Справа № 826/20770/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 січня 2015 року № 826/20770/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І., суддів Данилишин В.М. Качура І.А. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Державної реєстраційної служби України
до Державної виконавчої служби України

проскасування подання
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Державна реєстраційна служба України звернулась до суду з позовом до Державної виконавчої служби України про визнання незаконним та скасування подання від 05.12.2014 про притягнення винних службових осіб Державної реєстраційної служби України до кримінальної відповідальності.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що подання винесено державним виконавцем до закінчення строку встановлено на добровільне виконання виконавчого документу.

Відповідач - Державна виконавча служба України - надав суду витребувані докази.

В судовому засіданні відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд, керуючись частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходить з того, що оскільки позивачем як спосіб захисту порушеного права обрано оскарження подання Державної виконавчої служби України, суд досліджуючи надані сторонами докази повинен встановити відповідність змісту рішень суб'єкта владних повноважень чинному законодавству та законність процедури їх прийняття.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України "Про виконавче провадження".

На виконанні у Відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України перебуває виконавчий лист виданий Окружним адміністративним судом м. Києва 23.10.2014 №826/11682 про зобов'язання Державну реєстраційну службу України зареєструвати право власності на будівлю АТБ (лабораторія) літ - А-ІІ загальною площею 2 528,9 кв.м. реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 08 за ТОВ «Рапекс-1».

Відповідно до частин першої - третьої статті 75 Закону України "Про виконавче провадження" після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що постановою від 06.11.2014 відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного вище виконавчого листа та надано боржнику (позивачу) семиденний строк з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження на самостійне виконання вимог виконавчого документу.

Копії постанови направлено боржнику (позивачу) супровідним листом від 06.11.2014 №14-0-34-6482/2-526/6.

Відповідно до пункту 1 статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Частиною 5 статті 12 Закону вказано, що сторони зобов'язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов'язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - про зміну місця роботи.

Згідно із частиною 1 статті 27 Закону зазначено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Судом встановлено та позивачем не заперечується, що судове рішення добровільно не виконано.

Відповідно до положень частини першої статті 89 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

З матеріалів справи вбачається, що вимогою державного виконавця від 14.11.2014 зобов'язано Державну реєстраційну службу України виконати рішення суду, про що повідомити відділ з наданням підтверджуючих документів - в строк до 20.11.2014, та у разі невиконання або часткового виконання вказаного судового рішення надати пояснення відповідальної особи та попереджено про відповідальність за невиконання судового рішення.

Позивач вказує, що постанова від 24.11.2014 отримана ним 03.12.2014.

З матеріалів справи вбачається, що 25.11.2014 адресу боржника повторно направлена вимога державного виконавця від 24.11.2014 № 526/6 про надання інформації про причини невиконання та зазначення посадової (службової) особи, відповідальної за невиконання рішення суду, а також попереджено про відповідальність за невиконання судового рішення.

За повторне невиконання рішення суду, 04.12.2014 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу у подвійному розмірі в сумі 1360,00грн.

Також, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України 05.12.2014 винесено подання про притягнення винних службових осіб державної реєстраційної служби України до кримінальної відповідальності за умисне невиконання рішення суду на підставі якого 23.10.2014 Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчий лист №826/11682.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 08.12.2014 позивач повідомив відповідача про відсутність технічних можливостей виконати судове рішення.

Відповідно до статті 11 Закону, державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом.

З системного аналізу викладеного вбачається, що відповідачем вжито всіх передбачених законом заходів з примусового виконання вказаного виконавчого документу, а саме направлення двічі вимог про виконання виконавчого документу та накладено двічі штраф за невиконання виконавчого документу, проте такі заходи не мали наслідком виконання судового рішення, отже на думку суду при винесення оскарженого подання відповідач діяв відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо твердження позивача, що він не має технічної можливості виконати судове рішення суд зазначає, що відповідач наділений правом на звернення до суду з заявами про роз'яснення судового рішення (ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України) та встановлення способу та порядку виконання судового рішення (ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України) проте наданим правом не скористався.

Щодо твердження позивача ,що відповідачем передчасно винесено оскаржене подання, оскільки позивач отримав вимогу та постанову про накладення штрафу від 14.11.2014, після закінчення строку на подачу пояснень щодо причин невиконання судового документу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

Отже, обов'язок виконати постанову, що набрала законної сили виникає з моменту набрання такою постановою законної сили, а не з моменту вчинення або не вчинення певних дій державним виконавцем.

З матеріалів справи вбачається, що постанова окружного адміністративного суду м. Києва від 22.08.2014 у справі №826/11682/14, на підставі якої видано виконавчий документ ат відкрито спірне виконавче провадження, набрала законної сили 30.09.2014, отже саме з 30.09.2014 у позивача (боржника) виник обов'язок щодо виконання такої постанови.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не вчинено дій щодо виконання судового рішення на підставі, якого видано виконавчий документ, а відтак твердження позивача, що відповідачем передчасно винесено оскаржене подання на думку суду є необґрунтованим.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на вищенаведене, виходячи з наявних матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 11, 69, 70, 71, 128, 158-163, 172, 177, 179 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно ст.ст. 185-186 КАС України сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають право оскаржити в апеляційному порядку Постанову повністю або частково. Скарга про апеляційне оскарження подається протягом 10 днів з дня проголошення, скарга подається до апеляційного суду через суд першої інстанції.

Згідно ст. 254 КАС України Постанова, якщо інше не встановлено КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Головуючий суддя В.І. Келеберда

Судді В.М. Данилишин

І.А. Качур