містяться в матеріалах справи.

За наслідками переходу судом до розгляду адміністративної справи № 826/991/15 в порядку письмового провадження, станом на 26.02.2015 р. жодних інших документів з приводу даного спору від сторін по справі до канцелярії суду не надходило.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з наявних матеріалів справи, та жодним чином не заперечувалося відповідачем, позивач ОСОБА_1 разом із своєю дружиною ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_4 проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

У зазначеній квартирі зареєстрована дружина позивача (на підставі ордера № 2328 Серія Б на жиле приміщення від 24 грудня 2003 року, виданого Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією) та донька.

Сам позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проте як з 2003 року та по теперішній час, позивач проживав і проживає разом із сім`єю (дружиною та донькою) за місцем їх реєстрації, за вищезазначеною адресою: АДРЕСА_1 .

Факт проживання позивача ОСОБА_1 з 2003 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується свідками, а саме сусідами, про що складений відповідний акт від 27 грудня 2014 року (наявний в матеріалах справи), який підписали: ОСОБА_5 , що проживає за адресою: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_6 , що проживає за адресою: АДРЕСА_5 ; ОСОБА_7 , що проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

30 жовтня 2014 року позивача було знято з реєстрації за попередньою адресою: АДРЕСА_3 .

20 листопада 2014 року позивач звернувся до відповідача Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві із заявою про реєстрацію його місця проживання за адресою його фактичного проживання та реєстрації його сім`ї (дружини та доньки): АДРЕСА_1 .

Проте відповідачем було відмовлено позивачу у реєстрації його місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , рішенням № 05/0670 від 25 листопада 2014 року.

Таку відмову відповідач мотивував розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 850 від 24.05.2004 року «Про надання дозволу на реконструкцію і а забудову території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренко, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською, в Дніпровському районі м. Києва» та вказівкою Головного управління житлового забезпечення КМДА від 28.09.2004 року № 044/114/5-112, а також листом КП «Житлоінвестбуд-УКБ» ГУЖЗ КМДА від 03.06.2004 року № 114/026-2871, згідно яких, нібито заборонена прописка (реєстрація) громадян у будинки, які підлягають відселенню.

Однак, вважаючи протиправними такі дії та рішення відповідача щодо відмови у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , позивач звернувся за захистом своїх порушених прав та інтересів у судовому порядку до Окружного адміністративного суд м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та заслухавши пояснення позивача, а також вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, зважаючи зокрема на наступне.
В даному випадку, нормативно-правовим актом, що регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свобод пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-IV (надалі також Закон № 1382).

Відповідно до статті 2 Закону № 1382, громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно зі статтею 3 Закону № 1382, місцем проживання особи є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Реєстрація місця проживання або місця перебування особи внесення відомостей про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси одного житла особи чи адреси спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, військової частини до визначених цим Законом документів та до реєстраційного обліку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації фізичних осіб.

Таким органом, відповідно до п.п. 20 п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, затверджене Указом Президента України від 06.04.2011 року № 405/2011 (надалі - Указ), є Державна міграційна служба України, яка здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (п. 7 Указу).

Згідно статті 6 Закону № 1382, громадянин України зобов`язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтею 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачений виключний перелік підстав для обмеження вільного місця проживання, а саме: вільний вибір місця проживання обмежується в адміністративно-територіальних одиницях, які знаходяться:

- у прикордонній смузі;

- на територіях військових об`єктів;

- у зонах, які згідно із законом належать до зон з обмеженим доступом;

- на території, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань і отруєнь людей введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності;

- на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан;

- на тимчасово окупованих територіях.

Вільний вибір місця проживання обмежується щодо:

- осіб, які не досягли 14-річного віку;

- осіб, до яких згідно із процесуальним законодавством застосовано запобіжні заходи, пов`язані з обмеженням або позбавленням волі;

- осіб, які за вироком суду відбувають покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі;

- осіб, які згідно із законодавством перебувають під адміністративним наглядом;

- осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню;

- іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України.

В даному випадку, відповідно до наявних матеріалів справи, чого не було допустимими доказами по справі спростовано відповідачем, позивач не належить до категорії осіб, щодо яких обмежується вільний вибір місця проживання згідно вимог ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»

Крім того, така підстава для відмови у реєстрації громадян, як «заборона прописки (реєстрації) громадян у будинки, які підлягають відселенню» не передбачена чинним законодавством, та відносно зазначеної адреси місця проживання позивача: АДРЕСА_1 не встановлено жодних обмежень, що би були передбачені ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до ст. 65 Житлового кодексу, наймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Крім того, на переконання суду, посилання відповідача в якості підтвердження правомірності підстав відмови позивачу у реєстрації за місцем проживання, на вимогу розпорядження Київської міської державної адміністрації № 850 від 24.05.2004 року «Про надання дозволу на реконструкцію та забудову території мікрорайону, обмеженого вулицями Попудренко, Мініна, Червоноткацькою та Червоногвардійською, в Дніпровському районі м. Києва» є необґрунтованим, оскільки з аналізу вказаного розпорядження жодним чином не вбачається, що прописка (реєстрація) громадян у будинки, які підлягають відселенню, заборонена (зазначеного не викладено у такому розпорядженні, як на цьому безпідставно наголошує відповідач). А отже, такий висновок є виключно припущенням самого відповідача.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Посилання відповідача на лист Головного управління житлового забезпечення КМДА від 28.09.2004 року № 044/114/5-112 та лист КП «Житлоінвестбуд-УКБ» ГУЖЗ КМДА від 03.06.2004 року № 114/026-2871, на переконання суду, також є необґрунтованими, оскільки відповідач при виконанні наданих повноважень повинен керуватись виключно вимогами чинних нормативно-правових актів, а не листами місцевих органів виконавчої влади або комунальних підприємств.

Згідно положень ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Також, згідно ст. 8 Сімейного кодексу України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Отже, батько має такі самі рівні права по відношенню до дитини, як і дружина, зокрема право на реєстрацію місця проживання за адресою, за якою зареєстровані його дружина та дитина.

Таким чином, з урахуванням наведеного, наявних у справі доказів та норм зазначеного законодавства, суд приходить до висновку, що оскаржуване позивачем рішення відповідача щодо відмови зареєструвати позивача за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 є необґрунтованим та протиправним.

Згідно з вимогами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Також, згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено суду правомірності його дій, щодо відмови позивачу у його законному праві стосовно реєстрації за місцем фактичного проживання.

Натомість позивач надав суду відповідні обґрунтування, що підтверджуються допустимими доказами у справі, щодо протиправності відмови відповідачем у реєстрації ОСОБА_1 за місцем його фактичного проживання: АДРЕСА_1 , оскільки ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачений виключний перелік підстав для обмеження вільного місця проживання і така підстава для відмови у реєстрації громадян, як «заборона прописки (реєстрації) громадян у будинки, які підлягають відселенню» не передбачена, а відносно зазначеної адреси місця проживання позивача: АДРЕСА_1 не встановлено будь-яких обмежень, передбачених ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

У позовній заяві та в судовому засіданні позивач не заявляв позовної вимоги щодо відшкодування йому судових витрат із сплати судового збору.

Керуючись ст. 2, 71, 86, 158-163 КАСУ, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ
1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним рішення Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві № 05/0670 від 25 листопада 2014 року про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві зареєструвати ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.
Суддя: Я.І. Добрянська
Дата складання та підписання в повному обсязі постанови 26.02.2015 р.