Справа № 815/403/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/403/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання неправомірними дій, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати неправомірними дії керівництва ГУ ДСНС України в Одеській області щодо призначення ОСОБА_3 на посаду в.о. начальника Іллічівського РВ ГУ ДСНС України в Одеській області; скасувати наказ про призначення ОСОБА_3 виконуючим обов'язки начальника Іллічівського РВ ГУ ДСНС України в Одеській області; зобов'язати відповідача запропонувати позивачу посаду начальника Іллічівського РВ ГУ ДСНС України в Одеській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 05.01.2015 р. на посаду в.о. начальника Іллічівського РВ ГУ ДСНС України в Одеській області призначено ОСОБА_3, який у минулому мав адміністративне стягнення за корупцію, фігурував по кримінальній справі про отримання хабара його підлеглим інспектором, притягався по службі аж до «невідповідності займаній посаді», за недоліки в роботі був знятий з посади наказом № 36 від 12.11.2007 р. та в подальшому звільнений зі служби МНС України наказом № 127 від 18.07.2008 р., зі змінами згідно наказу № 385 від 31.10.2008 р. На думку позивача, ОСОБА_3 не заслуговує обіймати керівну посаду, а начальник ГУ ДСНС України в Одеській області ОСОБА_2 підлягає суворій урядовій і публічній люстрації. Поряд із тим, питання про поновлення ОСОБА_1 на підставі судового рішення на теперішній час є відкритим. При цьому позивач має високий рівень професійних, ділових та особистих якостей, вміння організувати роботу, ставити та виконувати бойові завдання, неодноразово заохочувався різними відзнаками та нагородами. Зважаючи на викладені обставини, позивач звернувся за судовим захистом із даним адміністративним позовом.

До суду з'явився позивач, який позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов, додатково пояснивши, що ним надано всі докази в обґрунтування заявлених позовних вимог, потреби в заслуховуванні свідка чи експерта немає.

Представник ГУ ДСНС України в Одеській області до суду не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

До суду з'явився представник ОСОБА_2, який у задоволенні позову просив відмовити, з підстав, викладених у письмових запереченнях проти адміністративного позову. Так, оскаржуваний наказ про призначення ОСОБА_3 на посаду в.о. начальника Іллічівського РВ ГУ ДСНС України в Одеській області є актом індивідуальної дії, який має виражений правозастосований характер. Спірний наказ жодним чином не стосується позивача, не спричиняє для останнього будь-яких прав та обов'язків, у зв'язку із чим позивачу не належить право вимоги за таким наказом. При цьому позивачем не обґрунтовано позовні вимоги нормами законодавства, зокрема не зазначено, яким правовим приписам суперечить оскаржуваний наказ та які саме правові норми зобов'язує відповідача запропонувати позивачу посаду начальника Іллічівського РВ ГУ ДСНС України в Одеській області.

Третя особа - ОСОБА_3 до суду не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином; згідно наданого до суду клопотання, у задоволенні позову просив відмовити та розглянути справу без його участі.

Згідно з ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що з 31 травня 2013 року на підставі наказу Головного управління ДСНС в Одеській області № 62 о/с від 31.05.2013 р. ОСОБА_1, полковника служби цивільного захисту, призначено на посаду заступника начальника Одеського міського управління ГУ ДСНС України в Одеській області.

В подальшому, 07.06.2014 р., згідно попередження про наступне вивільнення, на підставі Наказів № 233 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в апараті Головного управління ДСНС України в Одеській області» від 06.05.2014 р. та №242 «Про здійснення організаційно-штатних заходів у апараті та підрозділах Головного управління ДСНС України в Одеській області» від 14.05.2014 р., ОСОБА_1 ознайомлено про наступне вивільнення із зазначеної посади через 2 місяці.

У зв'язку з проведенням організаційно-штатних заходів в ГУ ДСНС України в Одеській області (згідно Наказів №233 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в апараті Головного управління ДСНС України в Одеській області» від 06.05.2014 р. та № 242 «Про здійснення організаційно-штатних заходів у апараті та підрозділах Головного управління ДСНС України в Одеській області» від 14.05.2014 р.) полковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 заступника начальника Одеського міського управління ГУ ДСНС України в Одеській області звільнено з займаної посади та зараховано у розпорядження начальника ГУ ДСНС України в Одеській області з 23.07.2014 р. (згідно Наказу № 751 (по особовому складу) від 23.07.2014 р.).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10.10.2014 р. по справі № 815/4374/14, серед іншого, скасовано наказ ГУ ДСНС України в Одеській області від 23.07.2014 р. №751 (по особовому складу) в частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Одеського міського управління Головного управління ДСНС України в Одеській області та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Одеського міського управління Головного управління ДСНС України в Одеській області. Допущено негайне виконання постанови в частині поновлення на посаді.

На виконання вищезазначеної постанови наказом ГУ ДСНС України в Одеській області № 1226 від 24.10.2014 р. скасовано п.2 параграф 2 наказу ГУ ДСНС України в Одеській області від 23.07.2014 р. № 751 о/с та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Одеського міського управління ГУ ДСНС України в Одеській області з 23.07.2014 р.

Одночасно параграфом 2 зазначеного наказу ОСОБА_1 звільнено із займаної посади та зараховано у розпорядження начальника ГУ ДСНС України в Одеській області з 24.10.2014 р. відповідно до п.79, п.80 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, Наказу №233 (з основної діяльності) «Про здійснення організаційно-штатних заходів в апараті та підрозділах Головного управління ДСНС України в Одеській області», Наказу ГУ ДСНС України в Одеській області від 06.05.2014 р. та № 242 «Про здійснення організаційно-штатних заходів у апараті та підрозділах Головного управління ДСНС України в Одеській області» від 14.05.2014 р.

В подальшому вищезазначений параграф 2 наказу ГУ ДСНС України в Одеській області від 24.10.2014 р. №1226 о/с «Про внесення змін до наказу та зарахування у розпорядження» скасований постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.12.2014 р. по справі № 815/6180/14, на яку позивач посилається в адміністративному позові.

Проте судом встановлено, що вищезазначена постанова від 19.12.2014 р. не набрала законної сили, а справа № 815/6180/14 перебуває на розгляді в Одеському апеляційному адміністративному суді, у зв'язку із чим суд не приймає до уваги посилання позивача на вказане судове рішення, оскільки останнє не має преюдиційного характеру при вирішення даного спору.

06 травня 2014 р. наказом ДСНС України № 233 «Про здійснення організаційно-штатних заходів в апараті Головного управління ДСНС України в Одеській області» від 06.05.2014 .р внесено зміни до штату № 16/80 «Головне управління ДСНС України в Одеській області», згідно якого з Одеського міського управління вилучено 1 штатну одиницю.

На виконання зазначеного наказу 14.05.2014 р. наказом ГУ ДСНС України в Одеській області № 242 «Про здійснення організаційно-штатних заходів у апараті та підрозділах Головного управління ДСНС України в Одеській області» з 23.07.2014 р. зміни до штатного розпису введено в дію.

В обґрунтування позовної вимоги щодо зобов'язання відповідача запропонувати позивачу посаду начальника Іллічівського РВ ГУ ДСНС України в Одеській області ОСОБА_1 посилається на пп.1 п.62 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2013 року № 593. Зокрема, наголошує на запроваджені цією нормою вимоги для переміщення осіб рядового і начальницького складу по службі. У цьому аспекті позивач наводить численні заохочення, як підставу для вирішення питання про його поновлення на посаді на виконання судового рішення від 10.10.2014 р. по справі № 815/4374/14.

Пунктом 57 Положення № 593 встановлено, що посади, на які призначаються особи рядового і начальницького складу, та відповідні їм спеціальні звання служби цивільного захисту визначаються штатом (штатним розписом).

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що ст. 5 Конвенції поширює свою дію на всі стадії судового розгляду - як на доступ до органів правосуддя, так і на виконання судового рішення. Було б неприйнятним, якби ст. 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонами у спорі, а саме справедливий, публічний і швидкий розгляд - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити зазначену норму як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. У справі «Шматько проти України» суд наголосив, що право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалось на користь однієї із сторін.

При цьому необхідно враховувати, що у статті 16 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» прямо закріплюється, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі також - «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Так, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла існування ситуації, коли б остаточне обов'язкове рішення суду було невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Тому виконання рішення суду повинно розглядатись як невід'ємна частина судового процесу в сенсі статті 6 Конвенції (справа «Хорнсбі проти Греції», рішення від 19 березня 1997 р., п. 40).

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

Відомо, що затримка у виконанні судового рішення може за певних обставин бути виправдана, але не за рахунок звуження суті права, яке захищається статтею 6 Конвенції (див. справу «Іммобіліаре Саффі проти Італії», заява N 22774/93, п. 74).

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, з огляду на положення ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України 21.10.2010 року № П-278/10.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративний суд, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз приписів КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Втім, на теперішній час право позивача на зайняття посади захищено постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10.10.2014 р. по справі № 815/4374/14, якою його поновлено на раніше займаній посаді заступника начальника Одеського міського управління Головного управління ДСНС України в Одеській області.

Відсутність на даний момент відповідної посади (начальника ОМУ ГУ ДСНС України в Одеській області) в аспекті позовної вимоги щодо зобов'язати відповідача запропонувати позивачу посаду начальника Іллічівського РВ ГУ ДСНС України в Одеській області є неналежним способом захисту порушеного права позивача, який, поряд із тим, є прямим втручанням у дискреційні повноваження.

Так, судовим рішенням, яке набрало законної сили, суб'єкта владних повноважень зобов'язано поновити ОСОБА_1 на раніше займаній посаді. Дії або бездіяльність ГУ ДСНС України в Одеській області з виконання цього рішення є складовою частиною судового захисту, оскільки відповідне діяння вчиняється на виконання акту судового органу.

Відновлення порушеного права позивача в даному випадку може бути реалізовано шляхом зміни способу (порядку) виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді, адже за висновком ЄСПЛ (справа «Хорнсбі проти Греції», рішення від 19 березня 1997 р., п. 40) виконання такого рішення суду є невід'ємною частиною судового процесу в сенсі статті 6 Конвенції.

Таким чином, ініціювання позивачем нового адміністративного спору, який по суті випливає з виконання іншого судового рішення (яке перебуває у процесі виконання), зокрема з порядку його виконання, - не відповідає належному способу захисту порушеного права позивача. До того ж таке звернення може мати наслідком звуження суті права, яке захищається статтею 6 Конвенції, та яке відновлено судовим рішенням (в даному випадку постановою від 10.10.2014 р. № 815/4374/14).

Так, у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису - ввести скорочену посаду.

З урахуванням викладеного, позовна вимога про зобов'язання відповідача запропонувати позивачу посаду начальника Іллічівського РВ ГУ ДСНС України в Одеській області задоволенню не підлягає.

Крім того, суд не вбачає законних підстав для скасування наказу про призначення ОСОБА_3 виконуючим обов'язки начальника Іллічівського РВ ГУ ДСНС України в Одеській області.

Так, наказом т.в.о. начальника ГУ ДСНС України в Одеській області І.В. Крулькевича від 05.01.2015 р. № 10 відповідно до п.87, п.89 Положення № 593 на майора служби цивільного захисту ОСОБА_3 покладено та допущено до тимчасового виконання обов'язків Іллічівського РВ ГУ ДСНС України в Одеській області. Отже зазначений оскаржуваний наказ має тимчасовий характер та не відповідає критеріям переміщення по службі згідно п.п. 57, 58, 61 Положення № 593.

Поряд із тим, суд враховує, що ОСОБА_1 не є учасником правовідносин, що регулює оскаржуваний наказ, який не породжує для позивача прав та обов'язків (адже не породжує припинення чи неможливість реалізації права та/або виникнення додаткового обов'язку для позивача).

В інформаційному листі Вищого адміністративного суду України «Щодо застосування окремих норм матеріального права під час розгляду адміністративних справ» № 781/11/13-10 від 01.06.2010 р., з посиланням на постанову Верховного Суду України від 01.12.2009 року, Вищий адміністративний суд України зауважив, що вирішуючи спір суд зобов'язаний за критеріями юридичної природи акта управління визначитися щодо належності його до нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії.

Індивідуальні акти стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовчий характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

За висновком Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 01.12.2009 р. № 09/236 «Про оскарження постанови Кабінету Міністрів України від 31 березня 2003 року N 415» індивідуальні акти можуть бути оскаржені лише особами, які в них зазначені, тобто безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені.

В контексті приписів КАС України має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку, а обов'язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії є створення юридичних наслідків у формі прав, обов'язків, їх зміни чи припинення.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до п. 3.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004) у загальносоціологічному значенні категорія «інтерес» розуміється як об'єктивно існуюча і суб'єктивно усвідомлена соціальна потреба, як мотив, стимул, збудник, спонукання до дії; у психології - як ставлення особистості до предмета як до чогось для неї цінного, такого, що притягує. В юридичних актах термін «інтерес», враховуючи його як етимологічне, так і загальносоціологічне, психологічне значення, вживається у широкому чи вузькому значенні як самостійний об'єкт правовідносин, реалізація якого задовольняється чи блокується нормативними засобами.

У п.3.4 цього ж Рішення зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою.

Конституційний Суд України вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З огляду на правове та фактичне обґрунтування позовних вимог № 1 та № 2, позивач не погоджується із призначенням ОСОБА_3 т.в.о. начальника Іллічівського РВ ГУ ДСНС України в Одеській області, з огляду на суб'єктивне відношення до цієї особи. Наводячи факти з його біографії (у порівнянні із власними заохоченнями), позивач стверджує про негідність кандидатури ОСОБА_3 на посаду виконуючого обов'язки (припускаючись помилки щодо тимчасового виконання цих обов'язків) начальника Іллічівського РВ ГУ ДСНС України в Одеській області. Однак суд зазначає, що розглядаючи спір, суд може давати оцінку лише питанням факту та права. Оцінювати наведені позивачем критерії в аспекті оскарження акту індивідуальної дії, який позивача не стосується (не впливає не обсяг його прав та обов'язків і не перешкоджає реалізації прав тощо), не відповідає меті адміністративного судочинства та судової влади у цілому.

Так, в Україні в системі судів загальної юрисдикції утворено адміністративні суди з метою реалізації конституційних прав кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, захисту виборчих прав, права на доступ до публічної служби тощо. Проте в даному випадку відсутній об'єкт судового захисту - конкретне право, свобода та інтерес.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення КС України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003).

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у право кожної людини на свободу. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (п. 4.1 Рішення КС України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004).

Суд також враховує, що оскаржуючи наказ 05.01.2015 р. № 10, позивач не зазначає, які конкретні норми законодавства порушені при його винесенні. При цьому судом не встановлено допущення відповідачем порушень чинного законодавства, які б призвели до порушень прав та інтересів позивача.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Таким чином, за результатами з'ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання неправомірними дій, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання копії постанови апеляційної скарги.

Суддя І.В. Завальнюк