Справа № 803/26/15-а
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 рокуСправа № 803/26/15-a

Волинський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Дмитрука В.В.,

суддів Ксензюка А.Я., Денисюка Р.С.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказу, рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМС України у Волинській області) про визнання неправомірними та скасування наказу УДМС України у Волинській області від 29.08.2014 р. № 78 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішення ДМС України від 14.10.2014 р. № 41-44 про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання УДМС України у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.09.2014 р. позивач, перебуваючи у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців, отримав повідомлення № 13 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане УДМС України у Волинській області, у якому було зазначено, що відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було названо наказ УДМС України у Волинській області від 29.08.2014 р. № 78.

Позивач вважає, що наказ УДМС України у Волинській області від 29.08.2014 р. № 78 є незаконним та необґрунтованим з таких причин: 1) порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення від 14.10.2014 р. № 41-14 та встановленого законом порядку повідомлення про прийняття УДМС України у Волинській області повідомлення № 13 від 01.09.2014 р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) незаконність та необґрунтованість наказу УДМС України у Волинській області від 29.08.2014 року № 78, що є наслідком неналежного виконання свого обов'язку всебічно та ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 3) порушення положень міжнародних договорів в результаті ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач просить визнати неправомірними та скасувати наказ УДМС України у Волинській області від 29.08.2014 р. № 78, рішення ДМС України від 14.10.2014 р. № 41-14 та зобов'язати УДМС України у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В поданих до суду письмових запереченнях проти адміністративного позову представник відповідачів - ДМС України та Управління ДМС України у Волинській області адміністративний позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні з таких підстав.

За результатами розгляду скарги позивача на рішення УДМС України у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено, що відомості, які наводить заявник, є суперечливими, останній під дію Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не підпадає, умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 згаданого Закону, відсутні. З матеріалів особової справи позивача вбачається відсутність суб'єктивного елементу обґрунтованості побоювання зазнати переслідування з боку компетентних органів Шрі-Ланки. Позивач взагалі не був об'єктом зацікавленості правоохоронних чи інших органів Шрі-Ланки, оскільки після ліквідації організації «Тигрів визволення Таміл-Іламу» в 2009 році він й надалі тривалий час проживав на батьківщині, працював на посаді водія та в подальшому безперешкодно залишив її територію. Про відсутність заборони компетентних органів влади Шрі-Ланки на виїзд заявника засвідчує той факт, що залишаючи країну, заявник використав повітряний простір, прямуючи з Шрі-Ланки до Москви. При цьому, перетин кордону передбачає проведення відповідної перевірки особи та її документів. Проте позивач, який побоюється переслідувань та розправи з боку організації, безперешкодно перетнув кордон та не був затриманий, що ставить під сумнів факт побоювання. На території країни громадянської належності заявника залишилися проживати його дружина та двоє дітей, яким, за словами заявника, нічого не загрожує.

Крім того, в співбесіді заявник повідомив, що він бажав потрапити до країн Західної Європи, оскільки рівень життя у них досить високий. Вказане дає підстави вважати, що останній відноситься до категорії економічних мігрантів, осіб, які добровільно залишають країну своєї громадської належності з метою пошуку кращих умов життя, а не до категорії біженців, які побоюються за своє життя в наслідок переслідувань, тощо.

Ні до УДМС України у Волинській області, ні до ДМС України жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування та погрози переслідування позивачем на своїй батьківщині, надано не було. Як вбачається із наведених фактів, позивач за жодною із конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, переслідування достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують подій переслідування саме позивача та свідчать, що метою залишення країни постійного проживання є виїзд до країн Західної Європи.

Окрім того, здійснивши в'їзд на територію України ОСОБА_1 не звернувся у встановленому порядку за захистом, а намагався у незаконний спосіб перетнути державний кордон України зі Словацькою Республікою, де був затриманий прикордонним нарядом.

УДМС України у Волинській області, де розглядалася заява ОСОБА_1, було належним чином проаналізовано всі подані ним відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» правомірно прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач та представник позивача в судове засідання не прибули, подали заяву, в якій просили розгляд справи здійснювати без їх участі.

Частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на відсутність потреби заслуховувати пояснення свідка чи експерта, колегія суддів постановила усну ухвалу про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, громадянин Шрі-Ланки, ІНФОРМАЦІЯ_1, подав до УДМС України у Волинській області заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав побоювання стати жертвою політичного переслідування чи тортур, нелюдського або такого, що принижує честь поводження у країні походження Шрі-Ланка.

22.08.2014 р. із заявником було проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол.

На підставі матеріалів особової справи № 2014 LT 0013 громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 головним спеціалістом сектору у справах біженців та соціальної інтеграції УДМС України у Волинській області Котухою С. В. складено висновок від 26.08.2014 р. щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом УДМС України у Волинській області «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину Шрі-Ланка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням УДМС України у Волинській області від 01.09.2014 р. № 0701/13 позивача було повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач подав до ДМС України скаргу на рішення УДМС України у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте рішенням ДМС України від 14.10.2014 р. № 41-14 скаргу позивача відхилено.

Повідомленням ДМС України від 27.10.2014 р. № 24 позивача було повідомлено про відхилення скарги на рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 даного Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника

Згідно з частинами 1, 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як слідує із висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 26.08.2014 р. позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що заявник не навів жодних правдоподібних фактів та доказів щодо перебування в організаціях (політичних, громадських, військових) та причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які б були пов'язані із його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, а тому під конвенційні ознаки біженця не підпадає. Крім того, позивачем не надано жодних аргументованих, обґрунтованих та правдоподібних пояснень, конкретних фактів щодо побоювань стати жертвою переслідувань. Заявник не залишив країну походження з метою набуття міжнародного захисту, а шукав для себе кращого життя. Перебуваючи в Україні тривалий час із заявою про надання статусу біженця не звертався, а зробив це лише після затримання його прикордонним загоном ДПС України за спробу незаконного перетину кордону з України в Словацьку Республіку і поміщення до ПТПІ в селі Журавичі Ківерцівського району.

На думку суду, такі висновки органу державної міграційної служби відповідають фактичним обставинам справи та вимогам законодавства, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів особової справи № 2014 LT 0013, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1. в Шрі-Ланці, м. Трінкомолі, за національністю шріланкієць, християнин, одружений та має двоє дітей, з моменту народження проживав та працював водієм в Шрі-Ланці.

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що має проблеми з військовими силами у Шрі-Ланці, Кримінальний розслідувальний департамент щодня піддавав його тортурам, а тому він не може там жити і потребує притулку.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.06.2014 р., яка набрала законної сили, задоволено адміністративний позов ДПС України Західного регіонального управління 94 прикордонного загону та примусово видворено за межі України громадянина республіки Шрі-Ланка ОСОБА_1.

Вказаною постановою суду встановлено, що 04.06.2014 р. ОСОБА_1 здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України з Словацькою Республікою поза межами пункту пропуску.

Аналіз матеріалів справи показав, що відомості, які наводить позивач, мають суперечливий характер, логічно між собою не пов'язані та не викликають довіри.

Як вбачається з пояснень позивача, наданих під час співбесіди із працівником УДМС України у Волинській області 22.08.2014 р., заявник повідомив, що з країни постійного проживання (Шрі-Ланки) він виїхав в м. Дубаї ОАЕ, де пробув 20 днів і вилетів літаком до Москви. Залишаючи Шрі-Ланку він хотів потрапити до країн Західної Європи, оскільки рівень життя у них досить високий. В Україну позивач прибув 03.06.2014 р. нелегально, використавши автомобільний транспорт. На території країни громадянської належності заявника залишилися проживати його дружина та двоє дітей, яким нічого не загрожує.

Суд звертає увагу на те, що позивач жодних доказів на підтвердження його переслідування чи загрози його життю в країні походження не надав.

Такі обставини, а також факт залишення дружини та двох дітей, яким, за словами позивача, нічого не загрожує, не узгоджуються із доводами позивача, наведеними для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, спроба незаконного перетину державного кордону України, здійснена на наступний день після в'їзду в Україну, свідчить про те, що позивач мав намір потрапити в країни Західної Європи з метою пошуків кращого життя, що не заперечується і самим позивачем, а не з підстав, визначених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, потрапивши в Україну незаконним шляхом ОСОБА_1 не звертався до органів міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як і перебуваючи в третіх країнах, а звернувся лише під час перебування у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, розташованому у селі Журавичі, Ківерцівського району Волинської області.

У зв'язку із вищенаведеним, суд погоджується із висновками органів державної міграційної служби про те, що пояснення позивача про переслідування в країні його громадянської належності не є переконливими, не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань в країні його громадянської належності (Шрі-Ланка) та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, УДМС України у Волинській області приймаючи рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи, що наказ УДМС України у Волинській області від 29.08.2014 р. № 78 є правомірним, тому в задоволенні взаємопов'язаних позовних вимог про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 14.10.2014 р. № 41-14 та зобов'язання УДМС України у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слід відмовити.

Керуючись статтями 2, 69-72, 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя В.В. Дмитрук

Судді А.Я. Ксензюк

Р.С.Денисюк

Згідно з оригіналом:

Суддя В.В. Дмитрук