Справа № 2а-11197/09/2670
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року м. Київ К/9991/19241/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Карася О.В. (головуючого), Борисенко І.В., Голубєвої Г.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.03.2010 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2011 у справі № 2а-11197/09/2670

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Страхове товариство "Гарантія"

до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва

про скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство звернулася до суду із позовною заявою, з урахуванням уточнень, у якій просило податкове повідомлення-рішення від 17.03.2009 № /0, яким позивачеві державним податковим органом визначено податкове зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку на прибуток у сумі 20 179,50 грн., скасувати повністю, а податкове повідомлення-рішення від 17.03.2009 № /0, яким визначено податкове зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку доходів фізичних осіб у сумі 31 353,00 грн. - в частині.

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою суду апеляційної інстанції, позовні вимоги задоволено частково: податкове повідомлення -рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва від 17.03.2009 № /0 визнано протиправним та скасовано; податкове повідомлення рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва від 17.03.2009 № /0 визнано протиправним та скасовано в частині визначення податкового зобов'язання з податку з доходу фізичних осіб в сумі 1 087,09 грн. основного платежу та 2 174,18 грн. штрафних (фінансових) санкцій; в задоволенні решти позову - відмовлено.

Не погодившись із судовими рішеннями в частині задоволення позовних вимог, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій в цій частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у позові відмовити.

Переглянувши матеріали справи і касаційну скаргу, заслухавши доповідь судді, Вищий адміністративний суд України зазначає наступне.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що оспорювані позивачем податкові повідомлення - рішення Державна податкова інспекція прийняла на підставі акта від 04.03.2009 про результати планової виїзної перевірки Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2006 по 30.09.2008, за висновками якого позивачем допущено порушення пп. 4.1.2 п. 4.2 ст. 4, пп. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 334/94-ВР), п. 1.2, п. 1.3 ст. 1, пп. 4.2.9 п. 4.2 ст. 4, , пп. 9.12.2 п. 9.12 ст. 9, пп. 17.2 ст. 17 Закону України від 22.05.2003 № 889-IV "Про податок з доходів фізичних осіб" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 889-IV).

З позиції контролюючого органу порушення позивачем положень Закону № 334/94-ВР полягало у заниженні оподатковуваного доходу, який було отримано від іншої діяльності, не пов'язаною зі страховою діяльністю. Висновок податкового органу про порушення положень Закону № 889-IV мотивовано тим, що позивачем занижено податок з доходів фізичних осіб внаслідок того, що не утримано податок з доходів фізичних осіб, виплачених за реалізацію страхових полюсів суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_4; не утримано податок з доходів фізичних осіб із сум, сплачених з розрахункового рахунку за придбання ПММ та запасних частин, які використані для власних потреб працівниками підприємства; не утримано податок з доходів фізичних осіб з сум неоплачених чергових страхових платежів, проведених за рахунок власних коштів підприємства.

Задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції, з думкою якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до пп. 9.12.1 Закону № 889-IV оподаткування доходів фізичної особи, отриманих нею в межах підприємницької діяльності без створення юридичної особи, здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих питань. Таким законодавством на момент спірних правовідносин був Указ Президента України від 03.07.1998 № 727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" (для підприємців, що сплачують податки за спрощеною системою оподаткування).

Відповідно до п. 6 Указу № 727/98 суб'єкт малого підприємництва - фізична особа - платник єдиного податку звільняється від сплати податку на доходи фізичних осіб (прибуткового податку) саме з доходів, отримуваних ним від здійснення підприємницької діяльності, за єдиним податком, i саме ці доходи (згідно зі ст. 2 Указу) не включаються до сукупного оподатковуваного доходу за підсумками звітного року, а сплачена сума єдиного податку є остаточною i не включається до перерахунку його загальних податкових зобов'язань.

Судами встановлено, що Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_4 зареєстрована платником єдиного податку, про що державним податковим органом видано свідоцтво про сплату єдиного податку від 22.03.2007 за видом діяльності "допоміжна діяльність у сфері страхування". За договором доручення від 14.05.2007 № 13/07 Підприємець від імені та за дорученням страховика (позивача) за винагороду виконав частину діяльності страховика - реалізував страхові полюси, що підтверджено актом від 25.09.2007 № 8-1/09.

Отже, висновок судів про безпідставність донарахування позивачеві податкового зобов'язання за платежем податок з доходів фізичних осіб за вказаними взаємовідносинами у розмірі 1 087,09 грн. та застосування фінансових санкцій -2 174,18 грн. є обґрунтованим.

При цьому судами цілком правомірно відхилено доводи відповідача про те, що специфіка діяльності страхових агентів, яким виступав Підприємець, не підпадає під визначення "підприємництво", а є "наймана особа", визначення якого наведено у п. 1.8 Закону № 889-IV.

Згідно із ст. 15 Закону України від 07.03.1996 № 85/96-ВР "Про страхування" страхові агенти - це фізичні особи або юридичні особи, які діють від імені та за дорученням страховика і виконують частину його страхової діяльності, а саме: укладають договори страхування, одержують страхові платежі, виконують роботи, пов'язані із здійсненням страхових виплат та страхових відшкодувань. Страхові агенти є представниками страховика і діють в його інтересах за винагороду на підставі договору доручення із страховиком.

Порядок провадження діяльності страховими посередниками, у тому числі страховими агентами, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.1996 № 1523, згідно з якою агентська діяльність - діяльність суб'єктів підприємницької діяльності, уповноважених діяти від імені та на підставі доручення одного або більше страховиків, щодо рекламування, консультування, пропонування страхувальникам страхових послуг та проведення роботи, пов'язаної з укладенням та виконанням договорів страхування (підготовка й укладення договорів страхування, виконання робіт з обслуговування договорів), у тому числі оформлення всіх необхідних документів для своєчасної виплати страхових сум або страхового відшкодування, а також здійснення цих виплат.

Отже, страховими посередниками (страховими агентами і страховими брокерами) є суб'єкти підприємницької діяльності.

Права та обов'язки сторін щодо порядку укладення, обслуговування та виконання договорів страхування, порядок внесення страхових платежів, умови здійснення взаєморозрахунків між ними, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов зазначеної угоди, інші умови за згодою сторін мають зазначатися в письмовому договорі між страховиком та страховим агентом про надання страхових агентських послуг (агентській угоді). Укладання договорів доручення на виконання страхових агентських послуг між страховиком та фізичною особою - суб'єктом господарювання даними нормативно-правовими актами не передбачено. Однак, порядок укладання та виконання зобов'язань між суб'єктами господарювання регулюється розділом IV Господарського кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, фізичні особи - підприємці мають право бути страховими посередниками, в тому числі страховими агентами, та перебувати на спрощеній системі оподаткування, оскільки страхова агентська діяльність належить до підприємницької діяльності.

Що стосується оподаткування понесених позивачем витрат на ведення справи, що залишилися на рахунку страховика після повернення страхових внесків внаслідок дострокового припинення договору страхування, які державним податковим органом віднесено до складу доходу від іншої, ніж страхова, діяльності в податковому періоді, на який припало припинення договору, суди, вирішуючи спір, обґрунтовано виходили з того, що неповернута частина страхового платежу та витрати на ведення справ залишаються на рахунку страховика і обліковуються як одна сума і жодним чином не розділяються та не є доходами страховика від іншої, ніж страхова, діяльності, оскільки такі витрати є частиною страхового платежу, здійснені саме на виконання договору страхування.

Так, Порядок та наслідки припинення договорів страхування передбачено ст. 28 Закону України від 07.03.1996 № 85/96-ВР "Про страхування" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі за текстом - Закон № 85/96-ВР), якою, зокрема, встановлено, що дію договору страхування може бути достроково припинено або за вимогою страхувальника, або за вимогою страховика, якщо це передбачено умовами договору.

У разі дострокового припинення дії договору страхування за вимогою страхувальника, що як встановлено судами мало місце у спірних правовідносинах, страховик повертає йому страхові платежі за період, що залишився до закінчення дії договору, з вирахуванням нормативних витрат на ведення справи, визначених при розрахунку страхового тарифу, фактичних виплат страхових сум та страхового відшкодування, що були здійснені за цим договором страхування.

Таким чином, розмір витрат на ведення справи визначається при розрахунку страхового тарифу і є складовою частиною страхового платежу.

З урахуванням того, що страхова послуга до моменту дострокового припинення договору страхування надавалася і використовувалася у господарській діяльності страхувальника, позивач правомірно суми страхових платежів (включаючи витрати на нормативне ведення справи), які доводилися на періоди дії договору страхування, залишив у складі витрат.

За таких обставин переглянуті судові рішення першої та апеляційної інстанцій у справі відповідають приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Отже, в межах касаційної скарги порушень судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено, правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва відхилити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.03.2010 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2011 у справі № 2а-11197/09/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді І.В. Борисенко

Г.К. Голубєва