Справа № 754/19897/14-а
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2015-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

26 лютого 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Твердохліб В.А., Бужак Н.П.;

за участю секретаря: Кінзерської Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Деснянському районі м.Києва на постанову Деснянського районного суду м.Києва від 17 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Деснянському районі м.Києва про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року, позивач звернулася до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Деснянському районі м.Києва про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що має право на перерахунок пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Постановою Деснянського районного суду м.Києва від 17 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м.Києва щодо відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_3, як державному службовцю, відповідно до Закону України «Про державну службу».

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м.Києва здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_3 у розмірі 80% заробітної плати з урахуванням сум, зазначених в довідці №104-Б, № 106-Б від 28.03.2014 року, а саме: матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати, грошової винагороди за сумлінну працю в органах державної влади та провести відповідні виплати з 12.11.2014 року з урахуванням проведених раніше виплат.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно ч.6 ст.12 КАС України, під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, однак в судове засідання не з»явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов»язкова, колегія суддів відповідно ч.4 ст.196 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст.41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Києва з 31.03.2014 року та отримує пенсію за віком, як державний службовець відповідно до Закону України "Про державну службу" у розмірі 80% від заробітної плати державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи.

Позивач, 12.11.2014 року звернулась до відповідача із заявою про перерахунок пенсії з урахуванням інших виплат, а саме: матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати, грошової винагороди за сумлінну працю в органах державної влади відповідно до довідок №104-Б, №106-Б від 28.03.2014 року.

Листом від 12.11.2014 року відповідач відмовив позивачу у проведенні зазначеного перерахунку та включення до складових заробітної плати сум матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та матеріальної допомоги на оздоровлення, посилаючись на те, що відповідно до ст. 33 Закону України "Про державну службу" заробітна плата державних службовців складається з посадововго окладу, премій, доплат за ранг, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Обчислення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" здійснюється з урахуванням вищезазначених складових заробітної плати державного службовця, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань та матеріальна допомога на оздоровлення не включаються до заробітної плати державного службовця при обчислення пенсії.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам необхідно зазначити наступне.

Згідно з ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 цього Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу», яка діяла на момент призначення позивачу пенсії, право на одержання пенсії державних службовців мають особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків не менше 25 років, для жінок не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

Згідно до вимог ст. 37-1 Закону України «Про державну службу», державним службовцям, а також у зв'язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.

Відповідно до ч. 2 ст. 33 Закону України «Про державну службу» передбачено, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що матеріальна допомога на оздоровлення та допомога для вирішення соціально-побутових питань входила до системи оплати праці державного службовця.

Абзацом 4 пункту 2 постанови КМУ від 17.07.2003 року «Про затвердження порядку проведення індексації грошових доходів населення» індексації підлягає оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. Індексація заробітної плати являє собою дохід, з якого відповідно до ст. 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів відповідно до діючого законодавства на день одержання заробітку (виплат, доходу).

Крім того, ст. 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне забезпечення» визначено виплати (доходи), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії. Так, зокрема до такого доходу (заробітної плати) враховуються: суми виплат, отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески; суми виплат, отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

За змістом наведених норм отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

На підставі викладеного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, можливо дійти висновку, що в даних правовідносинах мають перевагу спеціальні норми Закону, що визначають виплати (доходи) для обчислення пенсії, а саме: ст. 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та вважає, що матеріальна допомога, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, однак яка не включається до складу заробітної плати державного службовця, повинна бути врахована при обчисленні розміру пенсії державного службовця.

З довідок про складові заробітної плати, виданих Управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 28.03.2014 року №104-Б, №106-Б вбачається, що ОСОБА_2 виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, грошова винагорода за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, проводилась індексація заробітної плати.

При таких обставинах, дії відповідача щодо неврахування при обрахунку пенсії позивача, як державного службовця, матеріальної допомоги на оздоровлення і соціально-побутові питання, індексації заробітної плати, грошової винагороди за сумлінну працю в органах державної влади є неправомірними.

В той же час, не можливо погодитися з вимогами позивача в частині періоду здійснення перерахунку пенсії, оскільки остання просила суд зобов'язати відповідача здійснити перерахунок пенсії з 31.03.2014 року, в той час як позивач звернулася до відповідача із заявою про перерахунок пенсії 12.11.2014 року, у зв`язку з чим саме з 12.11.2014 року відповідач зобов`язаний здійснити позивачу перерахунок пенсії.

Отже, з огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а її доводи спростовуються вище наведеним.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Деснянському районі м.Києва - залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м.Києва від 17 грудня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 03 березня 2015 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено - 26 лютого 2015 року.

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.