Справа № 2а-882/11/0970
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2015-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року м. Львів Справа № 876/12826/13

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Багрія В.М., Старунського Д.М.,

з участю секретаря - Андрушківа І.Я.,

прокурора Шимін Н.М.,

представника позивача - Григоріва В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2013 року по справі № 2а-882/11/0970 за позовом заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення коштів у дохід держави,

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську (далі - ДПІ у м. Івано-Франківську) з адміністративним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в якому просив застосувати наслідки нікчемного правочину, укладеного між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Технотрейд-Плюс» (далі - ТзОВ «Технотрейд-Плюс») 11 лютого 2010 року № 24 і стягнути в дохід держави з відповідача як вигодонабувача кошти в сумі 4269959.26 грн., отримані за таким правочином.

Позов обґрунтовував посиланням на те, що актами перевірки податковими органами фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та ТзОВ «Технотрейд-Плюс», а також матеріалами кримінальної справи відносно ОСОБА_2, встановлено факт укладення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 з ТзОВ «Технотрейд-Плюс» угоди купівлі-продажу товару (сировини та товарів короткотермінового зберігання), що суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки спрямована на заволодіння майном держави та дохідної частини бюджету, а отже, є нікчемною

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2013 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою суду, ДПІ у м. Івано-Франківську подала апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на обставини, викладені в позовній заяві.

Прокурор та представник позивача в судовому засіданні підтримали вимоги поданої позивачем апеляційної скарги та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча відповідача належним чином було повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду, що відповідно до частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ДПІ у м. Івано-Франківську проведено документальну невиїзну позапланову перевірку відповідача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства по операціях, здійснених, зокрема, з ТзОВ «Технотрейд-Плюс» за період з 01 жовтня 2008 року по 30 червня 2010 року, за результатами якої складено акт перевірки від 31 грудня 2010 року № 22715/17-3/НОМЕР_1. Перевіркою встановлено, що відповідачем у власному податковому обліку відображено господарські операції за договором від 11 лютого 2010 року № 24, укладеним з ТзОВ «Технотрейд-Плюс», за березень, квітень, червень 2010 року на загальну суму 4477340.57 грн., однак, в порушення статей 203, 215, 216, 228 Цивільного кодексу України в момент вчинення вказаного правочину відповідачем не додержано вимог щодо його спрямованості на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що свідчить про його нікчемність.

Вказані висновки обґрунтовані посиланням на те, що проведені фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 операції є безтоварними, оскільки у нього відсутні товарно-транспортні документи, акти приймання-передачі товару при проведенні фінансово-господарських операцій з ТзОВ «Технотрейд-Плюс», що виключає можливість встановити вид транспорту, розмір витрат, особу, яка понесла дані витрати, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного.

Крім цього, податковим органом проведено невиїзну документальну перевірку ТзОВ «Технотрейд-Плюс» з питань правомірності нарахування податку на додану вартість за період з серпня 2009 року по червень 2010 року, за результатами якої складено акт перевірки від 29 листопада 2010 року № 743/23-01/33192163. У вказаному акті зафіксовано відсутність у ТзОВ «Технотрейд-Плюс» трудових ресурсів, складських приміщень, виробничих потужностей для здійснення будь-якого виду діяльності, що свідчить про проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій без реального товарного характеру з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правочин між відповідачем та ТзОВ «Технотрейд-Плюс» не виконаний жодною із сторін, відсутні поставки товару відповідачу, а тому і відсутні підстави для стягнення з нього в дохід держави коштів в сумі 4269959.26 грн., які відповідно ним отримані не були.

Так, органи державної податкової служби, вказані в абзаці 1 статті 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», можуть на підставі пункту 11 цієї статті звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, які вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Таким чином, до вчинених у відповідний період правопорушень має застосовуватися той закон, під час дії якого вони здійснені.

В даному випадку нікчемний, на думку податкового органу, правочин був здійснений у березні-червні 2010 року, відтак, при вирішенні справи підлягає застосуванню законодавство в редакції, чинній у цей час.

Згідно із частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 5 цієї статті визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із статтею 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 1 статті 208 Господарського кодексу України передбачено, що якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Положення статей 207 та 208 Господарського кодексу України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з частиною 1 статті 203 та частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу України є нікчемним, тобто недійсним в силу закону, у зв'язку з чим визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Санкції застосовуються за вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Разом із тим, за змістом частини 1 статті 208 Господарського кодексу України застосування цих санкцій можливе не за сам факт укладення зазначеної угоди, а лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною. Санкції, встановлені частиною 1 статті 208 Господарського кодексу України, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів), зокрема, однією зі сторін договору, що є самостійним правопорушенням. Для застосування санкцій, передбачених частиною 1 статті 208 цього Кодексу, необхідним є умисел на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Податковий орган правовою підставою для висновку про нікчемність згаданого вище правочину вказує на безтоварність господарських операцій між відповідачем та ТзОВ «Технотрейд-Плюс» та неможливість останнім здійснювати господарську діяльність.

Слід зазначити, що постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 січня 2013 року, відмовлено в задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ДПІ в м. Івано-Франківську про скасування податкових повідомлень-рішень від 18 січня 2011 року № /0 та № /0, які прийняті на підставі акта перевірки від 31 грудня 2010 року № 22715/17-3/НОМЕР_1. Вказаним рішенням встановлено, що наведені у договорі від 11 лютого 2010 року № 24, укладеному відповідачем з ТзОВ «Технотрейд-Плюс», товари останнім фактично не поставлялися, оплата за них не здійснювалась, а відповідно право на податковий кредит у відповідача не виникло, оскільки при цьому не дотримано обов'язкових умов для виникнення такого права - придбання товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що виконання правочину між відповідачем та ТОВ «Технотрейд-Плюс» не відбувалося жодною із сторін правочину.

Крім того, слід вказати, що надаючи оцінку господарським правовідносинам і стверджуючи про нікчемність правочинів, податковий орган виходить тим самим за межі своєї компетенції щодо недійсності (нікчемності) таких правочинів. Податковий орган із стадії визначення такого правочину недійсним переходить у надання правової оцінки щодо його нікчемності, які за своєю правовою природою мають різне правове значення. Адже, встановивши наявність недійсності або нікчемність правочину, між суб'єктами господарювання, позивач має право на вирішення такого питання в межах кримінального, кримінально - процесуального законодавства.

За нормами статті 228 Цивільного кодексу України кваліфікація правочину, як нікчемного, передбачає встановлення протиправної поведінки обох або однієї з сторін договору, наявність спеціальної мети при укладенні договору, а також наявність умислу на заволодіння чужим майном (у даному випадку - на ухилення від сплати податків).

Таким чином, висновки про наявність тих чи інших ознак недійсності (нікчемності) правочинів може зробити суд, а податковому органу законодавством таких повноважень не надано.

Натомість, вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2013 року по справі № 0907/1-999/2011 визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених частиною 5 статті 27, частиною 3 статті 212, частинами 1, 2, 3 статті 358 Кримінального кодексу України, у зв'язку з умисним ухиленням від сплати податків, що входять в систему оподаткування, а також підробленням документів та їх використанням. Разом з тим, встановлені судом на підтвердження вини відповідача у вчиненні злочинів обставини також свідчать про відсутність виконання згаданого вище правочину між відповідачем та ТзОВ «Технотрейд-Плюс».

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача в дохід держави коштів, одержаних за правочином, укладеним з ТзОВ «Технотрейд-Плюс», з огляду на відсутність доказів в підтвердження поставок товару за вказаним правочином.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що суб'єктом владних повноважень не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, що свідчить про відсутність підстав для застосування до відповідача наслідків недійсності правочину та стягнення отриманих за їх результатом коштів в дохід держави.

Вказана правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України висловленою, зокрема, у постанові від 09 лютого 2010 року по справі № 21-1547во09.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2013 року по справі № 2а-882/11/0970 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: А.І. Рибачук

Судді В.М. Багрій

Д.М. Старунський

Повний текст ухвали виготовлено 27 лютого 2015 року.