Справа № 820/5964/13-а
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" лютого 2015 р. м. Київ К/800/30535/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М.,
за участю секретаря Титенко М.П.,
за участю представників
позивача:не з'явився,
відповідача:Кец Х.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області

на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2014

у справі № 820/5964/13-а

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_6

до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області,

Міністерства доходів і зборів України

про скасування рішень

В С Т А Н О В И В:

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2013 залишений без задоволення адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 (надалі - позивач або ФОП ОСОБА_6.) до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області (надалі - відповідач 1 або ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова), Міністерства доходів і зборів України (далі - відповідач 2 або Міндоходів України) про скасування рішень.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2014 скасовано рішення суду першої інстанції та постановлено нове рішення, яким позов ФОП ОСОБА_6 задоволений частково: скасовано податкове повідомлення-рішення від 19.03.2013 № , яким визначено позивачу грошове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 171 723,50 грн., податкове повідомлення-рішення від 19.03.2013 № , яким визначено позивачу грошове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб на суму 58 364,39 грн., податкове повідомлення-рішення від 19.03.2013 № , яким визначено позивачу грошове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 510,00 грн., податкове повідомлення-рішення від 19.03.2013 №, яким визначено позивачу суму штрафу за платежем з єдиного податку на підприємницьку діяльність у розмірі 40,00 грн.

Вважаючи рішення суду апеляційної інстанції таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач 1 звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2014 в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_6 відмовити в повному обсязі.

Позивач не надав письмових заперечень на касаційну скаргу, що не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 27.12.2010 по 31.12.2012, про що складено акт № 570/17-217/НОМЕР_4, яким зафіксовані порушення ст. 1, п. 2 абз. 6 Указу Президента України від 03.07.1998 № 727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (надалі - Указ Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва»), ст. 13 Декрету КМ України від 26.12.1992 № 13-93 «Про прибутковий податок з громадян»; ст. 188.1 ст. 188, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 193.1 ст. 193 Податкового кодексу України; п. 121.1 ст. 121 Податкового кодексу України, які діяли на час виникнення спірних правовідносин.

Порушення, встановлені зазначеним актом перевірки, стали підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень від 19.03.2013:

№ , яким збільшено позивачу суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 171 723,50 грн., у т.ч. основний платіж 148 743,00 грн., штрафні (фінансові) санкції 22 980,50 грн.;

№ , яким донараховано позивачу податок з доходів фізичних осіб у розмірі 58 364,39 грн., у т.ч. основний платіж 146 600,70 грн., штрафні санкції 366 503,18 грн.;

№ , яким нараховано позивачу штраф у розмірі 510,00 грн. в порядку визначеному ст. 121 Податкового кодексу України (ненадання контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій);

№ , яким до підприємства застосовано штраф у розмірі 40,00 грн.

Залишаючи без задоволення адміністративний позов ФОП ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив з того, що спірними податковими повідомленнями-рішеннями правомірно нараховано до сплати грошові зобов'язання з податку на додану вартість, податку з доходів фізичних осіб та штрафні санкції за порушення граничних строків сплати єдиного податку.

При цьому, часткового задовольняючи позовні вимоги ФОП ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції виходів з того, що спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки прийняті відповідачем на підставі припущень відповідача, не підкріплених безумовними доказами. Крім того, судом встановлено факт повторного притягнення позивача до відповідальності за одне і те саме порушення, що є помилковим.

Переглянувши судове рішення апеляційної інстанції у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України вважає, що касаційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що податковий орган визначаючи податкове зобов'язання виходив з того, що позивач у період, який перевірявся, перебував на спрощеній системі оподаткування та здійснював господарську діяльність з реалізації продуктів харчування згідно з договорами комісії.

У 2011 році відповідно до поданих звітів платника єдиного податку, він отримав виручку від реалізації товарів на суму 579 072,00 грн., а згідно з банківською випискою про рух коштів по розрахунковому рахунку сума отриманої виручки за цей період становить 901 051,67 грн., тобто більше 500 000,00 грн.

Пунктом 4 статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування та звітності суб'єктів малого підприємництва» визначено, що під виручкою розуміють суму, фактично отриману суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Статтею 1 зазначеного Указу установлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується, крім іншого, для суб'єктів малого підприємництва - фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

При цьому, за правилами статті 5 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування та звітності суб'єктів малого підприємництва» у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

За висновками суду першої інстанції, перевищення позивачем встановленого зазначеною нормою обсягу виручки позбавляло останнього права на пільговий режим оподаткування.

А відтак, враховуючи, що дохід позивача у І кв. 2011 року склав 657 344,02 грн., тобто перевищив дозволений обсяг виручки в 500 000,00 грн., відповідно позивач зобов'язаний був перейти на загальну систему оподаткування.

Також, оскільки на момент переходу з 01.04.2011 на загальну систему оподаткування позивач не був платником єдиного податку та його сукупний дохід за 12 місяців перевищив 300 000,00 тис.грн., то він був зобов'язаний подати реєстраційну заяву платника податку на додану вартість, проте таку заяву не подав, що призвело до недекларування ПДВ з квітня 2011 року по грудень 2011 року.

В той же час, за висновками суду апеляційної інстанції, готівкові кошти, отримані позивачем на виконання умов договорів комісії не є виручкою останнього від реалізації послуг у розумінні положень Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування та звітності суб'єктів малого підприємництва», оскільки обсяг виручки фізичної особи - підприємця, що є платником єдиного податку і здійснює свою діяльність як комерційний представник за договором комісії, складається лише із суми винагороди. Отже, враховуючи неподання відповідачем безумовних доказів того, що обсяг виручки позивача, яка складається лише суми винагороди, отриманої за умовами договорів комісії, перевищує 500000,00 грн., у позивача відсутній обов'язок перейти на загальну систему оподаткування.

З огляду на зазначене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначає наступне.

З 1 січня 2011 року і до внесення змін до розділу XIV Податкового кодексу України в частині оподаткування суб'єктів малого підприємництва Указ Президента України від 3 липня 1998 року N 727 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" (з наступними змінами) та абзаци шостий - двадцять восьмий пункту 1 статті 14 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 13-92 "Про прибутковий податок з громадян" застосовуються з урахуванням особливостей визначених підрозділом 8 Перехідних положень Податкового кодексу України «Особливості справляння єдиного податку та фіксованого податку».

Так, Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, запроваджено спеціальний режим оподаткування, обліку та звітності, спрямований на підтримку суб'єктів малого підприємництва. За змістом статті 1 зазначеного Указу єдиний податок сплачується виключно з доходів, одержаних фізичною особою-суб'єктом підприємницької діяльності з додержанням вимог Указу, зокрема, якщо виручка платника єдиного податку за рік не перевищує 500 тис. грн.

Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг) (абзац 5 вказаної статті).

Відповідно до статті 5 Указу у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Розділ IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (який був чинним на час виникнення спірних відносин) визначає особливості оподаткування доходів від зайняття підприємницькою діяльністю.

Абзацом 1 статті 13 цього Декрету визначено, що згідно з цим розділом Декрету оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручка у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу (абзац 2 вказаної статті).

Суд касаційної інстанції вважає, що у разі перевищення граничного розміру виручки у платника єдиного податку виникає як обов`язок переходу у наступному податковому періоді на загальну систему оподаткування так і з оподаткування суми такого перевищення у порядку, встановленому розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», який, згідно із п. 22.10 ст. 22 «Прикінцеві положення» Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», застосовується з урахуванням положень пункту 9.12 статті 9 цього Закону.

При цьому слід враховувати, що кошти, отримані позивачем за здійснений продаж товару за договорами комісії, є виручкою від реалізації продукції в розумінні положень Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», оскільки наявність хоча б однієї з таких підстав як: загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), що перевищує допустимий розмір для платників єдиного податку; здійснення операцій або укладання угод на суму, що перевищує допустимий розмір для підприємців - платників єдиного податку; перевищення обсягу виручки, максимально встановленого для платників єдиного податку; недотримання форми розрахунків - передбачають перереєстрацію платника єдиного податку платником податків на загальних підставах. Недотримання строків такої перереєстрації тягне за собою встановлену законом відповідальність.

Таким чином, при вирішенні даної справи необхідно дослідити обставини щодо перевищення платником єдиного податку граничного розміру виручки у певному звітному періоді, встановити господарські операції, за наслідками вчинення яких відбулося таке перевищення, та розмір перевищення, перевірити правильність розрахунку податковим органом податку з доходів фізичних осіб.

Відповідно до ст. 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, зокрема, не є платником податку на додану вартість.

Поширення загальної системи оподаткування, зокрема, положень Закону України «Про податок на додану вартість», на платника можливе з моменту перевищення розміру виручки визначеного статтею 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва».

Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про податок на додану вартість» платником податку будь-яка особа, яка, зокрема підлягає обов'язковій реєстрації як платник цього податку.

Підстави, за якими особа підлягає реєстрації як платник податку, визначені у п. 2.3 ст. 2 Закону. Відповідно до пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

При цьому абз. 2 п. 9.4 ст. 9 Закону передбачено: якщо обсяг оподатковуваних операцій особи протягом звітного податкового періоду перевищує суму, визначену підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, не більше ніж у два рази, така особа зобов'язана надіслати податковому органу заяву про реєстрацію протягом двадцяти календарних днів, наступних за таким звітним податковим періодом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що до моменту перевищення платником єдиного податку граничного обсягу виручки, визначеного у ст. 1 Указу, положення Закону України «Про податок на додану вартість» щодо оподаткування поставок товару (послуг) не можуть поширюватися на такого платника. З моменту перевищення обсягу виручки, визначеного у ст. 1 Указу, починають розповсюджуватись положення Закону України «Про податок на додану вартість», зокрема пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону щодо підстав для обов'язкової реєстрації платником податку.

Відповідно, у разі, коли з моменту перевищення граничного розміру виручки, визначеного ст. 1 Указу, особою, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, допущено перевищення операції з поставки товарів (послуг) сукупно протягом останніх дванадцяти календарних місяців 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість), у такої особи виникає обов'язок зареєструватися платником та сплатити податок на додану вартість, починаючи з операції, за якою відбулось перевищення загальної суми від здійснення операцій з поставки товарів (послуг).

Не встановлення та ненадання правової оцінки обставинам, які мають суттєве значення у справі, а саме, не встановлення дати здійснення операції, яка зумовила перевищення розміру виручки, визначеного статтею 1 Указу, з настанням якої пов'язується поширення на платника загальної системи оподаткування, дати здійснення операції, за якою відбулося перевищення граничного обсягу оподатковуваних операцій, встановлений п.п. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону, податкового періоду, у якому у позивача виник обов'язок зареєструватись платником податку на додану вартість, оподаткувати поставку товарів (послуг) та сплачувати податок до бюджету, виключає можливість для висновку суду касаційної інстанції щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, зокрема, викладеній у постановах Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 19.01.2010 (справа № 21-1966во09) та від 20.04.2010 р. (справа № 21-2366во09).

Без дослідження належних та допустимих документальних доказів у справі рішення суду не може відповідати незмінним принципам законності, повноти і обґрунтованості у розумінні статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на те, що судами попередніх інстанцій вищеназвані обставини враховано не було, і це призвело до передчасних та не обґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, а також те, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, судові рішення у справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 210, 214, 215, 220, 223, 227, 230, 231, ч.5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області задовольнити частково.

2. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2013 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2014 у справі № 820/5964/13-а скасувати.

3. Справу № 820/5964/13-а направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева
(підпис) Т.М. Шипуліна