Справа № 2а/2370/387/12
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2015-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2015 року м. Київ К/9991/42449/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

розглянула у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Смілянської об'єднаної державної податкової інспекції Черкаської області Державної податкової служби на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2012 по справі №2а/2370/387/2012 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Смілянської об'єднаної державної податкової інспекції Черкаської області Державної податкової служби про скасування податкового повідомлення-рішення.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2012, позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1, позивач) до Смілянської об'єднаної державної податкової інспекції Черкаської області Державної податкової служби (далі - Смілянська ОДПІ Черкаської області ДПС, відповідач) задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення Смілянської ОДПІ Черкаської області ДПС від 09.09.2011 №, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 44779,76грн.

Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій виходили з того, що висновок податкового органу щодо нікчемності укладених правочинів є неправомірним, оскільки належним чином оформленими первинними документами підтверджено настання реальних правових наслідків, зміну майнового стану сторін, а також безпосередній зв'язок проведених операцій з господарською діяльністю позивача. Суди спростували доводи суб'єкта владних повноважень стосовно формування ФОП ОСОБА_1 податкового кредиту з податку на додану вартість із порушенням норм податкового законодавства.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Смілянська ОДПІ Черкаської області ДПС 21.06.2012 звернулась з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 05.07.2012 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2012, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального права, зокрема, підпункту 7.2.1 пункту 7.2, пунктів 7.3, 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», статті 198 Податкового кодексу України, частини першої статті 203, статті 215, пункту 1 статті 216, статті 228 Цивільного кодексу України, статті 3 Господарського кодексу України, пункту 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

На підставі належних та допустимих доказів, досліджених з дотриманням норм процесуального права, судами попередніх інстанцій було встановлено, що уповноваженими особами Смілянської ОДПІ Черкаської області ДПС було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства щодо формування податкового кредиту з податку на додану вартість за рахунок взаємовідносин з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2.) за період з 01.05.2009 по 31.01.2011, за результатами якої контролюючим органом складено акт №2020/17-208/НОМЕР_1 від 19.08.2011.

На підставі висновків викладених у вказаному акті перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 09.09.2011 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 45818,76грн., у тому числі 36655,01грн. - основний платіж та 9163,75грн. - штрафні (фінансові) санкції (штрафи).

Не погоджуючись з визначеною сумою грошового зобов'язання ФОП ОСОБА_1 оскаржила вказане податкове повідомлення-рішення до Державної податкової адміністрації в Черкаській області та Державної податкової служби України.

За наслідками адміністративного оскарження рішенням Державної податкової адміністрації в Черкаській області від 15.11.2011 №27045/25-010 спірне податкове повідомлення-рішення скасовано в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 1069,00грн., в іншій частині - залишено без змін.

Рішенням Державної податкової служби України від 20.01.2012 №3141/Г/10-2315 визначену суму грошового зобов'язання залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Правовою підставою для визначення суми податкового зобов'язання став висновок податкового органу про порушення позивачем вимог частини першої статті 203, статті 215, пункту 1 статті 216, статті 228 Цивільного кодексу України, статті 3 Господарського кодексу України, пункту 2 статі 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», пункту 7.3, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», статті 198 Податкового кодексу України внаслідок чого завищено суму податкового кредиту з податку на додану вартість, у періоді, що перевірявся, на 36655,01грн.

Фактично висновок податкового органу про порушення ФОП ОСОБА_1 вимог податкового законодавства ґрунтується на неправомірному формуванні податкового кредиту за господарськими операціями з ФОП ОСОБА_2 з огляду на нікчемність укладених правочинів, що свідчить про укладення угод без настання реальних правових наслідків. При цьому, даний висновок відповідача мотивовано посиланням на результати проведення позапланової виїзної перевірки вказаного контрагента з питань формування податкових зобов'язань та податкового кредиту з податку на додану вартість за рахунок взаємовідносин з ТОВ «Євроопт ЛТД», ТОВ «ВАККО», ТОВ «Радіант-Сервіс», ТОВ «Скап Холдінгс».

Судами встановлено, що між позивачем та ФОП ОСОБА_2 укладено господарські договори, предметом яких є операції по придбанню товару (борошна) на умовах оплатності.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) із метою їх використання в господарській діяльності та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства, на підтвердження факту понесення витрат на їх придбання.

В свою чергу, факт безпосереднього зв'язку витрат з господарською діяльністю платника податків може бути встановлений з врахуванням якісних характеристик товарів (послуг), які б однозначно свідчили про призначення отриманих товарів (послуг) для використання в господарській діяльності платника податків, відповідали б змісту цієї діяльності.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог статті 228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків.

При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.

Разом з тим, на підставі належних та допустимих доказів судами встановлено, що реальність та товарність спірних фінансово-господарських операцій між позивачем та ФОП ОСОБА_2 підтверджується належним чином оформленими первинними документами копії яких наявні в матеріалах справи, зокрема, договорами купівлі-продажу, видатковими накладними, податковими накладними.

Також, ФОП ОСОБА_1 було надано відомості хлібопекарського обладнання, що в свою чергу є підтвердженням того, що придбане у ФОП ОСОБА_2 борошно використовувалось саме у господарській діяльності позивача з подальшою реалізацією хлібобулочних виробів кінцевим споживачам, тобто з метою отримання прибутку.

До того ж, на момент вчинення спірних операцій ФОП ОСОБА_2 був зареєстрований в установленому законом порядку.

Таким чином, слід погодитися з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що позивач підтвердив факт реальності господарських операцій з ФОП ОСОБА_2

Крім того, чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, наявності чи відсутності основних фондів у останніх.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов'язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. А відтак за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Враховуючи викладене, податкова інспекція не навела жодних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірних дій, а наведені Смілянською ОДПІ Черкаської області ДПС у касаційній скарзі доводи є такими, що не спростовують правильність висновку судів першої та апеляційної інстанцій щодо правомірності формування позивачем податкового кредиту за господарськими операціями з ФОП ОСОБА_2

Отже, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про неправомірність податкового повідомлення-рішення від 09.09.2011 №, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 44779,76грн. та наявності підстав для задоволення позовних вимог є правильними.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 2201, 223, 224, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Смілянської об'єднаної державної податкової інспекції Черкаської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2012 по справі №2а/2370/387/2012 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235 - 238, 240 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв