Справа № 2а-2107/11/2170
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2015-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2015 року м. Київ К/800/53698/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Усенко Є.А.,

Юрченко В.П.

розглянувши у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу ОСОБА_2, як фізичної особи-підприємця, на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 6 жовтня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, як фізичної особи-підприємця, до Державної податкової інспекції у м. Херсоні (далі - ДПІ),

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ № /0 та № /0 від 24.12.2010 року.

На обґрунтування позову зазначив, що висновки контролюючого органу є безпідставними та необґрунтованими, оскільки вони суперечать вимогам чинного законодавства України.

Крім того, він не може бути притягнутий до відповідальності за результати діяльності інших суб'єктів підприємницької діяльності, оскільки не впливає на діяльність будь-якого суб'єкта господарювання, на його відносини з іншими суб'єктами підприємницької діяльності.

6 жовтня 2011 року постановою Херсонського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суди попередніх інстанції зазначили, що вимоги ОСОБА_2 не обґрунтовані, документально не підтверджені, не відповідають вимогам чинного законодавства України.

ОСОБА_2 звернувся із касаційною скаргою про скасування постанови Херсонського окружного адміністративного суду та ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду і направлення справи на новий розгляд, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, з 1.12.2010 року до 7.12.2010 року ДПІ була здійснена невиїзна документальна перевірка діяльності ОСОБА_2 з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 14.12.2007 року до 31.03.2009 року, за наслідками якої 10.12.2010 року був складений акт перевірки.

У акті перевірки зазначено, що ОСОБА_2 у порушення вимог ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України №13-92 від 26.12.2002 року, п. 5.1, абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оприбуткування прибутку підприємств», ст.,ст. 203, 216 Цивільного кодексу України - неправомірно включив до складу валових витрат суму, у розмірі 950 016,00 грн., а також у порушення пп. 7.4.1, 7.4.5 п. 7.4, пп. 7.2.1, 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» - зависив суму податкового кредиту, у розмірі 190 000,00 грн.

24 грудня 2010 року ДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення № /0 щодо збільшення ОСОБА_2 грошового зобов'язання з податку на додану вартість, у розмірі 285 000,00 грн. та № /0 про збільшення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб, у розмірі 142 502,40 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у періоді, за який здійснена перевірка, ОСОБА_2 здійснював господарські операції із ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_5 При перевірці ДПІ встановлено, що угоди, укладені ОСОБА_2 із зазначеними контрагентами, мали безтоварний характер, не спричинили настання правових наслідків.

ОСОБА_4 зареєстрований та взятий на облік в органах державної влади на втрачений паспорт громадянина України із вклеєною фотокарткою невстановленої особи, на початку 2009 року виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації.

ОСОБА_3 зареєстрований та взятий на облік в органах державної влади на втрачений паспорт громадянина України ОСОБА_3 із вклеєною фотокарткою невстановленої особи.

Відносно ОСОБА_5 була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 Кримінального кодексу України. В межах кримінальної справи був проведений обшук за місцем фактичного ведення бухгалтерського та податкового обліку ОСОБА_5, при якому виявлено та вилучено печатки, оригінали установчих та реєстраційних документів ОСОБА_3, ОСОБА_4, бланки первинних документів з відтисками печатки ПП «Техстрой».

ОСОБА_5 не має земельної ділянки, інших основних фондів, а також трудових ресурсів, які приймали б участь у прийманні продукції, умов зберігання та транспортування товарів, на підставі чого за висновками податкового органу, первинні документи, отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_5 не відповідають вимогам чинного законодавства України, оскільки зазначені контрагенти не мали статусу суб'єктів господарювання в розумінні Господарського кодексу України, не здійснювали господарську діяльність, а господарські операції відображались в бухгалтерському обліку з метою отримання податкової вигоди.

Суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були постачальниками товару ОСОБА_2

ОСОБА_2 фактично не міг отримати товар від ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також не міг використати його у своїй господарській діяльності з метою отримання оподатковуваних доходів, у зв'язку з чим вони не можуть бути враховані у складі валових витрат та податкового кредиту.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 цього Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат не належать будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно з пп.7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 цього Закону датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Згідно з пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додана вартість» податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Відповідно до пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не дозволяється включення до податкового кредиту сум сплаченого (нарахованого) податку на додану вартість, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пп.7.2.6 цього Закону).

Суди попередніх інстанції обґрунтовано зазначили, що ОСОБА_2 не надав суду належних доказів на обґрунтування своїх вимог. ДПІ доведено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не здійснювали підприємницьку діяльність і не могли її здійснювати із-за своєї відсутності на території України, перебуваючи в місцях позбавлення волі, у зв'язку з чим висновок ДПІ щодо визнання таких угод нікчемними є правомірним.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову є обґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відхилити.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 6 жовтня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Усенко Є.А.

Юрченко В.П.