Справа № 522/18630/14-а
Суддя: Суворова О. В.
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2а/522/22/15
ПОСТАНОВА

Іменем України

«04» лютого 2015 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі:

Головуючого - судді Суворової О.В.

при секретарі - Бондаренко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про відновлення пенсії за віком та зобов'язання вчинити певні дії , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси, у якому просить зобов'язати Управління пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком, починаючи з 07.10.2009 року, а також стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 1996 року ОСОБА_1 вийшов на пенсію за віком. 1998 року ОСОБА_1 виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль, що підтверджується копією закордонного паспорту. Представник позивача звернувся до Управління пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси з заявою про поновлення нарахування йому пенсій згідно законодавства. 27.02.2014 року за № 2041/05 Управління пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси надіслало на адресу представника позивача лист, в якому було відмовлено в поновленні виплати пенсії, у зв'язку з тим, що згідно даних програмного комплексу АСОПД КОМТЕХ та проведеної інвентаризації архівних документів управління пенсія ОСОБА_1 в органах Пенсійного фонду України не призначалась, а також в зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю.

ОСОБА_1 стверджує що, порушені його права, а також посилається на рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, яким невиплата пенсій особам, яки виїхали з України, визнано неконституційним та скасовано ч. 2 ст. 49 та ч.2 ст. 51 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», як порушення його прав, як особи та як громадянина України.

Ухвалою суду від 04 лютого 2015 року позовні вимоги позивача до Управління пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси частково залишені без розгляду, а саме за період з 07.10.2009 року по 06.04.2014 року, в зв'язку з пропуском процесуального строку звернення до суду та відсутністю підстав для його поновлення.

В судове засідання представник позивача з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними та просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 1996 році ОСОБА_1 вийшов на пенсію за віком, яка була оформлена в Приморському районі м. Одеси.

1998 року ОСОБА_1 виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль, що підтверджується копією закордонного паспорту.На підставі ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» позивачу припинено виплату пенсії.

В Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (ст.ст. 1, 3 Конституції України).

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України «Права, свободи та обов'язки людини і громадянина». Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга ст. 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст. 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Ст. 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).

Передбачене Основним Законом України право громадян на соціальний захист (ст. 46) конкретизоване у Законі та Законі України «Про пенсійне забезпечення», якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсій. Однак стосовно громадян, які виїхали на постійне проживання за кордон, визначено особливий порядок виплати пенсій. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Слід вказати, що до 1998 року міжнародного договору між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії громадянам, які проживають за кордоном не існувало і така угода була укладена тільки 29.09.2012 року.

Отже, враховуючи зазначене, суд вважає, що Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси, припиняючи у 1998 році виплату пенсії ОСОБА_1 у зв'язку з його переїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, діяло відповідно до вимог законодавства, яке було чинне на момент виникнення спірних правовідносин.

Далі, як встановлено судом, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року по справі №1-32/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV.

У відповідності до приписів ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з огляду на зазначене вище, положення п.2 ч.1 ст.49 та другого речення ст.51 Закону втрачають чинність з 07.10.2009 року, тобто з дати прийняття рішення Конституційним Судом України №25-рп/2009.

Таким чином, вищезазначене рішення Конституційного Суду України є безумовною підставою для поновлення позивачу виплати пенсії.

Як слідує зі змісту ч.2 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини та приписи діючого законодавства, суд вважає, що позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни нашої держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Отже, за таких обставин, на думку суду, відмова відповідача у поновленні позивачу виплат пенсії за віком, яку він отримував до виїзду на ПМЖ в Ізраїль, є протиправною та порушує його права, оскільки останній, як громадянин України, згідно із рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009р. по справі №1-32/2009, має право на продовження виплат пенсії.

Стосовно ж позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 10 000 грн., суд вважає їх необґрунтованими та недоведеними, і , в свою чергу, зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим пошкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що абзацами І-ІІІ п.9 вказаної Постанови Пленуму ВСУ №4 передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд також повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 грн., то суд виходячи з загальних засад судочинства щодо справедливості, добросовісності і розумності, які закріплені в ст.ст.3,23 ЦК України, з урахуванням конкретних обставин справи, відсутності належних доказів, а також приймаючи до уваги, що частина позовних вимог позивача задоволена, що, в свою чергу, і так є достатньою моральною компенсацією, вважає за необхідне відмовити у задоволенні цих позовних вимог в повному обсязі.

Отже, за таких обставин, суд вважає, за необхідне частково задовольнити даний позов.

До того ж, суд звертає увагу й на те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

На підставі вищезазначеного та керуючись ст.ст. 158 - 163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про відновлення пенсії за віком та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Управління пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком, починаючи з 07.04.2014 року.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня отримання копії постанови

Суддя О.В.Суворова

04.02.2015