Справа № 809/457/15
Суддя: Мигалюк Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2015 р. Справа № 809/457/15

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мигалюка Ю.В.,

секретаря: Ткачук О.П.,

за участю сторін:

представника позивача: Попюк І.Д.,

представника відповідача: Угринюка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Івано-Франківську в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промламінат» про зобов'язання до вчинення дій -

ВСТАНОВИВ:

Управління Пенсійного фонду України в Надвірнянському районі звернулося до суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промламінат» про зобов'язання до вчинення дій.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, суду пояснила що відповідач, в порушення ст.13-1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не усунув порушення, виявленого під час проведеної перевірки правильності видачі довідки про зарплату для призначення пенсії ОСОБА_3, що відображено в акті перевірки від 11.04.2014 року, та не видав нову довідку про заробітну плату з врахуванням обмеження максимальної величини фактичних витрат на оплату праці, встановленої постановою КМУ №1064 від 13.07.1998 року, що діяла на момент нарахування заробітної плати та утримання страхових внесків. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, пояснив суду що довідка ОСОБА_3 у січні 2002 року для обчислення пенсії, за період роботи з 2000 по 2001 роки, видана відповідачем відповідно до діючих на той момент норм законодавства, а саме ст.66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції дії до 22.05.2003 року), згідно якої зазначені позивачем обмеження максимальної величини були відсутні. Просив у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані докази, суд приходить до висновку що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обгрунтованість їх

видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і

відшкодовують її.

В судовому засіданні встановлено, що за наслідками проведеної позивачем зустрічної перевірки довідки про заробітну плату пенсіонера ОСОБА_3, що виразилась в акті перевірки від 11.04.2014 року, встановлено, що відповідачем при видачі довідки №21-08 від січня 2002 року не застосовано обмеження максимальної величини заробітної плати (доходу) в сумі 476,72 грн. за 2000 рік (а.с.8-10).

11.04.2014 року позивачем винесено припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері загальнообов'язкового державного пенсійного страхування щодо достовірності відомостей, поданих до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно якого встановлено що не дотримано постанови КМУ №1064 від 13.07.1998 року та зобов'язано до 28.04.2014 року подати індивідуальні відомості типом форми «коригуюча» та винесено рекомендацію відповідачу від 11.04.2014 року - у термін до 28.04.2014 року видати нову довідку з врахуванням обмеження максимальної величини (а.с.11-13).

08.05.2014 року та 04.09.2014 року на адресу відповідача позивачем надіслано листи-нагадування щодо виконання порушень законодавств, однак порушень не усунуто.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Держава у відповідності до вимог Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» визначає соціальну захищеність пенсіонерів, так само передбачає які види оплати праці враховуються у заробіток для обчислення пенсії.

Стаття 66 даного Закону визначає які види оплати праці включаються у заробіток для обчислення пенсій, на які за діючими правилами нараховуються страхові внески.

Судом встановлено, що стаття 66 Закону України в редакції дії на момент видачі відповідачем довідки про заробітну плату (січень 2002 року) вказувала, що у заробіток для обчислення пенсій включаються всі види оплати праці, на які за діючими правилами нараховуються страхові внески, крім виплат одноразового характеру, не обумовлених діючою системою оплати праці (компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога та інші), перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.

При визначенні видів оплати праці, які включаються до довідки про заробітну плату також необхідно було враховувати вимоги Інструкцій зі статистики заробітної плати, чинних у відповідних періодах. Одночасно, для визначення видів оплати праці, на які у той чи інший період нараховувалися страхові внески, слід керуватися (з травня 1998 року) - Переліком видів оплати праці та інших виплат, на які не нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та які не враховуються при обчисленні середньомісячної заробітної плати для призначення пенсій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18 травня 1998 р. № 697, а з січня 2011 року - Переліком видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2010 р. № 1170.

Згідно даних переліків вказано було на які види оплати праці не нараховуються страхові внески (на даний час єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування), а отже на всі інші - нараховуються, а відповідно і останні повинні бути включеними у довідки про заробітну плату для призначення пенсій.

Судом встановлено, що з отримуваних застрахованою особою (ОСОБА_3.) сум виплат були фактично нараховані та сплачені страхові внески, а тому приходить до висновку що останні повинні бути врахованими в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, незалежно від допущених помилок органом нарахування.

Що стосується постанови КМУ №1064 від 13.07.1998 року та застосування максимальної величини при видачі довідки, на яку посилається представник позивача в обґрунтування своїх доводів, то судом встановлено, що на момент видачі довідки остання втратила чинність.

Суд зазначає, що за змістом ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.13-1 Закону України у разі виявлення за результатами перевірки поданих страхувальником недостовірних відомостей про застрахованих осіб

позивач має право видавати приписи щодо усунення цих порушень, у разі їх невиконання

у місячний строк - вносити відповідні зміни до реєстру

застрахованих осіб Державного реєстру. Звертатись до суду із вимогами щодо зобов'язання видати довідку чинним законодавством не передбачено.

Відповідно до ч. 1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Представником позивача не доведено суду обставин, на які посилається в обґрунтування своїх доводів.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року положення ч. 1 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України слід розуміти так, що суд, керуючись зазначеним принципом, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

За таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст. 124 Конституції України, ст.ст. 2, 8-14, 86, 158-163, ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 КАС України.

Постанова складена в повному обсязі 20.02.2015 року.

Суддя (підпис) Мигалюк Ю.В.