Справа № 490/4676/13
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" січня 2015 р. м. Київ К/800/30872/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва у якому просив суд визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови йому у проведенні перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до ст.ст. 129, 138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та зобов'язати відповідача здійснити йому перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до ст.ст. 129, 138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», виходячи із заробітної плати працюючого судді Заводського районного суду м. Миколаєва та провести відповідні виплати на підставі довідок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області від 24.04.2012 року та 27.03.2013 року, з 01.01.2012 року по день припинення права на таку виплату.

1 липня 2013 року позивач ОСОБА_4 подав заяву про зміну предмету позову та розмірів позовним вимог, згідно яких просив визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у проведенні йому перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці з 3 червня 2013 року на підставі довідок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Миколаївській області від 07.06.2013 року № 7/1-706/13 та № 5/2707/13 відповідно до ст.ст. 129,138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та на виконання рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 і зобов'язати відповідача з 3 червня 2013 року здійснювати позивачу перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до ст.ст. 129,138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»та з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013, виходячи із заробітної плати працюючого судді Заводського районного суду м. Миколаєва і стажу роботи позивача, який надає право на отримання зазначеного грошового утримання, а також проводити відповідні виплати по день припинення права на такі виплати зі здійсненням відповідного перерахунку після кожної зміни суддівської винагороди суддів вказаного вище суду внаслідок збільшення визначеної законом мінімальної заробітної плати.

Згідно заяви від 13.08.2013 року позивач збільшив заявлені позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь недоплачене щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в червні 2013 року в розмірі 9344,16 грн., а з 1 липня 2013 року по день винесення судом рішення в справі - 10382,4 грн. за кожний повний місяць, рішення в частині стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 1 жовтня 2013 року вирішено роз'єднати у самостійні провадження позовні вимоги заявлені позивачем згідно позовної заяви від 24.04.2013 року та заявлені позивачем у заявах про зміну предмету позову і розміру позовних вимог від 01.07.2013 року, 13.08.2013 року.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 жовтня 2013 року позов задоволено, визнано неправомірними дії відповідача в проведенні позивачу перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до ст.ст. 129,138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та зобов'язано відповідача здійснити позивачу перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до ст.ст. 129,138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», виходячи із заробітної плати працюючого судді Заводського районного суду м. Миколаєва та провести відповідні виплати на підставі довідок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області від 24.04.2012 року, 27.03.2013 року з 01.01.2012 року по день припинення права на таку виплату.

Згідно постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2014 року апеляційну скаргу відповідача задоволено частково, постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 жовтня 2013 року скасовано та прийнято нову, якою адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії відповідача в проведенні позивачу перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до ст.ст. 129,138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та зобов'язано відповідача здійснити позивачу перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до ст.ст. 129,138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», виходячи із заробітної плати працюючого судді Заводського районного суду м. Миколаєва та провести відповідні виплати на підставі довідок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області від 24.04.2012 року, 27.03.2013 року з 03.06.2013. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням апеляційної інстанції, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення, як таке, що прийнято із порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач у своїй скарзі зазначає, що відмова у перерахунку позивачу щомісячного грошового утримання судді у відставці ґрунтувалась на положеннях рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № рп/2013 у справі 1-2/2013, оскільки після його винесення дійсно були визнані неконституційними положення законодавства, якими передбачалось, що виплата суддям пенсії (довічного грошового утримання) здійснюється без індексації та без проведення перерахунків, проте у чинному законодавстві України відсутні положення, які б передбачали проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання для суддів загальної юрисдикції. Крім того не враховано постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.11.2013 року по справі № 490/11480, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2014 року, якою вирішений аналогічний спір та зобов'язано відповідача здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_4 згідно довідок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області № 7/1-706/13 та № 5/2707/13 від 07.06.2013 року починаючи з 03.06.2013 року, здійснити відповідні виплати на підставі проведеного перерахунку по день припинення права на такі виплати. Вказане судове рішення відповідачем виконано.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, відповідно до статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій не дотримано вимог процесуального права від яких прямо залежало правильне по суті вирішення справи.

Як зазначалось вище, після подачі позивачем позову 24.04.2013 року, в подальшому ним на підставі ст. 51 КАС України, 01.07.2013 року подано заяву про зміну предмету позову та розміру позовних вимог, а 13.08.2013 року заяву про збільшення позовних вимог.

Вказані процесуальні дії вчиненні позивачем до початку розгляду справи.

Статтею 3 КАС України визначено, що позивач - це, зокрема, особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За змістом частини 1 статті 51 КАС України позивач має право в будь-який час до закінчення судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від адміністративного позову. Позивач має право відмовитися від адміністративного позову у суді апеляційної чи касаційної інстанції до закінчення відповідно апеляційного чи касаційного розгляду. Позивач має право до початку судового розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Зміна предмету позову означає зміну матеріально-правової вимоги до позивача, а зміна підстави позову означає зміну обставин, якими позивач обґрунтовує свою вимогу до відповідача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Згідно ч. 1 ст. 137 КАС України позивач може протягом всього часу судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. До початку судового розгляду справи по суті позивач може змінити підставу або предмет адміністративного позову, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. Заява про зміну позовних вимог повинна відповідати вимогам, які встановлені цим Кодексом для позовних заяв. У разі невідповідності такої заяви вимогам статті 106 цього Кодексу суд своєю ухвалою повертає її позивачу. Ухвала суду, прийнята за результатами розгляду питання про прийняття заяви про зміну позовних вимог, окремо не оскаржується.

Отже, колегія суддів касаційного суду дійшла висновку про те, що позивачем своєю заявою від 01.07.2013 року (а.с.18-21) було повністю змінено предмет позову, тобто змінено матеріально-правові вимоги до позивача.

Однак, судом першої інстанції, на що не звернув увагу суд апеляційної інстанції, в порушення ст.ст. 11, 51, 137 КАС України, не враховано принципу диспозитивності та не прийнято ухвалу за результатами розгляду питання про прийняття заяви про зміну позовних вимог, а прийнято ухвалу про роз'єднання у самостійні провадження вимог заявлених 24.04.2013 року та 01.07.2013 року і 13.08.2013 року.

Відтак, вказані грубі порушення процесуального права призвели фактично до розгляду матеріально-правових вимог в даній справі, які позивач не вимагав вирішувати.

При цьому, з матеріалів справи, зокрема документів доданих відповідачем до касаційної скарги вбачається, що позовні вимоги, які фактично ставились позивачем, згідно заяви про зміну предмету позову та розмірів позовних вимог від 01.07.2013 року і 13.08.2013 року були вирішені постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.11.2013 року по справі № 490/11480, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2014 року і вказане судове рішення відповідачем виконано.

Вказані обставини не були досліджені та враховані також і під час перегляду даної справи судом апеляційної інстанції.

Таким чином, суду першої інстанції слід вирішити питання про задоволення клопотання про прийняття заяви про зміну позовних вимог, при цьому, оскільки як зазначалось вище, змінені вимоги вирішено судовим рішенням яке вступило в законну силу та виконано, слід вирішити питання з огляду на приписи, як ст.ст.11,51,137 КАС України так і ст.157 КАС України.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, однак згідно ч. 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі, судові рішення у справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати все вище викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2014 року та постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 2 жовтня 2013 року в справі № 490/4676/13-а - скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді: І.Я. Олендер

С.Є. Амєлін

М.Г. Кобилянський