Справа № 815/4924/14
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 р. Справа № 815/4924/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Соколенко О. М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Косцової І.П.,

при секретарі Голбан К.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, його представника-адвоката ОСОБА_2 та представника відповідача Ващіліної Н.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

02.09.2014р. громадянин Узбекистану ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом Державної міграційної служби України, в якому просив суд скасувати рішення відповідача від 31.07.2014 року №416-14 про відмову йому у визнанні «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання його «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що у 2013 році він звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, але ДМС України своїм рішенням від 31.07.2014р. №416-14 незаконно відмовила йому у визнанні «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 31.07.2014 року №416-14 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 28.12.2012 року №514 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник Державної міграційної служби України 08.12.2014р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28.10.2014 р. та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи сторін, та перевіривши матеріали справи і доводи цієї апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1) є громадянином Узбекистану, за національністю - узбек, за віросповіданням мусульманин-суніт, який на підставі національного паспорту, виданого Посольством республіки Узбекистан в Україні від 01.12.2011 року легально 28.08.2012 року прибув на територію України авіарейсом «Ташкент-Київ».

28.12.2012 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою №514 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що покинув свою країну Узбекистан через: неможливість жити в ній; погане відношення до людей, неможливість працювати; неможливість вільно віросповідуватися, оскільки людей за це переслідують. Також, позивач в цій заяві-анкеті вказав, що люди в Андіжані знаходяться під постійним тиском правоохоронних органів та будь-який представник влади може їх зупинити та безпідставно звинуватити в тому, чого особа насправді не робила та під цим вимагати гроші. Позивач, теж зазначив, що його батько після подій в Андижані виїхав до Америки (де йому надали статус «біженця»), і з цього приводу його неодноразово викликали до поліції, де застосовували фізичне насилля (били, погрожували), а також, неодноразово викликали до правоохоронних органів в м.Ташкент, де допитували про місцезнаходження його батька, та били палками по голові і по ниркам.

Крім того, позивач зазначив, що приїхав саме в Одесу, оскільки тут живе його рідний брат, який з 1987 року є громадянином України, а також інші родичі, які мають посвідку на постійне проживання в Україні, які, в свою чергу, і порадили йому звернутися до міграційної служби.

Далі, на підставі поданої позивачем заяви-анкети №514, працівником органу міграційної служби на останнього було заповнено реєстраційний листок як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В подальшому, 24.01.2013 року уповноваженою особою Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області було проведено з заявником співбесіду та складено відповідний протокол, в якому останній повність ба більш докладніше підтвердив всі обставини, викладені ним в заяві-анкеті.

В той же, день, т.б. 24.01.2013 року, головним спеціалістом відділу у справах біженців Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області на підставі проведеного інтерв'ю із позивачем, було складено відповідний висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому, зазначено, що приймаючи до уваги наведені факти, що не виключають можливості вважати обґрунтованими побоювання переслідування через переслідування з боку представників влади, які вимагають подальшої перевірки, особа вважає доцільним прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25.01.2013 року першим заступником начальника ГУ ДМС України в Одеській області, на підставі висновку провідного спеціаліста відділу у справах біженців Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області, було прийнято Наказ №8 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відносно громадянина Узбекистану ОСОБА_1, із підготуванням відповідних запитів до правоохоронних органів та держструктур.

На виконання зазначеного наказу, ГУ ДМС в Одеській області були направленні необхідні запити для здійснення перевірки про наявність або відсутність інформації, яка б перешкоджала б наданню статусу біженця в Україні відносно громадянина Узбекистану ОСОБА_1

20.06.2014 року, за результатами розгляду особової справи позивача, співробітником Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області на підставі п.4 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складено висновок про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту відносно заявника - громадянина Узбекистану ОСОБА_1

Далі, Державною міграційною службою України за результатами розгляду особової справи громадянина Узбекистану ОСОБА_1, надісланої до ДМС України Головним управлінням ДМС в Одеській області для прийняття остаточного рішення, на основі всебічного вивчення матеріалів особової справи, прийнято рішення від 31.07.2014 року №416-14, яким ДМСУ підтримала висновок ГУ ДМС в Одеській області та відмовила ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Про прийняття ДМСУ вказаного рішення позивачу ГУ ДМС України в Одеській області було надіслано повідомлення від 12.08.2014 року №54, яке останній отримав 28.08.2014 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням міграційної служби, позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з неправомірності спірного рішення відповідача, відповідно, з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а також з наявності підстав для надання позивачу статусу «біженця».

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаого Закону, «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Частиною 5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (п.1 ч.1 ст.27 Закону).

Отже, виходячи зі змісту «Конвенції про статус біженців» 1951 року та статті 1 вищевказаного Закону, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, під час вирішення спірного питання щодо надання позивачу статусу біженця судом повинні враховуватися всі ці чотири підстави. При чому, в даному випадку, немає суттєвого значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Також, слід враховувати й те, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). А об'єктивна сторона, в свою чергу, пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Відповідно до п.45 «Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженців Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців» (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому саме вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що громадянину Узбекистану ОСОБА_1 відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абз.4 ч.1 ст.6 Закону, т.б. як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього закону, відсутні.

Разом з тим, на думку судів обох інстанцій, відповідачем, в даному випадку, було не в повній мірі досліджено питання щодо наявності чи відсутності обставин, передбачених п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи відсутність наведених умов відповідач посилається лише на відсутність у позивача доказів на підтвердження обставин та достовірності його тверджень щодо побоювань стати жертвою переслідування.

Так, як вбачається з матеріалів справи та самої заяві позивача про надання статусу біженця, останній, як в анкеті так і протоколі співбесіди, послідовно зазначав, що покинув свою країну через неможливість жити там, посилаючись на те, що після «Андижанських подій» його батько довго жив в Киргизії в таборі для біженців, а потім переїхав жити до США, штат Айдахо і отримав там статус біженця. Про це, як вказує позивач, дізналися співробітники міліції і неодноразово викликали його на допити. Також, позивач посилається й на те, що спочатку він не знав, що його батько переїхав до США, оскільки рідко з ним спілкувався, через те, що батьки розлучилися. Але, як зазначає позивач, в міліції йому сказали, що він повинен їм розповісти де зараз знаходиться його батько, та навіть вимагали сказати йому, щоб він повернувся. Як стверджує позивач, через те, що він казав, що йому не відомо де знаходиться його батько, його били гумовою дубинкою, тримаючи у відділенні більше тижня в дуже в поганих умовах. При цьому, позивач посилається на те, що його ще кілька разів викликали і до правоохоронних органів м.Ташкенту, де теж розпитували його про місцезнаходження його батька. Також, як вказує позивач, через те, що батько виїхав з Узбекистану, позивачу не надавали можливості спокійно працювати. Крім того, як зазначає позивач, в разі повернення до країни його належності - Узбекистану, він має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою належності до окремої соціальної групи, оскільки фактично є членом сім'ї «андижанських біженців».

Крім того, необхідно зазначити, що в судовому засіданні позивачем особисто було підтверджено факт та усі обставини того, що його батько отримав міжнародний захист на території США, як біженець. На підтвердження вказаних обставин з боку позивача до суду 1-ї інстанції були надані: фотокопія та ксерокопія форми « 1-94» від 30.01.2006 року на ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2), країна громадянства - Узбекистан, яка видається особам які прибувають в США як біженці та її нотаріально засвідчений переклад. Так, у зазначеній формі є посилання на статтю 207 Закону «Про імміграцію та громадянство США», яка регулює питання допуску біженців в США, в якій, в свою чергу, зазначено, що відповідно до цієї статті, цю особу прийнято на облік на необмежений період часу; фотокопія та ксерокопія посвідчення постійного проживання на ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) та його нотаріально засвідчений переклад та копія свідоцтва про народження позивача, з якого вбачається, що ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2) є батьком позивача - ОСОБА_1

Як вбачається зі змісту п.10 Постанови Пленуму ВАС України від 25.06.2009р. №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (затв. наказом МВС України від 07.09.2011р. №649), інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Також, слід звернути увагу й на те, що вказаним пунктом даної постанови Пленуму визначено, що суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Окрім того, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації, а відповідно до ч.2 ст.72 КАС України, обставини, які визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Тобто, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця.

До того ж, суд 2-ї інстанції, як і окружний суд, вважає за доцільне зазначити, що згідно Резюме, підготовленого Управлінням Верховного комісара по правам людини у відповідності з пунктом 5 додатку до резолюції 16/21 Ради по правам людини по Узбекистану 22 квітня-3 травня 2013 року, зазначено мовою оригінального перекладу вказаного документу у главі «Отправление правосудия, включая проблему безнаказанности, и верховенства права», що: «…. ХРВ отметила, что, хотя прошло более семи лет после событий в Анди жане в мае 2005 года, никто так и не был привлечен к ответственности. Напро тив, правительство по-прежнему упорно преследует тех, кого оно подозревает в связях с протестным движением, а также преследует и запугивает оставшиеся в Узбекистане семьи тех участников событий в Андижане, которые нашли убе жище за границей. МА и авторы СП1 рекомендовали Узбекистану согласиться на проведение тщательного, независимого и беспристрастного международного расследования обстоятельств событий в Андижане. Авторы СПЗ также рекомендовали про вести независимое расследование случаев пыток содержащихся в заключении участников событий в Андижане и опубликовать информацию о тех арестован ных, которые пропали без вести. Авторы СПЗ рекомендовали создать независи мый механизм подачи жалоб, чтобы позволить семьям беженцев и жертв собы тий в Андижане обратиться с заявлениями в суд, не опасаясь дальнейшей виктимизации….».

Публікацією на сайті інтернет-мережі за адресою www.hrw.org, на якому опублікований доклад від травня 2008 року «Сохранить все в тайне», «Репрессии в Андижане продолжаются», висвітлені питання щодо рекомендацій уряду Узбекистана, зокрема, зазначено мовою оригіналу тексту, розміщеного на сайті: «….прекратить все притеснения беженцев, которые возвращаются в Узбекистан; прекратить все притеснения тех, кто считается причастным к андижанским событиям или предположительно располагает информацией об участниках.

У розділі «Семьи беженцев, размещенных в третьих странах» зазначено, що «Хьюмен Райтс Вотч были взяты интервью у примерно двух десятков родственников «андижанских беженцев», которые были обустроены в третьих странах. Хотя многие из этих людей не имели никакого отношения к андижанским событиям, они стали объектом запугиваний и притеснений со стороны властей из-за того, что их близкие ушли в Киргизию и впоследствии были переправлены в третьи страны. В результате им самим пришлось бежать из Узбекистана в поисках временного убежища в Киргизии в надежде на то, что рано или поздно им удастся воссоединиться с родственниками за рубежом. Большинство этих людей перебрались через границу в 2007 - начале 2008 г.г. Так, по словам этих людей, корда до властей дошла информация об обустройстве их родственников в третьих странах, милиция и органы госбезопасности стали прослушивать их телефоны, вести за ними наружное наблюдение для выявления контактов и регулярно вызывать их для дачи объяснений. Некоторых мужчин произвольно задерживали и иизбивали во время содержания в изоляторе….»

Також, на сайті інтернет-мережі за адресою www.hrw.org міститься публікація (доповідь) від 13.05.2014 року із назвою «Узбекистан: Андижанский вопрос не закрыт», в якій, зокрема зазначено мовою оригіналу: «США и Евросоюз должны добиваться от правительства Узбекистана согласия на независимое международное расследование андижанских событий 13 мая 2005 г., когда правительственными войсками были убиты сотни преимущественно мирных демонстрантов, заявила Хьюмен Райтс Вотч. На протяжении уже 9-ти лет Ташкент отвергает соответствующие призывы различных органов, включая Совет ООН по правам человека и Комитет ООН против пыток. В Андижане девять лет назад правительственные войска без предупреждения стали не избирательно расстреливать демонстрантов. Никто так и не был привлечен к ответственности за это, в стране продолжаются преследования и лишение свободы людей, имеющих, по мнению властей, какое-либо отношение к «андижанским событиям».

После Андижана власти развернули ожесточенные репрессии против независимого гражданского общества и любых лиц, считавшихся участниками или свидетелями событий. За прошедшие годы правительство фактически закрыло страну для международного контроля, заставив международные организации и СМИ свернуть деятельность в Узбекистане и отказывая в приглашении правозащитным наблюдателям ООН…».

Таким чином, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення його до Узбекистану. Тобто, ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою належності до членів сімей учасників андижанських подій є цілком імовірними.

Особи, які мають намір отримати статус біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження доводів щодо обґрунтованості побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками, передбаченими ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем зроблено реальну спробу обґрунтувати свою заяву, стосовно того, що у разі повернення до країни його належності - Узбекистану він має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою належності до окремої соціальної групи, оскільки є членом сім'ї так названих «андижанських біженців».

Однак, відповідач, в даному випадку, не дослідив належним чином, який саме рівень небезпеки існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця, та протоколі співбесіди, а також не здійснив дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем.

Отже, матеріали особової справи, а також матеріали, надані суду, свідчать про те, що відповідачем не надано належної і об'єктивної оцінки доводам позивача про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в Узбекистані із-за тієї обставини, що батько позивача після Андижанських подій у 2005 році переїхав жити до США та є там біженцем.

Тобто, відповідачем в достатній мірі не досліджувались ні ситуація в країні походження позивача, ні доводи останнього щодо його переслідування, чим не дотримано вимог національного та міжнародного законодавства у сфері міграції.

Таким чином, апеляційний суд, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що суб'єкт владних повноважень обмежився лише формальним констатуванням підстав, за яких не прийнято до уваги обставини, вказані позивачем у заяві про надання статусу біженця, в анкеті та протоколі співбесіди. В даному випадку відповідачем, крім співбесіди з позивачем, не було поставлено вимоги щодо надання додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади для уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності позивача станом на час прийняття оскаржуваного рішення.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи відсутній будь-який мотивований висновок Управління СБУ в Одеській області щодо наявності чи відсутності щодо позивача інформації, яка перешкоджала б наданню статусу біженця в Україні відповідно до направленого ГУ ДМС України в Одеській області запиту від 29.01.2013 року №4/1-119 в порядку п.8 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як видно з матеріалів справи, на вказаний запит міграційної служби Управлінням Служби безпеки України в Одеській області надано відповідь від 29.04.2013 року, яка, в свою чергу, не містить відповіді на запит щодо наявності чи відсутності стосовно позивача обставин, які перешкоджали б наданню статусу біженця, а містить лише прохання щодо надання вказівки у подальшому не направляти на опрацювання до Управління СБУ в Одеській області документи з порушенням діючого законодавства України.

Кррім того, суд також не може погодитися і з посиланнями відповідача про наявність такої підстави для відмови як перебування до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в третій безпечній країні.

Так, згідно змісту оскаржуваного рішення та матеріалів особової справи заявника вбачається, що в них не міститься посилання на цю обставину, а вказані посилання як на підставу відмови у позові містяться у доповненнях до заперечень відповідача на позовну заяву. Згідно п.22 ч.1 ст.1 Закону, третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

- дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

- забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

- погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Таким чином, для висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з посиланням на перебування у третій безпечній країні, відповідач мав дослідити відповідність Російської Федерації вимогам для визнання її безпечною країною, а також, обставину транзитного перебування позивача в Росії, що в даному випадку під час розгляду заяви позивача зроблено відповідачем не було. При цьому, слід також зазначити, що останній в'їзд на територію України позивача це 28.08.2012 року, коли позивач прибув до України літаком безпосередньо із Узбекистану авіарейсом Ташкент-Київ, що в свою чергу, не спростовувалось відповідачем.

Отже, за таких обставин, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає безпідставними та недоведеними посилання відповідача, як на підставу правомірності прийняття оскаржуваного рішення на те, що позивач перебував у третій безпечній країні, у зв'язку із чим відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки вказані обставини не досліджувались відповідачем при прийнятті спірного рішення.

Таким чином, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, та оцінивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, судова колегія приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку про те, що при винесенні спірного рішення відповідач діяв не обґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, у зв'язку із чим рішення ДМС України від 31.07.2014 року №416-14 є протиправним та дійсно підлягає скасуванню.

Що ж стосується позовних вимог щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то остання задоволенню не підлягає, оскільки це виходить за межі повноважень суду та завдань адміністративного судочинства і є виключно дискреційними повноваженнями відповідача, а тому, відповідно до п.25 постанови Пленуму ВАСУ від 25.06.2009р. №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», судова колегія вважає за необхідне одночасно з визнанням рішення відповідача протиправним та його скасування, зобов'язати останнього повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення від 31.07.2014 року №416-14.

До того ж, ще необхідно зазначити і про те, що у відповідності до ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову що, в свою чергу, не було належним чином зроблено представниками відповідача при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

І.П. Косцова