Справа № 823/3979/14
Суддя: А.В. Каліновська
Дата ухвалення: 2015-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року справа № 823/3979/14

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Каліновської А.В.,

при секретарі судового засідання Педані О.В.,

за участю:

представників позивача: Костенка В.В., Кваші І.В.,

представника відповідача: Білоуса В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Рітейл Оіл" до державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в Черкаський окружний адміністративний суд з вищевказаним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області № від 02.09.2014р.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач помилково дійшов висновку про порушення позивачем вимог щодо формування податкового кредиту, оскільки з контрагентами ТОВ «Барилит Плюс» та ТОВ «Праус» здійснені реальні господарські операції, на підтвердження яких наявні необхідні первинні документи. Представник позивача зазначає, що висновки акту перевірки не відповідають нормам чинного законодавства, базуються на припущеннях і не підтверджуються доказами. Недоліки первинних бухгалтерських документів не спростовують реальність здійснення господарських операцій позивача з його контрагентами.

Представник відповідача проти заявленого адміністративного позову заперечив, посилаючись на те, що позивачем завищено податковий кредит всього на суму 3 416 241 грн. за квітень-червень 2014 року по правовідносинах з ТОВ «Барилит Плюс» та ТОВ «Праус», у зв'язку з відсутністю фактичного здійснення господарських операцій.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рітейл Оіл» зареєстроване як юридична особа 20.05.2010р., ідентифікаційний код 37106114, перебуває на обліку як платник податків та є платником податку на додану вартість, індивідуальний податковий номер 10.

На підставі наказу ДПІ у м. Черкасах від 01.08.2014р. №1243 та направлення від 04.08.2014р. №566/23-01-22-01 згідно із п.п. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755 - VІ (із змінами та доповненнями), проведено документальну позапланову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Оіл» (далі - ТОВ «Рітейл Оіл»), , з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства при проведенні взаємовідносин з ТОВ «Барилит Плюс» за період з 01.05.2014р. по 31.05.2014р., , та ТОВ «Праус», , за період з 01.04.2014р. по 30.04.2014р.

За результатами вищезазначеної перевірки ДПІ у м. Черкасах складено акт № 286/23-01-22-01/37106114 від 15.08.2014р. (далі по тексту - акт перевірки).

В акті перевірки зазначено про порушення ТОВ «Рітейл Оіл» вимог: п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 та п. 201.1, п. 201.4, п. 201.7, п. 201.8, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за квітень та травень 2014 року, всього в сумі 3 006 958 грн.

Суд встановив, що господарські операції, які здійснені між позивачем та ТОВ «Барилит Плюс», суми яких відображені в податкових накладних від 31.05.2014 №261 та №321, вищевказаним актом перевірки не охоплені, оскільки правомірність декларування податкового кредиту за вказаними накладними оцінено в акті камеральної перевірки позивача №1674/23-01-15-02/37106114 від 15.07.2014р.

На підставі акту перевірки № 286/23-01-22-01/37106114 від 15.08.2014р. відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 02.09.2014р. №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 6 383 568 грн. 00 коп., в тому числі за основним платежем 4 255 712 грн. 00 коп., за штрафними санкціями 2 127 856 грн. 00 коп.

За результатами процедури адміністративного оскарження вказане податкове повідомлення-рішення залишено без змін.

Вирішуючи даний спір, з огляду на аргументацію позивача, суд враховує, що згідно п. 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV від 16.07.1999р. визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

В свою чергу, відповідно до п.п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.3. ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1. ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (п. 198.1. ст. 198 Податкового кодексу України).

Пунктом 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України визначено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках певні обов'язкові реквізити.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу(п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України).

Отже, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Досліджуючи реальність здійснення господарських операцій, суд встановив, що між ТОВ «Праус» та позивачем укладено договори поставки нафтопродуктів: № 01/28 від 01.04.2014, № 01/66 від 01.04.2014, № 03/5 від 03.04.2014, № 07/3 від 07.04.2014, № 10/5 від 10.04.2014, № 15/5 від 15.04.2014, № 16/1 від 16.04.2014, № 16/5 від 16.04.2014, за умовами яких ТОВ «Праус» зобов'язалось передати у власність позивача нафтопродукти, а позивач - прийняти і оплатити їх вартість.

Аналогічні договори укладені між позивачем та ТОВ «Барилит Плюс» № 01/33-НП від 01.05.2014, № 01/86-НП від 01.05.2014, № 21/39-НП від 21.05.2014, № 21/18-НП від 21.05.2014.

За умовами договорів, передача нафтопродуктів здійснюється шляхом підписання актів приймання-передачі (підпункт 2.1.1). Оплата нафтопродуктів здійснюється у безготівковій формі шляхом переведення коштів на рахунок продавця протягом 120 днів з дати підписання актів приймання-передачі (пункт 5.1). Ціна товару є договірною та вказується в додаткових угодах до договору (пункт 5.5).

На підтвердження виконання зобов'язань за договорами між позивачем та ТОВ «Праус» підписано та скріплено печатками додаткові угоди про поставку бензину автомобільного підвищеної якості А-95-ЄВРО виду ІІ класу D та бензину автомобільного підвищеної якості А-92-ЄВРО виду ІІ класу С від 03.04.2014 №00183 на суму 572 324 грн. 89 коп., в т.ч. ПДВ 95 387 грн. 48 коп., від 01.04.2014 №00063 на суму 140 748 грн. 90 коп. в т.ч. ПДВ 23 458 грн. 15 коп., від 03.04.2014 №00206 на суму 464 530 грн. 22 коп., в т.ч. ПДВ 77 421 грн. 70 коп., від 07.04.2014 №00229 на суму 497 226 грн. 02 коп., в т.ч. ПДВ 82 871 грн. 00 коп., від 10.04.2014 №00216 на суму 475 745 грн. 75 коп. в т.ч. ПДВ 79 290 грн. 96 коп., від 15.04.2014 №00065 на суму 260 826 грн. 53 коп., в т.ч. ПДВ 43 471 грн. 09 коп.; від 16.04.2014 №00066 на суму 2 271 345 грн. 30 коп., в т.ч. ПДВ 378 557 грн. 55 коп.; від 16.04.2014 №00181 на суму 2 809 775 грн. 08 коп., в т.ч. ПДВ 468 295 грн. 85 коп.

На підтвердження виконання зобов'язань за договорами між позивачем та ТОВ «Барилит Плюс» підписано та скріплено печатками додаткові угоди про поставку бензину автомобільного підвищеної якості А-95-ЄВРО виду ІІ класу D, бензину автомобільного підвищеної якості А-92-ЄВРО виду ІІ класу С, палива дизельного підвищеної якості (Євро) марки В виду ІІ та палива моторного альтернативного «Еліт-95 Супер» літнього №00084 від 01.05.2014 р. на суму 11 740 538 грн. 18 коп., в т.ч. ПДВ 1 956 756 грн. 36 коп., № 00126 від 01.05.2014р. на суму 5 444 986 грн. 99 коп., в т.ч. ПДВ 907 497 грн. 83 коп., №00186 від 21.05.2014р. на суму 2 490 626 грн. 24 коп., в т.ч. ПДВ 415 104 грн. 37 коп., №00087 від 21.05.14р. на суму 6 301 211 грн. 38 коп., в т.ч. ПДВ 1 050 201 грн. 90 коп.

Крім того, на підтвердження передачі нафтопродуктів сторонами складено акти приймання-передачі наведених нафтопродуктів від 03.04.2014 №00183 на суму 572 324 грн. 89 коп., в т.ч. ПДВ 95 387 грн. 48 коп., від 01.04.2014 №00063 на суму 140 748 грн. 90 коп. в т.ч. ПДВ 23 458 грн. 15 коп., від 03.04.2014 №00206 на суму 464 530 грн. 22 коп., в т.ч. ПДВ 77 421 грн. 70 коп., від 07.04.2014 №00229 на суму 497 226 грн. 02 коп., в т.ч. ПДВ 82 871 грн. 00 коп., від 10.04.2014 №00216 на суму 475 745 грн. 75 коп. в т.ч. ПДВ 79 290 грн. 96 коп., від 15.04.2014 №00065 на суму 260 826 грн. 53 коп., в т.ч. ПДВ 43 471 грн. 09 коп.; від 16.04.2014 №00066 на суму 2 271 345 грн. 30 коп., в т.ч. ПДВ 378 557 грн. 55 коп.; від 16.04.2014 №00181 на суму 2 809 775 грн. 08 коп., в т.ч. ПДВ 468 295 грн. 85 коп., №00084 від 01.05.2014 р. на суму 11 740 538 грн. 18 коп., в т.ч. ПДВ 1 956 756 грн. 36 коп., № 00126 від 01.05.2014р. на суму 5 444 986 грн. 99 коп., в т.ч. ПДВ 907 497 грн. 83 коп., №00186 від 21.05.2014р. на суму 2 490 626 грн. 24 коп., в т.ч. ПДВ 415 104 грн. 37 коп., №00087 від 21.05.14р. на суму 6 301 211 грн. 38 коп., в т.ч. ПДВ 1 050 201 грн. 90 коп.

Позивач повністю оплатив вартість поставлених нафтопродуктів, що підтверджується відомостями, які містяться у платіжних дорученнях №804 від 19.06.2014 року, №866 від 01.07.2014 року, № 865 від 01.07.2014 року, № 864 від 01.07.2014 року, №835 від 24.06.2014 року, № 838 від 25.06.2014 року, № 846 від 26.06.2014 року, № 857 від 27.06.2014 року, №856 від 27.06.2014 року, № 863 від 01.07.2014 року, № 831 від 23.06.2014 року, № 822 від 20.06.2014 року, № 830 від 23.06.2014 року, № 829 від 23.06.2014 року, № 805 від 19.06.2014 року, № 832 від 23.06.2014 року, № 974 від 29.08.2014 року, № 977 від 29.08.2014 року, №975 від 29.08.2014 року, № 976 від 29.08.2014 року.

Контрагенти виписали позивачу податкові накладні від 31.05.2014р. № 87, № 89 та від 30.04.2014 № 61, № 62, № 63, № 179, № 181, № 204, № 215, № 228, які містять усі необхідні реквізити.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та ПАТ «Дніпронафтопродукт» укладено договір зберігання №1409/10-1 від 14.09.2010р., за яким останнє зобов'язалось приймати та зберігати нафтопродукти та інші товарно-матеріальні цінності позивача, і повернути їх за першою його вимогою.

Відповідно до пункту 4.2 договорів, укладених позивачем з ТОВ «Праус» та ТОВ «Барилит Плюс» поставка нафтопродуктів здійснювалась на умовах EXW Інкотермс 2010, резервуари ПАТ «Дніпронафтопродукт» та інших нафтобаз, що належать цьому підприємству на праві власності чи користування. Тобто, право власності у позивача на нафтопродукти виникло з моменту його одержання у визначеному сторонами місці на підставі актів приймання-передачі.

Судом встановлено, що на виконання умов договору зберігання ПАТ «Дніпронафтопродукт» прийняло на зберігання бензин автомобільний підвищеної якості А-95-ЄВРО виду ІІ класу D, бензин автомобільний підвищеної якості А-92-ЄВРО виду ІІ класу С, паливо дизельне підвищеної якості (Євро) марки В виду ІІ та паливо моторне альтернативне «Еліт-95 Супер» літнє, що підтверджується актами прийому-передачі нафтопродуктів від 30.04.2014р., від 31.05.2014р. Листами №299/02-П від 01.04.2014р., №300/02-П від 03.04.2014р., №301/02-П від 07.04.2014р., №302/02-П від 10.04.2014р., №303/02-П від 15.04.2014р., №304/02-П від 16.04.2014р., №305/02-П від 16.04.2014р., №129/05-БП від 01.05.2014р., №130/05-БП від 01.05.2015р., №131/05-БП від 21.05.2015р., №132/05-БП від 21.05.2015р., ТОВ «Праус» та ТОВ «Барилит Плюс» повідомили позивача про наявність на зберіганні у ПАТ «Дніпронафтопродукт» нафтопродуктів, які придбані за вищенаведеними договорами поставки нафтопродуктів.

В судовому засіданні встановлено, що вказані нафтопродукти зберігались на складах, які використовує ПАТ «Дніпронафтопродукт» за адресою: м. Кременчук, проїзд Галузевий, 80, на підставі договору №3220 від 04.01.2013р. укладеного з ТОВ «Еквіта», а також за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Океанська, 11.

З огляду на викладене, суд вважає непереконливими посилання контролюючого органу на ту обставину, що позивачем не надано доказів прийняття на зберігання та обліку нафтопродуктів.

Подальше транспортування нафтопродуктів безпосередньо на автозаправні станції позивача для роздрібної реалізації здійснювалось товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кременчукнафтопродуктсервіс» на підставі договору №342 від 11.08.2010р. про перевезення вантажів автомобільним транспортом, а також товариством з обмеженою відповідальністю «Гарант-Ресурс» на підставі договору №20/06/13-05 від 20.06.2013р. про перевезення вантажів автомобільним транспортом та підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними.

Товарно-транспортні накладні містять відомості про об'єм, масу, густину та температуру нафтопродуктів, підписи уповноважених осіб за відпуск та прийняття нафтопродуктів.

В контексті наведеного суд зазначає, що згідно підпункту 10.2.1 пункту 10.2 Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, що затверджена спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 року №281/171/578/155, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 року за №805/15496, Інструкції встановлено, що приймання нафтопродуктів, які надійшли автомобільним транспортом від постачальників, здійснюється працівниками автозаправної станції за марками та видами (дизельне паливо залежно від масової частки сірки) за даними товарно-транспортних накладних у разі наявності паспорта якості та копії сертифіката відповідності.

З наведеного слідує висновок, що прийняття нафтопродуктів за кількістю та якістю на підставі товарно-транспортних накладних не суперечить вимогам наведеної інструкції.

Разом з тим, порушення зазначених правил є підставою для притягнення винних осіб до відповідальності саме за порушення цих правил. При цьому, законодавство не ставить в залежність право платника податків на податковий кредит від дотримання правил перевезення та приймання нафтопродуктів, які не є законодавчими документами з питань оподаткування і не можуть регламентувати виключний порядок документування в податковому обліку податкового кредиту.

На переконання суду, підписання сторонами актів приймання-передачі нафтопродуктів за підсумками декількох поставок, не є доказом порушення позивачем положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не є доказом безтоварності господарських операцій, оскільки саме сторони договору мають право визначати порядок обміну товаросупровідними документами та дату набуття права власності на товар.

Щодо посилання контролюючого органу на ту обставину, що податкові накладні повинні бути виписані в день фактичної передачі товару, суд зазначає, що оформлення контрагентами позивача податкових накладних в день підписання актів приймання-передачі нафтопродуктів не суперечить вимогам п. 198.1 та п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України, оскільки право власності на товар від продавців перейшло до позивача саме з моменту підписання вказаних актів приймання-передачі, як це передбачено підпунктом 2.1.1 та пунктом 4.5 договорів поставки нафтопродуктів. Суд звертає увагу, що подальша реалізація товару до переходу права власності на цей товар до покупця не спростовує реальності здійснення господарських операцій між позивачем і його контрагентами, натомість, може бути підставою для вирішення договірних спорів між сторонами договору. Більш того, вказані обставини не позбавляють позивача права на податковий кредит.

Крім того, як встановлено судом, одними з основних видів діяльності позивача є оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами та роздрібна торгівля пальним.

В судове засідання позивач надав сертифікати відповідності бензину автомобільного підвищеної якості А-95-ЄВРО виду ІІ класу D №UA1.035.0193651-11 з терміном дії 20.12.2011р.-04.05.2016р., бензину автомобільного підвищеної якості А-92-ЄВРО виду ІІ класу С № UA1.035.0193656-11 з терміном дії 20.12.2011р.-04.05.2016р., палива дизельного підвищеної якості (Євро) марки В виду ІІ № UA1.035.0030536-12 з терміном дії 10.05.2012р.-04.05.2016р., які містять відомості про виробника нафтопродуктів (ПАТ «Укртатнафта») та підтверджують відповідність вказаних нафтопродуктів вимогам державних стандартів по їх виготовленню. Крім того, дані про сертифікати відповідності нафтопродуктів відображені у товарно-транспортних накладних, що дає змогу ідентифікувати які саме нафтопродукти транспортувались. З огляду на викладене посилання контролюючого органу на відсутність вказаних сертифікатів та неможливість встановлення походження нафтопродуктів є безпідставними.

Суд відхиляє доводи контролюючого органу щодо наявності ознак імпорту нафтопродуктів на митну територію України, оскільки відповідачем доказів на підтвердження вказаних обставин не надано, а сама по собі наявність у податкових накладних коду УКТЗЕД не свідченням походження товару із закордону.

В контексті наведених обставин, суд приходить до висновку, що зазначені господарські операції фактично відбулись та спрямовані на задоволення позивачем власних потреб у господарській діяльності, оскільки позивач здійснював подальшу реалізацію нафтопродуктів на власних АЗС.

Відповідач стверджує, що відсутність доказів перебування директора позивача у відрядженнях, свідчить про відсутність фактів здійснення господарських операцій.

Суд критично оцінює такі доводи контролюючого органу, оскільки законодавством, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено оформлення відряджень для підтвердження факту укладення договорів чи підписання бухгалтерських документів поза межами місцезнаходження платника податків. Відсутність документального оформлення відрядження не перешкоджає керівнику від'їхати до іншого міста для оформлення господарських операцій та не є доказом факту його відсутності в тому чи іншому місці.

Щодо посилань відповідача на здійснення коригування товариством з обмеженою відповідальністю «Барилит Плюс» кількісних і якісних показників податкових накладних №87 та №89 від 31.05.2014р., що на думку контролюючого органу є доказом про наміри вказаного підприємства чи вчинення ним дій з повернення придбаних нафтопродуктів, суд зазначає, що в судовому засіданні представник позивача заперечив факт повернення нафтопродуктів та пояснив, що вказані дії контрагента є безпідставними. В той же час, суд звертає увагу, що представник відповідача не надав у судове засідання доказів повернення придбаних позивачем нафтопродуктів у ТОВ «Барилит Плюс», а тому суд вважає помилковими висновки контролюючого органу про відсутність підстав для врахування вказаних податкових накладних для визначення податкового кредиту з ПДВ. Крім того, суд зазначає, що позивач не повинен нести відповідальність за дії своїх контрагентів, оскільки це не передбачено положеннями Податкового кодексу України.

Щодо посилань відповідача на наявність недоліків та помилок в оформленні товаросупровідних документів, суд зазначає, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Зазначена правова позиція відображена в листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 № 1936/11/13-11.

Крім того, суд зазначає, що на момент здійснення господарських операцій позивача з ТОВ «Праус» та ТОВ «Барилит Плюс», останні не були визнані банкрутами, знаходились в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, та були зареєстровані платниками податку на додану вартість. Відтак, вказані підприємства не мали дефектів у своєму правовому статусі та мали право укладати правочини та вчиняти інші юридично значимі дії.

Отже, первинними бухгалтерськими документами підтверджено фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та зазначеними контрагентами.

На думку суду, доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту. Однак, відповідачем під час розгляду справи не надано будь-яких доказів та не зазначено будь-яких обставин, які б ставили під сумнів фактичне здійснення господарських операцій позивача та доказів, які виключають право позивача на формування витрат для цілей визначення податкового кредиту.

Посилання відповідача на відсутність у названих постачальників об'єктивної можливості для виконання поставок товарів в силу відсутності їх за місцезнаходженням, відсутності основних засобів та робочого персоналу також не можна розцінювати як доказ фіктивності спірних операцій. Адже укладення трудового договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання поставки; податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит в залежності від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка товарів постачальником.

Крім того, позивач не зобов'язаний перевіряти дотримання податкового законодавства своїми контрагентами та господарюючими суб'єктами, які здійснюють постачання товарів чи робіт цим контрагентам, не зобов'язаний нести відповідальність за несплату податків продавцями (постачальниками), або за можливу недостовірність відомостей про них, за умови необізнаності щодо неї, що підтверджено практикою Європейського суду з прав людини та Верховного Суду України.

Суд вважає протиправним посилання відповідача на акт ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська №627/223/37276126 від 11.06.2014р. про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Праус», оскільки постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.08.2014р. у справі №804/9005/14, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2014р., визнано протиправними дії державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області щодо проведення зустрічної звірки ТОВ «Праус» щодо підтвердження реальності здійснення господарських операцій їх реальності та повноти відображення в обліку за квітень 2014 року, за результатами якої складено акт № №627/223/37276126 від 11.06.2014р. «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Праус» () щодо підтвердження реальності здійснення господарських відносин їх реальності та повноти відображення в обліку за квітень 2014 року». Судові рішенні набрали законної сили 04.12.2014р. Отже, в судовому порядку спростовано висновки вказаного акту перевірки №627/223/37276126 від 11.06.2014р.

Суд акцентує увагу, що в матеріалах справи відсутній вирок суду, який набрав законної сили та яким встановлено укладення договорів між позивачем та названими контрагентами з метою, яка порушує публічний порядок, вчинення угод з метою, що суперечать інтересам держави і суспільства, так само не встановлено і ухилення від сплати податків за наслідками виконання згаданих договорів з боку позивача. Епізод наявності змови позивача з контрагентами з метою зменшення податкових зобов'язань в ході слідства не досліджувався, судом не перевірявся і рішення з цього приводу судом прийнято не було.

Згідно із ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому в силу ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Представник державної податкової інспекції в м. Черкасах в судовому засіданні не довів належними та допустимими доказами правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Отже, враховуючи сукупність встановлених вище обставин справи, суд приходить до висновку про реальність здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Праус», ТОВ «Барилит Плюс», а тому оскаржуване податкове повідомлення - рішення ДПІ в м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області № від 02.09.2014р. є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Позивачем під час подання адміністративного позову сплачено судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. А тому, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача з Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 14, 86, 94, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області № від 02.09.2014р.

Стягнути з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Рітейл Оіл" судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.В. Каліновська

Повний текст постанови виготовлений 02 березня 2015 року.