Справа № 826/20214/14
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2015-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 лютого 2015 року № 826/20214/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів: Добрівської Н.А., Іщука І.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомгромадянина Афганістану ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України
провизнання неправомірним та скасування рішення № 613-14 від 10.11.2014 та зобов'язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:

Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України) про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 10.11.2014 року №613-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позов обґрунтовано неправомірністю оскаржуваного рішення, оскільки висновок відповідача є необґрунтованим, прийнятим без урахування усіх обставин, які підтверджують наявність у ОСОБА_1 умов для набуття статусу біженця, або особи, що потребує додаткового захисту, а також наявності у останнього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та зазнати фізичної розправи у зв'язку з існуванням в країні громадянства серйозної загрози життю та безпеки позивача особисто та членів його сім'ї.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 грудня 2014 року відкрито провадження у справі, а від 13 січня 2015 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні 28 січня 2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові та письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи, у яких додатково зазначав про безпідставність висновків відповідача стосовно заяви позивача, необґрунтованість та поверхневість розгляду відповідачем заяви позивача, відверту невідповідність інформації, викладеної у висновку за результатами розгляду заяви позивача. Крім того, просив звернути увагу суду на невиконання та ігнорування відповідачем постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2014 року у справі № 826/20331/13-а, на виконання якого і зобов'язаний був відповідач розглянути заяву позивача.

Представник відповідача у судовому засіданні 28 січня 2015 року проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, зазначаючи про відсутність документів, які б підтверджували правдивість вказаних позивачем під час співбесід обставин та свідчили про фактичне існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача у країні його громадянства - Афганістані. Також зазначала, що наведені позивачем побоювання виникли на побутовому рівні та грунтуються виключно на його суб'єктивному переконанні у їх існуванні, а також посилалась на не надання позивачем будь-яких конкретних відомостей про його утиски у країні походження та жодних документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, визначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, зазначала, що позивач є повнолітнім представником чоловічої статі, інформація, яку він надав, жодним чином не стосується його особисто, з огляду на що «інформація, яку надав КААС слід вважати не актуальною та не релевантною».

Представниками сторін у судовому засіданні 28 січня 2015 року подано заяви про розгляд справи у письмовому провадженні, з огляду на що та відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив про продовження розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.

Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в Афганістані, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт, одружений, має шістьох дітей.

На територію України прибув приблизно 04.05.2013 року нелегально. Жодних документів, що посвідчують особу, не має.

28 травня 2013 року громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві (далі - ГУ ДМС України у м. Києві) із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Свою історію побоювань позивач обґрунтував тим, що у січні 2013 року особа на ім'я Торгуль запропонувала йому одружитись на його чотирнадцятирічній донці. Позивач відмовив вказаній особі. Після цього, як стверджує позивач, Торгуль ще кілька разів висловлював свої наміри стосовно доньки позивача, при цьому, використовуючи погрози. Після чергової пропозиції позивач погодився на шлюб, проте через короткий проміжок часу, разом із сім'єю, залишив територію Афганістану.

Рішенням ДМС України від 07.10.2013 року №597-13 у задоволенні заяви позивача щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.01.2014 року у справі №826/20331/13-а у задоволенні позову громадянина Афганістану ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2014 року у справі №826/20331/13-а постанову суду першої інстанції скасовано, позов громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 07.10.2013 року №597-13; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_1 від 28.05.2013 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання вказаного рішення суду рішенням Державної міграційної служби України від 12.05.2014 зобов'язано Головне управління ДМС України в м. Києві повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення ДМС України.

За результатами повторного розгляду заяви позивача від 28.05.2013 ДМС України прийнято рішення від 10.11.2014 № 613-14 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно частини 1 статті 6 Закону №3671-VI, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

15.12.2014 позивачем від ГУ ДМС України у м. Києві отримано повідомлення від 26.11.2014 року № 147 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача та вважаючи його таким, що прийняте без повного з'ясування обставин, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2014 у справі №826/20331/13-а позов громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 07.10.2013 року №597-13; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_1 від 28.05.2013 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, як вбачається з мотивувальної частини зазначеного рішення, суд прийшов до висновку про передчасність висновку Державної міграційної служби України від 07.10.2013 року №597-13 та прийняття останнього без урахування всіх обставин справи.

Так, Київським апеляційним адміністративним судом у вказаному рішенні зазначено, зокрема, що позивачем зроблено реальну спробу обґрунтувати свою заяву, в якій зазначено, що він не має можливості повернутись до країни походження у зв'язку з тим, що побоюється за своє життя та життя своєї родини, а також переслідувань з боку командира Торгуля у зв'язку з його намірами одружитися на його неповнолітній доньці. Відповідно до витягу з методичних рекомендацій УВКБ ООН з оцінки потреб шукачів притулку з Афганістану від 17 грудня 2013 року, опубліковані на офіційному сайті УВКБ ООН - факт наявності дискримінації жінок в Афганістані процвітає, і зловживання можуть мати жахливий характер.

Також вказаним судом зазначено, що згідно із доповідями неурядових міжнародних організацій, ситуація в Ісламській республіці Афганістан, які наявні в матеріалах справи, продовжують надходити повідомлення про широке розповсюдження примусових шлюбів для неповнолітніх дівчат та про ризики, із якими стикаються сім'ї, які не погоджуються видавати своїх дочок заміж проти їх волі. Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивними положеннями в країні та історією, яка відбулася особисто з донькою позивача. Побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи, чи ні.

Крім того, вказаним судом зазначено, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливим. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Також Київський апеляційний адміністративний суд у своєму рішенні зазначив, що відсутність документального підтвердження усних доводів особи, що має на меті отримати статус біженця, не повинно перешкоджати у прийняті рішення щодо оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, якщо фактичні дані, наведені заявником, співпадають із відомими фактами, є вірогідними, логічно послідовними, а, отже, такими, що викликають довіру. А тому відсутність у позивача письмових доказів, які підтверджують його побоювання з приводу можливості переслідування його родини за відмову видати неповнолітню дочку заміж за командира Торгуля, не може слугувати підставою для прийняття висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. А переслідування з боку заможного і впливового чоловіка, який хотів одружитися з малолітньої дитиною позивача, (в тому числі бути вбитим ними) в Афганістані та не мати можливості отримати захист від органів державної влади є обґрунтованими.

Крім того, Київський апеляційний адміністративний суд у постанові від 17.04.2014 звернув увагу відповідача, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.03.2014 задоволено позовні вимоги громадянки ОСОБА_1, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 597-13 від 07 жовтня 2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства. Зазначеним рішенням встановлено обставини, які свідчать про побоювання громадянки ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань її родини в разі повернення до Афганістану, які є ідентичними тим, що загрожують громадянину Афганістан ОСОБА_1 і через які вони покинули територію своєї країни, оскільки останній є її чоловіком.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно пунктів 8 та 9 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

При цьому, як вбачається з висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.08.2014, складеного посадовою особою Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, стосовно громадянина Афганістан ОСОБА_1, вказаною посадовою особою надано оцінку рішенню Київського апеляційного адміністративного суд та зазначено: «Слід зауважити, що у своїй постанові Київський апеляційний адміністративний суд (КААС) посилався на доповіді неурядових міжнародних організацій та на витяг методичних рекомендацій УВКБ ООН, з оцінки потреб шукачів притулку, відповідно до яких в Афганістані процвітає дискримінація до жінок, домашнє насильство або примусові шлюби рідко притягуються до відповідальності. Слід зазначити, що посилання суду жодним чином не торкається самого заявника, оскільки пошукач є повнолітнім представником чоловічої статі. Отже інформація, яку надав КААС слід вважати не актуальною та не релевантною»,

Аналогічні посилання містяться й у запереченнях представника відповідача на позов у даній справі.

Суд звертає увагу, що ні Державна міграційна служба України, ні її посадові особи не є тими органами, які мають право надавати оцінку судовим рішенням. У разі незгоди з судовим рішенням, у даному випадку з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2014 у справі №826/20331/13-а, Державна міграційна служба України та Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві не були позбавлені права на його оскарження до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому законом.

Не скориставшись таким правом та враховуючи, що судове рішення набрало законної сили, наведені органи зобов'язані виконувати таке рішення, а не ігнорувати його чи надавати йому свою оцінку.

Крім того, у зазначеному вище висновку наведено аналіз ситуації в країні походження позивача з посиланням на: «Совет по правам человека. Двадцать шестая сессия. Универсальный периодически обзор 4 апреля 2014 г. Доклад раб очей группы по универсальному периодическому обзору Афганистан».

Разом з тим, з наданих представником позивача та досліджених судом інформацій з офіційного сайту Управління Верховного Комісару ООН з прав людини, яке є органом, відповідальним за організацію сесій робочих груп для підготовки Універсального періодичного огляду, 04.04.2014 жодного проведення сесії не відбувалось. Найближчою до вказаної дати є 19-та сесія Універсального періодичного огляду, період: з 28 квітня по 9 травня 2014 року, й у зазначений період ситуація у країні Афганістан взагалі не розглядалась.

Крім того, відповідно до пункту 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, у висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Вказаний висновок, на підставі якого, в тому числі, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 10.11.2014 № 613-14 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не тільки не відповідає наведеним вище вимогам пункту 4.1. Правил, оскільки не містить наведеної у даному пункті інформації, а взагалі містить посилання на не існуючі докази.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідачем взагалі не доведено обґрунтованості та законності рішення від 10.11.2014 №613-14, з огляду на що позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України присудженню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов громадянина Афганістану ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.11.2014 №613-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді Н.А. Добрівська

І.О. Іщук