Справа № 822/9/15
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/9/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року м. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіБлонського В.К.,
при секретаріДехтярук В.В. ,
за участі: представника позивача представників відповідачаВагіна Д.С., Шевчук В.О., Гладкої О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпродсервіс" м. Хмельницький до державної податкової інспекції у м. Хмельницькому Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача в якому просить визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача № /3541 від 23.12.2014 року яким відповідач визначив податкове зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) 14010100 на суму 468602 грн., з яких 312401 грн., за основним платежем та 156201 грн., за штрафними санкціями, і податкове повідомлення-рішення відповідача № /3542 від 23.12.2014 року яким відповідач визначив податкове зобов'язання за платежем податок на прибуток із приватних підприємств 11021000 на суму 452405 грн., з яких 3012603 грн., за основним платежем та 150802 грн., за штрафними санкціями.

Свій позов позивач мотивує тим, що на підставі акту перевірки відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення відповідача № /3541 від 23.12.2014 року яким відповідач визначив податкове зобов'язання за платежем податок на додану вартість 14010100 на суму 468602 грн., з яких 312401 грн., за основним платежем та 156201 грн., за штрафними санкціями, і податкове повідомлення-рішення відповідача № /3542 від 23.12.2014 року яким відповідач визначив податкове зобов'язання за платежем податок на прибуток на суму 452405 грн., з яких 3012603 грн., за основним платежем та 150802 грн., за штрафними санкціями.

В акті перевірки зроблені безпідставні висновки про те, що позивач неправомірно відніс до складу податкового кредиту з податку на додану вартість та до складу витрат на збут вартість маркетингових, мерчандайзингових послуг, послуг з передпродажної підготовки товарів, отриманих від контрагентів.

Позивач вважає висновки наведені в акті перевірки необґрунтованими, а винесені на їх підставі податкові повідомлення-рішення протиправними з наступних підстав.

ТОВ «Інтерпродсервіс» здійснює виробництво рибної продукції, має власні виробничі потужності, лабораторії та проводить реалізацію виробленої рибної продукції під власними торговими марками.

В період часу який підлягав перевірці, позивач мав господарські відносини з підприємствами, які представляють інтереси та реалізують товари позивача в торговельних мережах супермаркетів.

На підставі укладених договорів між позивачем та контрагентами, останні надавали маркетингові, мерчандайзингові послуги, послуги з передпродажної підготовки товарів. Вартість вказаних послуг прямо пропорційно залежала від обсягів реалізованого контрагентами товару, тому контрагенти безпосередньо зацікавлені в тому, щоб обсяги реалізації продукції були більшими.

Фактичне виконання договорів підтверджується актами наданих послуг, рахунками, банківськими виписками, буклетами, податковими накладними. Зазначені документи були надані позивачем для перевірки, є належними і достатніми для бухгалтерського і податкового обліку.

На підставі викладеного позивач вважає, що ним було цілком правомірно у відповідності до вимог чинного законодавства віднесено витрати на оплату вартість маркетингових, мерчандайзингових послуг, послуг з передпродажної підготовки товарів, отриманих від контрагентів до витрат з податку на прибуток та сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту з податку на додану вартість.

Висновки відповідача викладені у акті перевірки є необгрунтованими, податкові повідомлення-рішення прийняті на їх підставі протиправними, тому позов підлягає задоволенню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, пояснивши суду, що на підставі акту перевірки відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення відповідача № /3541 від 23.12.2014 року яким відповідач визначив податкове зобов'язання за платежем податок на додану вартість 14010100 на суму 468602 грн., з яких 312401 грн., за основним платежем та 156201 грн., за штрафними санкціями, і податкове повідомлення-рішення відповідача № /3542 від 23.12.2014 року яким відповідач визначив податкове зобов'язання за платежем податок на прибуток на суму 452405 грн., з яких 3012603 грн., за основним платежем та 150802 грн., за штрафними санкціями.

В акті перевірки зроблені безпідставні висновки про те, що позивач неправомірно відніс до складу податкового кредиту сплачений податок на додану вартість та до складу витрат на збут вартість маркетингових, мерчандайзингових послуг, послуг з передпродажної підготовки товарів, отриманих від контрагентів.

Позивач вважає висновки наведені в акті перевірки необґрунтованими, а винесені на їх підставі податкові повідомлення-рішення протиправними з наступних підстав.

ТОВ «Інтерпродсервіс» здійснює виробництво рибної продукції, має власні виробничі потужності, лабораторії перевірки якості та проводить реалізацію виробленої рибної продукції під власними торговими марками.

В період часу, який підлягав перевірці відповідачем, позивач мав господарські відносини з підприємствами, які представляють його інтереси як постачальника товару та реалізують закуплені товари в торговельних мережах супермаркетів.

На підставі укладених договорів між позивачем та контрагентами останні надавали маркетингові, мерчандайзингові послуги, послуги з передпродажної підготовки товарів. Вартість вказаних послуг прямо пропорційно залежала від обсягів реалізованого контрагентами товару, тому контрагенти безпосередньо зацікавлені в тому, щоб обсяги реалізації продукції були більшими.

Фактичне виконання договорів підтверджується актами наданих послуг, рахунками, банківськими виписками, буклетами, податковими накладними. Зазначені документи були надані позивачем для перевірки, є належними і достатніми для бухгалтерського і податкового обліку.

На підставі викладеного позивач вважає, що ним було цілком правомірно у відповідності до вимог чинного законодавства віднесено витрати на оплату вартості маркетингових, мерчандайзингових послуг, послуг з передпродажної підготовки товарів, отриманих від контрагентів до витрат з податку на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість.

Висновки відповідача викладені у акті перевірки є необгрунтованими, податкові повідомлення-рішення прийняті на їх підставі протиправними, тому позов підлягає задоволенню.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, пояснивши суду, що податкові повідомлення-рішення є законними, прийняті за результатами проведеної перевірки якою встановлено порушення позивачем податкового законодавства.

При проведенні перевірки встановлено, що ТОВ «Інтерпродсервіс» до складу витрат на збут продукції та до складу податкового кредиту віднесло вартість маркетингових, мерчандайзингових послуг, послуг з передпродажної підготовки товарів, отриманих від контрагентів.

Відповідно до умов договорів поставки продукції позивач як постачальник передає у власність покупців товар.

Згідно наданих до перевірки договорів поставки, податкових та видаткових накладних, виписаних ТОВ «Інтерпродсервіс», власником поставленого товару після їх продажу є вказані контрагенти, а не ТОВ «Інтерпродсервіс». Покупці мають право користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, нести витрати пов'язані з утриманням та просуванням товарів, отриманих за договорами поставки.

На підставі додаткових договорів по наданню маркетингових, мерчандайзингових послуг, послуг з передпродажної підготовки товарів такі послуги надавали власники товару, тому ТОВ «Інтерпродсервіс» понесло витрати по просуванню вже не власного товару.

При перевірці позивач не надав документи, що доводять зв'язок отриманих маркетингових, мерчандайзингових послуг, послуг з передпродажної підготовки товарів з веденням господарської діяльності платника та документально підтверджують факт отримання послуг.

В наданих до перевірки актах здачі-приймання робіт (надання послуг) та в податкових накладних відсутні вимірники господарських операцій, відсутні прізвища консультантів, які здійснювали будь-яку істотну частину досліджень, тобто в зазначених документах відсутня інформація щодо того ким проводились дослідження, де вони відбувались та що саме входило в комплекс заходів передпродажної підготовки товарів.

Неможливо ідентифікувати комплекс проведених робіт та визначити його таким, що пов'язаний із веденням господарської операції.

Крім того для перевірки не надані звіти, що могли б свідчити про фактичне надання та отримання вказаних послуг.

Таким чином встановлені перевіркою обставини свідчать, що мало місце лише документальне оформлення операцій з отримання маркетингових, мерчандайзингових послуг, послуг з передпродажної підготовки товарів, тому відсутнє підтвердження фактичного надання послуг.

Також перевіркою встановлено невідповідність даних, що містяться в реєстрі отриманих/виданих податкових накладних та накладних наданих до перевірки. Так в реєстрі отриманих податкових накладних за червень 2013 року відображено податкову накладну за № 1770771 від 30.06.2013 року на суму податку на додану вартість в розмірі 12862,61 грн., тоді як фактично податкова накладна за цим номером має дату виписки від 26.06.2013 року.

Так як податкова накладна оформлена з порушенням пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, позивач не мав права відносити податок на додану вартість за такою податковою накладною до податкового кредиту звітного періоду.

За таких обставин у задоволенні позову необхідно відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (пункт 1.1 статті 1).

В судовому засіданні встановлено, що позивач 16.09.1998 року зареєстрований виконавчим комітетом Хмельницької міської ради як юридична особа та відповідно до статтей 15, 16 Податкового кодексу України є платником податків, зборів і зобов'язаний стати на облік у контролюючих органах в порядку, встановленому законодавством України, вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів, подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, сплачувати податки і збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску його територіальні органи.

Однією із функцій органів державної податкової служби яку вони виконують згідно підпункту 19.-1.1.1 пункту 19.-1.1 статті 19 Податкового кодексу України є здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування і сплати податків та зборів, установлених цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України органи державної податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом.

Порядок проведення перевірок встановлений главою 8 Податкового кодексу України.

Пунктом 75.1, підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Порядок проведення документальних планових перевірок встановлений статтею 77 Податкового кодексу України.

Посадовими особами державної податкової інспекції у м. Хмельницькому проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства.

Перевірка проведена контролюючим органом відповідно до вимог статті 77 Податкового кодексу України.

Згідно пункту 86.1 статті 86 Податкового кодексу України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

В зв'язку з тим, що при проведені перевірки встановлено порушення позивачем податкового законодавства, відповідач склав акт перевірки «Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Інтерпродсервіс», ПН 30145545 з питань дотримання податкового законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року» № 5664/22-25-22-01/30145545 від 12.12.2014 року.

Відповідно до підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Перевіркою встановлено порушення пункту 138.2, підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму 301603 грн.

Також перевіркою встановлено порушення пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість всього на суму 312401 грн.

Пунктом 86.8 статті 86 Податкового кодексу України визначено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником контролюючого органу (його заступником) протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень (за результатами фактичної перевірки - з дня реєстрації (надходження) акта такої перевірки до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків), а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

Згідно пунктів 58.1, 58.2 статті 58 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення.

До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій.

Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов'язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Податкове повідомлення-рішення надсилається (вручаться) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

На підставі акту перевірки відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення № /3541 від 23.12.2014 року яким збільшив позивачу суму грошового зобов'язання за платежем з податку на додану вартість на суму 468602 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 312401 грн., і за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 156201 грн., та податкове повідомлення-рішення № /3542 від 23.12.2014 року яким збільшив суму грошового зобов'язання позивача за платежем з податку на прибуток на суму 452405 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 301603 грн., і за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 150802 грн.

Суд вважає вказані податкові повідомлення-рішення такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, враховуючи наступне.

В судовому засіданні встановлено, що між постачальником-ТОВ «Інтерпродсервіс» та покупцями, перелік яких наведений в акті перевірки, укладено ряд договорів поставки, згідно яких постачальник зобов'язується передати у власність товар, а продавець зобов'язується прийняти та оплатити товар відповідно до умов договору.

Також між замовником-ТОВ «Інтерпродсервіс» та виконавцями, перелік яких наведений в акті перевірки, укладено ряд договорів про надання маркетингових послуг, згідно яких виконавці зобов'язуються за завданням замовника протягом визначених в договорах строків надавати маркетингові послуги зазначені в додатках до договорів, а замовник зобов'язується оплачувати такі послуги.

Крім того між замовником-ТОВ «Інтерпродсервіс» та виконавцями, перелік яких наведений в акті перевірки, укладено ряд договорів про надання послуг з перепродажної підготовки товарів, згідно яких замовник доручає, а виконавці зобов'язуються надати йому послуги з маркетингових досліджень за напрямками погодженими з замовником, а замовник зобов'язується прийняти послуги з перепродажної підготовки товарів та оплатити їх.

Також між замовником-ТОВ «Інтерпродсервіс» та виконавцями, перелік яких наведений в акті перевірки, укладено ряд договорів про надання маркетингових послуг та послуг мерчандайзингу, згідно яких виконавці зобов'язуються надавати замовникові погоджені сторонами у додатках до договорів маркетингові послуги та послуги мерчандайзингу, а замовник зобов'язується приймати та оплачувати послуги на умовах вказаних договорів.

Виконання вказаних договорів підтверджується актами прийому-передачі виконаних робіт (надання послуг), рахунками на оплату отриманих послуг, банківськими виписками про оплату послуг, відомостями звірки взаєморозрахунків, податковими накладними.

Зазначені документи були предметом дослідження при проведенні перевірки контролюючим органом, їхні копії за клопотанням представника позивача приєднані до матеріалів справи.

Перевіркою повноти визначення податкового кредиту за період, що підлягав перевірці встановлено, що позивач до складу податкового кредиту за звітні (податкові) періоди відносив податок на додану вартість сплачений контрагентам за маркетингові, мерчандайзингові послуги, послуги з передпродажної підготовки товарів на загальну суму 299538 грн.

Актом перевірки в підпункті 3.2.2 (податковий кредит) пункту 3.2 (податок на додану вартість) розділу 3 детально зафіксовано розмір податкового кредиту по кожному контрагенту окремо та на підставі яких документів він сформований платником податку на додану вартість.

Висновки відповідача викладені в акті перевірки про неправомірність віднесення позивачем сум податку на додану вартість до податкового кредиту звітних (податкових) періодів за податковими накладними, отриманими від контрагентів при оплаті маркетингових послуг, послуг мерчандайзингу, та послуг з перепродажної підготовки товарів є неправомірними, враховуючи наступні обставини.

Позивач є платником податку на додану вартість, його контрагенти також є також платниками податку на додану вартість, що актом перевірки не заперечується та не заперечується у поясненнях представників відповідача.

Так як виконавці послуг та їхній замовник в період часу здійснення господарських операцій по виконанню та прийняттю послуг були платниками податку на додану вартість, названі господарські операції є об'єктом оподаткування таким податком, тому контрагенти провели оподаткування постачання товару згідно із базою оподаткування за ставкою встановленою Законом.

Підпунктами 201.1, 201.4, 201.6, 201.7, 201.8, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один із визначених способів.

Податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Контрагенти надали позивачу податкові накладні які він відобразив у реєстрі отриманих та виданих податкових накладних за відповідні звітні (податкові) періоди. Копії таких реєстрів додані до матеріалів справи.

Відповідно до підпункту а) пункту 198.1, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій в тому числі з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

-дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

-дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної.

В зв'язку з тим що позивач отримав від контрагентів податкові накладні, за рахунок сум податку на додану вартість, відображених у отриманих податкових накладних, ним було сформовано податковий кредит у відповідних звітних (податкових) періодах.

Факт отримання податкових накладних підтверджується актом перевірки, поясненнями сторін, копіями податкових накладних та реєстрами виданих та отриманих податкових накладних за звітні (податкові) періоди.

Аналізуючи вказані норми Податкового кодексу України, встановлені обставини у справі, суд приходить до висновку, що основним документом, який підтверджує право платника податку на податковий кредит є належно виконана податкова накладна, за умови придбання товару з метою його подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, в зв'язку з чим вважає, що позивач сформував податковий кредит у відповідних звітних (податкових) періодах відповідно до вимог Податкового кодексу України, оскільки отримав у цих періодах податкові накладні від своїх контрагентів.

Суд при вирішенні спору не бере до уваги висновки акту перевірки та пояснення представників відповідача, виходячи із такого.

Відповідно до підпункту 14.1.108 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України маркетингові послуги (маркетинг)-послуги, що забезпечують функціонування діяльності платника податків у сфері вивчання ринку, стимулювання збуту продукції (робіт, послуг), політики цін, організації та управлінні руху продукції (робіт, послуг) до споживача та післяпродажного обслуговування споживача в межах господарської діяльності такого платника податків. До маркетингових послуг належать, у тому числі: послуги з розміщення продукції платника податку в місцях продажу, послуги з вивчення, дослідження та аналізу споживчого попиту, внесення продукції (робіт, послуг) платника податку до інформаційних баз продажу, послуги зі збору та розповсюдження інформації про продукцію (роботи, послуги).

Мерчандайзингові послуги та послуги з передпродажної підготовки товарів по своєму змісту аналогічні маркетинговим послугам.

Цивільний кодекс та Податковий кодекси України не містять будь-яких норм які б забороняли суб'єктам підприємницької діяльності-постачальникам товарів укладати договори про надання маркетингових, мерчандайзингових послуг та послуг з передпродажної підготовки товарів для пожвавлення збуту товарів і досягнення певних економічних результатів з контрагентами які придбали товар у такого суб'єкта підприємницької діяльності.

Твердження контролюючого органу в акті перевірки про те, що позивач поніс витрати по просуванню уже не свого товару так як він уже поставлений позивачем своїм контрагентам, не можуть бути підставою для висновків про відсутність фактичного виконання маркетингових, мерчандайзингових послуг та послуг з передпродажної підготовки товарів зі сторони їх виконавців.

Із пояснень представника позивача судом встановлено, що немає необхідності в актах прийому-передачі виконаних робіт (надання послуг) детально описувати всі дії які виконувались виконавцями за укладеними договорами по наданню маркетингових, мерчандайзингових послуг та послуг з передпродажної підготовки товарів, крім того неможливо в таких актах провести опис всього комплексу проведеної роботи виконавцями по просуванню товару на ринку збуту.

Відсутність в наданих до перевірки актах здачі-приймання робіт (надання послуг) та в податкових накладних вимірників господарських операцій, прізвищ консультантів, які здійснювали будь-яку істотну частину досліджень, тобто відсутність інформації щодо того ким проводились дослідження, де вони відбувались та що саме входило в комплекс заходів передпродажної підготовки товарів не свідчить за висновком суду про намір сторін які укладали договори по наданню маркетингових, мерчандайзингових послуг та послуг з передпродажної підготовки товарів не виконувати та не отримувати такі послуги.

Витрати на такі послуги безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю позивача, оскільки він є виробником продукції, має атестовані виробничі потужності з виробництва, переробки харчових продуктів, здійснює реалізацію виробленої продукції під власними торговими марками тому потребує виконання робіт по маркетингу та виконання комплексу заходів передпродажної підготовки своїх товарів, просуванню їх на ринку збуту враховуючи, що реалізацію свого товару позивач здійснює підприємствам які безпосередньо поставляють закуплений товар в торговельну мережу супермаркетів для їх подальшої реалізації третім особам.

Що саме повинні виконувати виконавці укладених договорів, перелік послуг, зазначені у текстах самих договорів, а також у відповідних додатках до договорів.

Відповідачем при проведенні перевірки не встановлено можливого виконання таких послуг самим позивачем, чи будь-яким іншим способом, чи іншими виконавцями послуг.

Державним податковим органом не надано жодних доказів того, що відомості в первинних документах бухгалтерського та податкового обліку позивача, оформлених при виконанні зазначених договорів не відповідають дійсності.

Враховуючи висновки відповідача про те, що укладені договори не мають реального характеру, суд вважає, що таким чином вони підпадають під ознаки нікчемності за висновками відповідача.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому виявилась завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, і хто з її учасників мав намір на досягнення цієї мети. За відсутності таких доказів наявність умислу у юридичної особи не може вважатись установленою.

Аналізуючи все в сукупності суд приходить до висновку, що намір сторін у досліджених договорах, щодо вчинення господарських зобов'язань з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, за досліджених обставин у судовому засіданні свого підтвердження не знайшов.

Доказів того, що укладені договори є такими, що не мають реальних наслідків відповідачем не надані, у акті перевірки не наведені.

Наявність у штаті позивача своїх торгових агентів не свідчить про те, що у позивача немає необхідності в отриманні маркетингових, мерчандайзингових послуг та послуг з передпродажної підготовки товарів, оскільки як встановлено із пояснень представника позивача, які підтверджуються поясненнями свідка ОСОБА_6, торгові агенти позивача здійснюють лише контроль за виконанням вказаних договорів їх виконавцями.

Суд при вирішенні спору враховує, що перевіркою встановлено віднесення позивачем за звітний період до податкового кредиту податку на додану вартість в сумі 12862,61 грн., за податковою накладною № 17770771 від 30.06.2013 року, оскільки в реєстрі отриманих податкових накладних за червень 2013 року податкова накладна з такою датою відсутня, натомість до реєстру внесена податкова накладна за іншою датою, що свідчить про порушення вимог вставлених пунктом 201.1 статті 200 Податкового кодексу України при її виписуванні.

В зв'язку з цим відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України такий факт позбавляє позивача права на віднесення суми податку на додану вартість зазначену в такій податковій накладній до податкового кредиту будь-якого звітного (податкового) періоду.

Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд вважає, що податкове повідомлення-рішення № /3541 від 23.12.2014 року яким відповідач збільшив суму грошового зобов'язання позивача за платежем з податку на додану вартість на суму 468602 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 312401 грн., і за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 156201 грн., необхідно визнати протиправним та скасувати в частині за мінусом нарахування основного платежу в сумі 12862,61 грн., та нарахованих на таку суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) в розмірі 6431 грн., що разом становить суму 19293,61 грн.

Відносно визнання протиправним податкового повідомлення-рішення № /3542 від 23.12.2014 року яким відповідач збільшив суму грошового зобов'язання позивача за платежем з податку на прибуток на суму 452405 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 301603 грн., і за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 150802 грн., то суд враховує таке.

Стаття 138 Податкового кодексу України регулює питання складу витрат та порядку їх визнання, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податку на прибуток підприємств.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Так як у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження висновки відповідача про нереальність укладених договорів, суд вважає, що позивач правомірно відніс витрати понесені у зв'язку з придбанням послуг за вказаними договорами до складу витрат по податку на прибуток підприємств.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення № /3541 від 23.12.2014 року яким відповідач збільшив суму грошового зобов'язання позивача за платежем з податку на додану вартість на суму 468602 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 312401 грн., і за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 156201 грн., необхідно визнати протиправним та скасувати в частині за мінусом нарахування основного платежу в сумі 12862,61 грн., та нарахованих на таку суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) в розмірі 6431 грн., що разом становить суму 19293,61 грн., а податкове повідомлення-рішення № /3542 від 23.12.2014 року яким відповідач збільшив суму грошового зобов'язання позивача за платежем з податку на прибуток на суму 452405 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 301603 грн., і за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 150802 грн., необхідно визнати протиправним та скасувати повністю, так як податковий кредит в даному випадку не впливає на розмір витрат при оподаткуванні податком на прибуток підприємств.

Аналізуючи все в сукупності, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та доведений у судовому засіданні дослідженими доказами, тому його необхідно задовольнити частково із врахуванням вищезазначеного.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 1, 14, 15, 16, 19, 20, 41, 54, 58, 75, 77, 86, 138, 139, 198, 201 ПК України, ст.ст. 9, 11, 86, 159 - 163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № /3541 від 23.12.2014 року в частині яким державна податкова інспекція у м. Хмельницькому Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області збільшила товариству з обмеженою відповідальністю «Інтерпродсервіс» м. Хмельницький суму грошового зобов'язання за платежем з податку на додану вартість на суму 449308,39 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 299538,39 грн., і за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 149770 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № /3542 від 23.12.2014 року яким державна податкова інспекція у м. Хмельницькому Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області збільшила товариству з обмеженою відповідальністю «Інтерпродсервіс» м. Хмельницький суму грошового зобов'язання позивача за платежем з податку на прибуток на суму 452405 грн., в тому числі за основним платежем в сумі 301603 грн., і за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) в сумі 150802 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В повному обсязі постанова суду буде виготовлена 23.02.2015 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 23 лютого 2015 року

Суддя/підпис/В.К. Блонський
"Згідно з оригіналом" Суддя В.К. Блонський