Справа № 820/11529/14
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 р.Справа № 820/11529/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.

Суддів: Макаренко Я.М. , Шевцової Н.В.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2014р. по справі № 820/11529/14

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02.06.2014 р. № 18-14;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про задоволення скарги від 18.04.2014 р. та скасування наказу №63 від 16.04.2014 р. ГУ ДМС України в Харківській області про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2014р. по справі № 820/11529/14 у задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції оскаржувану постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, а також на прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено судом апеляційної інстанції, 27.03.2014 року громадянин Конго ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківський області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування заяви позивач зазначив, що він "хуту", громадянин Демократичної Республіки Конго, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Демократичній Республіці Конго на півночі Киву у м. Мінді, у країні громадянської належності йому загрожує небезпека через те, що "мене приймають за руандійця, бунтаря, там відбуваються постійні військові дії та примусове рекрутування молодих хлопців у військові угрупування, також я постійно знаходився із дядьком, що створювало для мене загрозу". Причинами цього заявник зазначив: батькову та дядькову політичну приналежність до FDLR "Демократичний фронт звільнення Руанди ".

Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, на підставі п. 2 ст. 2, ст.ст. 5, 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", наказу МВС України від 07.09.2011 року №649 вказану заяву було прийнято до розгляду наказом від 27.03.2014 року № 51 (а.с. 71).

Працівником ГУ ДМСУ у Харківській області 09.04.2014 року з позивачем було проведено співбесіду, що підтверджується протоколом співбесіді (а.с.78-82) та 16.04.2014 року складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відносно позивача, оскільки заявник не навів вагомих свідчень щодо можливості переслідування у Демократичній Республіці Конго (а.с. 107-110).

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківський області, на підставі висновку головного спеціаліста відділу у справах біженців ГУ ДМС України в Харківській області, було видано наказ від 16.04.2014 р. № 63 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ДР Конго ОСОБА_1 (а.с. 105) .

Не погодившись із рішенням ГУ ДМСУ у Харківській області, позивач направив скаргу до ДМС України про скасування наказу від 16.04.2014 року про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 02.06.2014 року №18-14 підтримано висновок Головного управління державної міграційної служби в Харківській області, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Про вказане рішення позивач був сповіщений повідомленням № 20 від 11.06.2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, приймаючи рішення про відмову в оформленні документів щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень га у спосіб, що визначені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, предметом розгляду у справі є рішення Державної міграційної служби України від 02.06.2014 року №18-14 про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно вказаного рішення позивачу відповідно до ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відхилино скаргу на рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За приписами абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч.1 ст.1 цього Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок певної групи обставин, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року, Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З наданої особової справи позивача вбачається, що ОСОБА_1 не довів жодного суттєвого факту заяви, які б свідчили про утиски щодо нього особисто за жодною з ознак, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року. Позивач не надав переконливих обставин, що він має побоювання небезпеки життю у разі повернення на батьківщину. Матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за національною ознакою. Позивач не надав фактів загрози своєму життю, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів, що ці побоювання є аргументованими. Позивач посилається на політичну приналежність до FDLR (Демократичний фронт звільнення Руанди), до якої відносився батько та дядько. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був. За словами заявника, ДР Конго безперешкодно мешкають численні родичі заявника, усі забезпечені власним житлом, працюють, проблем у теперішній час не мають.

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до відповідача із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач не надав жодного доказу щодо наявності очевидно обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань через які він не бажає користуватися захистом своєї країни або не може користуватися цим захистом.

Таких доказів також не було надано позивачем до суду першої та апеляційної інстанції.

А тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Також колегія суддів зазначає, що вимога позивача про зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про задоволення скарги від 18.04.2014 року про скасування наказу ГУ ДМС України в Харківській області від 16.04.2014 року №63 не підлягає задоволенню, оскільки розгляд скарг на рішення територіальних органів міграційної служби в межах Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та прийняття за ними відповідних рішень є повноваженнями Державної міграційної служби України та виходить за повноваження адміністративних судів.

Крім того, колегія суддів зазначає, що обставини, на які позивач посилається у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, скарзі до ДМС України на рішення ГУ ДМС України в Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позовній заяві та апеляційній скарзі, вже були досліджені Харківським окружним адміністративним судом.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2012 року по справі №2а-12500/12/2070, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.07.2013 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без змін, а постанова Харківського окружного адміністративного суду від 30.11.2012 року та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2013 року залишено без змін.

Таким чином, Харківським окружним адміністративним судом було прийнято рішення про невідповідність позивача умовам, визначеним п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач після прийняття рішення Вищого адміністративного суду України про залишення його касаційної скарги без задоволення, а рішень Харківського окружного та апеляційного адміністративних судів без змін, в порушення вимог частини 1 статті 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», не маючи інших законних підстав для перебування в Україні, не повернувся в країну походження або третю країну, а залишився нелегально перебувати в Україні. Наступну заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач подав майже через вісім місяців після ухвалення вище зазначеного рішення Вищим адміністративним судом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В п. 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій, бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. При розгляді справи встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діяв обґрунтовано, з врахування всіх обставин справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 02.06.2014 року №18-14 про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим, а підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті постанови Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2014р. по справі № 820/11529/14 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2014р. по справі № 820/11529/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Мінаєва О.М.
Судді(підпис) (підпис) Макаренко Я.М. Шевцова Н.В.
Повний текст ухвали виготовлений 19.02.2015 р.