Справа № 826/17291/14
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2015-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Бабенка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві, апеляційну скаргу Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Пантіної Любові Олександрівни, треті особи, які не зявляють самостійних вимог на предмет спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, публічне акціонерне товариство «Старокиївський банк» про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Вишгородське районне комунальне підприємство «Вишгородтепломережа» ( далі - позивач ) звернулося до суду з адміністративним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Пантіної Любові Олександрівни ( далі - відповідач ), треті особи, які не зявляють самостійних вимог на предмет спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, публічне акціонерне товариство «Старокиївський банк» про визнання протиправними дій відповідача щодо відхилення і неакцептування вимоги ВРКП «Вишгородтепломережа» на суму 102 618,57 грн. та зобов'язати відповідача акцептувати вимогу кредитора ВРКП «Вишгородтепломережа» у розмірі 102 618,57 грн. і включити її до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Старокиївський банк».

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено, а також суд вийшов за межі позовних вимог та зобов'язав відповідача розглянути заяву ВРКП «Вишгородтепломережа» про задоволення вимог кредитора від 02.10.2014 р. №1732/08 з урахуванням висновків судового рішення в частині можливості ВРКП «Вишгородтепломережа» заявляти кредиторські вимоги на отримані, але не перераховані на поточний рахунок підприємства готівкові кошти від фізичних осіб - платників ВРКП «Вишгородтепломережа».

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену постанову суду першої інстанції та ухвалити нову про задоволення позовних вимог у повному обсязі, так як, на думку апелянта, оскаржуване рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова суду - скасуванню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11.09.2014 р. постановою Правління Національного банку України № 563 було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Старокиївський банк», про що 18.09.2014 р. опубліковано відповідне оголошення в газеті «Голос України».

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2014 р. № 92 було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Старокиївський банк» та призначено Пантіну Л.О. уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку на 1 рік з 18.03.2014 р. по 18.09.2015 р.

У зв'язку з початком процедури ліквідації ПАТ «Старокиївський банк», 03.10.2014 р. позивач звернувся до Уповноваженої особи Пантіної Л.О. із заявою про задоволення вимог кредитора від 02.10.2014 р. № 1732/08, в якій просив прийняти та розглянути кредиторські вимоги ВРКП «Вишгородтепломережа» до ПАТ «Старокиївський банк» у розмірі 102 618,57 грн.; визнати ВРКП «Вишгородтепломережа» кредитором банку на суму 102 618,57 грн. та задовольнити кредиторські вимогу шляхом включення їх до реєстру акцептованих вимог кредиторів в порядку черговості та перерахувати суму 102 618,57 грн. на розрахунковий рахунок позивача.

Розглянувши заяву ВРКП «Вишгородтепломережа», відповідач у листі від 13.10.2014 р. № 326/01-02 повідомив про неможливість включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів, оскільки ВРКП «Вишгородтепломережа» не набуло прав власника на грошові кошти, перераховані платниками клієнта за договором № 413 про надання послуг з прийому платежів від 26.06.2008 р., а право звернутись з кредиторськими вимогами до банку мають ініціатори платежів.

Ухвалюючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскаржувані дії відповідача не суперечать вимогам ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України. Разом з тим, суд вийшов за межі позовних вимог і разом з тим, зобов'язав відповідача розглянути заяву позивача про задоволення вимог кредитора від 02.10.2014 р. № 1732/08 з урахуванням висновків судового рішення в частині можливості ВРКП «Вишгородтепломережа» заявляти кредиторські вимоги на отримані, але не перераховані на поточний рахунок підприємства готівкові кошти від фізичних осіб - платників ВРКП «Вишгородтепломережа».

Дослідивши матеріали справи, підстави апеляційного перегляду, а також виниклі між сторонами правовідносини у відповідності з нормами діючого законодавства, судова колегія не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України ( далі - ЦК України ), Законами України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ( далі - Закон № 4452-VI ), «Про банки і банківську діяльність» ( далі - Закон № 2121-III ), «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ( далі - Закон № 2346-III ).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1, 2 ст. 49 Закону № 4452-VI закріплено, що Уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Згідно зі ст. 2 Закону № 2121-ІІІ, кредитор банку - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

У ч. 1 ст. 334 ЦК України закріплено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

П. 1.24 ст. 1 Закону № 2346-III визначено, що переказ коштів як рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Закону № 2346-III, банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому цього пункту, строки виконання доручень клієнтів.

У п. 24.1 ст. 24 Закону № 2346-III передбачено, що подання ініціатором до банку або іншої установи - учасника платіжної системи документа на переказ готівки і відповідної суми коштів у готівковій формі здійснюється протягом операційного часу.

Згідно з п. 24.3 ст. 24 Закону № 2346-III, при використанні документа на переказ готівки ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття до виконання банком або іншою установою - учасником платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі. Прийняття документа на переказ готівки до виконання засвідчується підписом уповноваженої особи банку або іншої установи - учасника платіжної системи чи відповідним чином оформленою квитанцією.

Відповідно до п. 32.3 ст. 32 Закону, банки зобов'язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 цього Закону.

Отже, з викладених законодавчих положень вбачається, що після початку процедури ліквідації банку уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб можуть бути прийняті виключно документально підтверджені вимоги заявників, які є кредиторами банку в розумінні ст. 2 Закону № 2121-ІІІ, тобто мають у такому банку відкриті рахунки, певні кошти на цих рахунках ( вклади ), а банк по відношенню до таких заявників є боржником, який має перед ними майнові зобов'язання.

Разом з тим, колегія суддів встановила, що між ВРКП «Вишгородтепломережа» і ПАТ «Старокиївський банк» був укладений договір про надання послуг з прийому платежів від 26.06.2008 р. № 413 / Т. 1 а.с. 7 /, відповідно до якого банк був зобов'язаний приймати платежі на користь позивача від фізичних осіб - платників ВРКП «Вишгородтепломережа» та перераховувати їх останньому на рахунок в іншому банку, здійснюючи таким чином трансферні функції з пересилання коштів між вказаними платниками і позивачем.

Рахунки в ПАТ «Старокиївський банк» позивачем не відкривались, а для отримання від фізичних осіб оплати за комунальні послуги ним використовувався розрахунковий рахунок № 3126, відкритий в ГУ по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк».

ПАТ «Старокиївський банк» було здійснено прийняття спірних платежів від окремих фізичних осіб за комунальні послуги на користь ВРКП «Вишгородтепломережа» / Т.1 а.с. 16-109 /, однак, на вказаний вище розрахунковий рахунок позивача такі кошти перераховані банком не були.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та були визнані обома сторонами під час слухання справи в суді апеляційної інстанції, а в суду не виникає сумніву стосовно їх достовірності та добровільності визнання, що, у відповідності до ч. 3 ст. 72 КАС України, виключає необхідність доказування таких обставин.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не було набуто право власності на кошти, внесені до ПАТ «Старокиївський банк» окремими фізичними особами в якості платежів за комунальні послуги і він не є кредитором по відношенню до банку в розумінні ст. 2 Закону № 2121-ІІІ, тому відсутні жодні правові підстави для акцептування Уповноваженою особою Фонду кредиторської вимоги,поданої в порядку ст. 49 Закону № 4452-VI .

Таким чином, відповідач, відхиливши спірну вимогу позивача та відмовивши в її акцептуванні, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, зокрема, ст. 49 Закону № 4452-VI та ст. 334 ЦК України .

Доводи апелянта про те, що його кредиторська вимога підтверджується первинною бухгалтерською документацією, а саме: квитанціями про прийняття ПАТ «Старокиївський банк» від окремих фізичних осіб платежів за комунальні послуги / Т.1 а.с. 16-109 / та відомостями платежів абонентів, складених самим комунальним підприємством на підставі цих квитанцій / Т.1 а.с.197-250, Т.2 а.с. 1-250, Т. 3 а.с. 1-143 /, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначені документи вказують лише на виникнення правовідносин між означеними вище фізичними особами-платниками і банком та не підтверджують факт виникнення у позивача права власності на спірні кошти, що є необхідною правовою підставою для його звернення з кредиторською вимогою на них, а отже, виходячи з вимог ст. 70 КАС України, такі докази не є належними і допустимими.

Більш того, апеляційний суд зазначає, що неперерахування банком спірних сум платежів за дорученням фізичних осіб - платників на рахунок позивача вказує про невиконання та/або неналежне виконання ним своїх обов'язків перед фізичними особами - клієнтами банку та в жодному разі таке не свідчить про виникнення саме у комунального підприємства права власності на спірні кошти та про виникнення у банку заборгованості перед позивачем.

Будь-яких інших належних і допустимих у розумінні ст. 70 КАС України доказів, апелянтом суду надано не було.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що, у даному випадку, відсутні жодні правові підстави для задоволення адміністративного позову, на що помилково не звернув уваги суд першої інстанції, а відмовив в задоволенні цього позову зовсім з інших правових підстав, передбачених нормами матеріального права та процесуального права в зв»язку з недоведеністю позову.

Більш того, судова колегія вважає, що відмовляючи у задоволенні цього позову в повному обсязі, але не встановивши протиправності оскаржуваних дій відповідача, суд першої інстанції також помилково і необґрунтовано, всупереч вимог ст. 11 КАС України, вийшов за межі позовних вимог, зобов'язавши відповідача розглянути заяву позивача про задоволення вимог кредитора, так як відповідно до приписів частини 2 статті 11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до положень частини 1 статті 2 КАС України завданнями адміністративного судочинства, крім іншого, є захист порушених прав, свобод і інтересів фізичних, юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин. В даному випадку, судом не було встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача з боку відповідача, а отже, у суду не було і достатніх правових підстав, прямо передбачених ст.11 КАС України для виходу за межі позовних вимог.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що суд, у порушення вимог ст. 163 КАС України та п. 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 р. № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» взагалі не навів в мотивувальній частині свого рішення мотиви, якими він керувався, приходячи до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог і вибору саме такого способу захисту права позивача , яке взагалі не було порушено відповідачем. Тож, суд першої інстанції також припустився і порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

З огляду на це, апеляційний суд, діючи у відповідності до вимог ч. 1 ст. 195 КАС України, встановивши, що вказані вище порушення суду першої інстанції норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, приходить до висновку про необхідність виходу за межі доводів апеляційної скарги та скасовує оскаржуване рішення з ухваленням нового про відмову в задоволенні цього адміністративного позову.

Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, зокрема, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на це, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» задовольнити частково, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року -скасувати.

У задоволенні адміністративного позову Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Пантіної Любові Олександрівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, публічне акціонерне товариство «Старокиївський банк» про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії -відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст рішення виготовлено 19.02.2015 р.

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.