Справа № 826/19325/14
Суддя: Санін Б.В.
Дата ухвалення: 2015-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі головуючого судді Саніна Б.В., при секретарі судового засідання Дмитрієвій В.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

Спільного українсько-німецького товариства з обмеженою відповідальністю

з іноземною інвестицією "КЕРШЕР"

до

Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного

комітету України

про

визнання протиправним та скасування розпорядження

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва завернулось Спільне українсько-німецьке товариство з обмеженою відповідальністю з іноземною інвестицією «Кершер» (надалі-позивач/СУН ТОВІІ «Кершер») з адміністративним позовом до Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (надалі-відповідач/ПОТВ АМК України), в якому просить суд:

2. Витрати по справі покласти на відповідача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.12.2014 р. відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

В судове засідання з’явився представник позивача, який позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити з підстав викладених в адміністративному позові, зокрема зазначає, що оскаржуване Розпорядження №02/143-р є протиправним та таким, що винесене з порушенням норм чинного законодавства, а саме Закону України «Про захист економічної конкуренції» (надалі-Закон №2210) та Методики визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України №49-р від 05.03.2002 р. (надалі-Методика №49-р). В той же час, зазначає, що відповідачем не доведено факту монопольного (домінуючого) становища на ринку СУН ТОВІІ «Кершер» та наявності в його діях чи становищі ознак ринкової влади у розумінні п.10.3 Методики №49-р, а тому на думку позивача оскаржуване розпорядження підлягає скасуванню.

В судове засідання з’явився представник відповідача, який проти позовних вимог заперечує в повному обсязі, просить суд в їх задоволенні відмовити з підстав викладених в письмових запереченнях, зокрема зазначає, що оскаржуване Розпорядження №02/143-р прийняте відповідачем у межах його компетенції та з дотриманням норм чинного законодавства про захист економічної конкуренції. Більше того, зазначає про те, що прийняття відповідачем оскаржуваного розпорядження не може порушувати права та законні інтереси СУН ТОВІІ «Кершер», оскільки воно лише фіксує становище позивача і не породжує для останнього жодних правових наслідків. При цьому, звертає увагу, що зайняття суб'єктом господарювання монопольного (домінуючого) становища само по собі не становить порушення конкурентного законодавства, порушенням є лише зловживання монопольним становищем.

На підставі ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі-КАС України), суд дійшов висновку про можливість перейти до розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Розглянувши наявні в матеріалах докази, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позов, оцінивши докази які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання доручень АМК України №13-09/182 від 07.05.2014 р., №13-09/383 від 13.08.2014 р. та №13-09/383 від 20.08.2014 р., відповідачем було проведено дослідження стану конкуренції на регіональних ринках роздрібної торгівлі низькооктановими, високооктановими бензинами та дизпаливом за періоди у 2012 р., 2013 р. та I півріччя 2014 р.

Зокрема, як встановлено судом під час розгляду адміністративної справи, що не заперечується сторонами, відповідачем було проведено дослідження регіонального ринку роздрібної торгівлі дизельним паливом в межах автомагістралі державного значення М-03 Київ-Харків-Довжанський, що проходить по території Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Великобагачанського, Решитилівського, Полтавського та Чутівського районів Полтавської області.

Так, за результатами вищезазначеного дослідження було встановлено, що за підсумками діяльності у 2012 р. на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в територіальних (географічних) межах автомагістралі державного значення М-03 Київ-Харків-Довжанський, що проходить по території Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Великобагачанського, Решитилівського, Полтавського та Чутівського районів Полтавської області монопольне (домінуюче) становище займали СУН ТОВІІ «Кершер» з часткою 16,74 %, ПІІ «Лукойл-Україна», ТОВ «Золотий екватор», ТОВ «Альянс Холдинг», ПП «ОККО-Нафтопродукт», сукупна частка яких перевищувала 70% та між ними була відсутня конкуренція.

Враховуючи вищевикладене, з метою з’ясування питання на рахунок того, чи зазнає СУН ТОВІІ «Кершер» конкуренції на вказаному ринку з боку ТОВ «Золотий Екватор», ПП «Окко-Нафтопродукт», ПІІ «Лукойл-Україна», ТОВ «Альянс Холдинг» та інших учасників ринку, 05.09.2014 р. відповідачем було надіслано на адресу позивача лист №02/4957, яким було запропоновано останньому надати інформацію з відповідними письмовими доказами на її підтвердження на рахунок того, чи зазнавав позивач конкуренції з боку ТОВ «Золотий Екватор», ПП «Окко-Нафтопродукт», ПІІ «Лукойл-Україна», ТОВ «Альянс Холдинг» та інших суб’єктів господарювання. При цьому, відповідачем було повідомлено позивача, про те, що у разі ненадання відповідних відомостей ПОТВ АМК України матиме достатні підстави для визнання СУН ТОВІІ «Кершер», таким що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизпаливом в територіальних межах автомагістрального шляху державного значення М-03 Київ-Харків-Довжанський за підсумками роботи у 2012 році.

11.09.2014 р. СУН ТОВІІ «Кершер» було надіслано на адресу відповідача лист №171, в якому позивачем було зазначено про порушення ПОТВ АМК України при визначенні територіальних (географічних) меж ринку та часток суб’єктів господарювання, положень Закону №2210 та Методики №49-р. При цьому, було повідомлено, що СУН ТОВІІ «Кершер» зазнавало значної конкуренції з боку ТОВ «Золотий Екватор», ПІІ «Лукойл Україна», ТОВ «Альянс Холдинг», ПП «Окко Нафтопродукт», а також вони всі разом зазнавали значної конкуренції з боку інших суб’єктів господарювання.

Розглянувши надану листом №171 відповідь, вважаючи, що позивачем не надано належних доказів, які підтверджують те, обставини зазначені в листі №171, а саме щодо наявності між ТОВ «Золотий Екватор», ПІІ «Лукойл Україна», ТОВ «Альянс Холдинг», ПП «Окко Нафтопродукт» та СУН ТОВІІ «Кершер» конкуренції, 07.10.2014 р. відповідачем було винесено оскаржуване Розпорядження №02/143-р, яким було визнано СУН ТОВІІ «Кершер» таким, що у 2012 р. займав монопольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизпаливом в межах автомагістрального шляху державного значення М-03 Київ-Харків-Довжанський, що проходить по території Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Великобагачанського, Решитилівського, Полтавського та Чутівського районів Полтавської області.

Не погоджуючись із винесеним Розпорядженням №02/143, вважаючи його протиправним та таким, що порушує законні права та інтереси позивача, останній звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи усіх форм дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ч.1 ст.1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» (надалі-Закон №3659) Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Зокрема, п.11 ч.1 ст.7 Закону №3659 визначено, що у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).

В той же час, в п.7 ч.5 ст.14 Закону №3659 також зафіксовано, що Адміністративна колегія територіального відділення Антимонопольного комітету України має повноваження проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення (розпорядження).

Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що відповідач наділений правом проводити дослідження ринку, в тому числі й у сфері роздрібної торгівлі дизельним пальним, визначати межі такого ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення чи розпорядження.

В той же час, нормативно правовим актом, що визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин є Закон №2210.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону №2210 суб'єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо: на цьому ринку у нього немає жодного конкурента; не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб'єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар'єрів для доступу на ринок інших суб'єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.

Монопольним (домінуючим) вважається становище суб'єкта господарювання, частка якого на ринку товару перевищує 35 відсотків, якщо він не доведе, що зазнає значної конкуренції (ч.2 ст.12 Закону №2210).

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону №2210 монопольним (домінуючим) також може бути визнане становище суб'єкта господарювання, якщо його частка на ринку товару становить 35 або менше відсотків, але він не зазнає значної конкуренції, зокрема внаслідок порівняно невеликого розміру часток ринку, які належать конкурентам.

При цьому, відповідно до ч.4 ст.12 Закону №2210 вважається, що кожен із двох чи більше суб'єктів господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо стосовно певного виду товару між ними немає конкуренції або є незначна конкуренція і щодо них, разом узятих, виконується одна з умов, передбачених ч.1 цієї статті.

Згідно ч.5 ст.12 Закону №2210 монопольним (домінуючим) вважається також становище кожного з кількох суб'єктів господарювання, якщо стосовно них виконуються такі умови, зокрема: сукупна частка не більше ніж трьох суб'єктів господарювання, яким на одному ринку належать найбільші частки на ринку, перевищує 50 відсотків; сукупна частка не більше ніж п'яти суб'єктів господарювання, яким на одному ринку належать найбільші частки на ринку, перевищує 70 відсотків і при цьому вони не доведуть, що стосовно них не виконуються умови ч.4 цієї статті.

Порядок визначення монопольного (домінуючого) становища суб'єктів господарювання на ринку визначається Методикою №49-р.

Так, пп.10.1.1 – пп.10.1.4 п.10.1 Методики №49-р визначено, що установлення монопольного (домінуючого) становища суб'єкта (суб'єктів) господарювання включає такі дії, зокрема: визначення частки суб'єкта господарювання, сукупна частка кількох суб'єктів господарювання, яким належать найбільші частки на ринку (відповідно п'яти, чотирьох, трьох або двох); установлення перевищення часткою суб'єкта господарювання, сукупною часткою кількох суб'єктів господарювання, яким належать найбільші частки на ринку, кількісних показників, які передбачені ст.12 Закону, а саме для: одного суб'єкта господарювання - 35 відсотків; трьох або двох суб'єктів господарювання - 50 відсотків; п'яти або чотирьох суб'єктів господарювання - 70 відсотків; спростування (при потребі) доводів відповідача (відповідачів), щодо відсутності монопольного (домінуючого) становища на ринку; визнання монопольного (домінуючого) становища суб'єкта господарювання, частка якого на ринку перевищує 35 відсотків, кожного з кількох (п'яти, чотирьох, трьох або двох) суб'єктів господарювання, яким належать найбільші частки на ринку, що у сукупності перевищують відповідно 70 або 50 відсотків.

Відповідно до пп.10.1.5 п.10.1 Методики №49-р у випадку, коли визначається монопольне (домінуюче) становище суб'єкта господарювання, частка якого на ринку менше 35 відсотків: установлення ознак того, що суб'єкт господарювання не зазнає значної конкуренції на ринку; спростування доводів суб'єкта господарювання, що він зазнає значної конкуренції, і визнання становища суб'єкта господарювання на ринку монопольним (домінуючим).

Згідно пп.10.1.6 п.10.1 Методики №49-р у випадку, коли визначається монопольне (домінуюче) становище кількох суб'єктів господарювання (крім випадків, зазначених у пп.10.1.4): встановлення ознак того, що: між зазначеними суб'єктами господарювання немає конкуренції або є незначна конкуренція; зазначені суб'єкти господарювання разом узяті не зазнають значної конкуренції або не мають жодного конкурента; спростування (при наявності) доводів зазначених суб'єктів господарювання, що між цими суб'єктами господарювання є значна конкуренція; суб'єкти господарювання разом узяті мають конкурентів і зазнають значної конкуренції; визнання монопольним (домінуючим) становища кожного з кількох суб'єктів господарювання.

Водночас, положеннями п.10.2 Методики №49-р визначено, що монопольним (домінуючим) становищем суб'єкта (суб'єктів) господарювання визнається становище, коли зокрема:

- частка одного суб'єкта господарювання на ринку перевищує 35 відсотків, якщо він не довів, що: має конкурента (ів) на ринку; зазнає значної конкуренції внаслідок відсутності обмеженості можливостей доступу інших суб'єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, відсутності бар'єрів для вступу на ринок інших суб'єктів господарювання, відсутності пільг чи інших обставин;

- сукупна частка на ринку: трьох або двох суб'єктів господарювання, яким на ринку належать найбільші частки, перевищує 50 відсотків; п'яти або чотирьох суб'єктів господарювання, яким на ринку належать найбільші частки, перевищує 70 відсотків, якщо вони не довели, що: між ними існує значна конкуренція; вони разом узяті мають конкурента(ів) на ринку та зазнають значної конкуренції внаслідок відсутності обмеженості можливостей доступу інших суб'єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, відсутності бар'єрів для вступу на ринок інших суб'єктів господарювання, відсутності пільг чи інших обставин.

- частка одного суб'єкта господарювання на ринку менше 35 відсотків, якщо він не спростував доводів органів Антимонопольного комітету України про те, що він не зазнає значної конкуренції, зокрема внаслідок порівняно невеликого розміру часток ринку, які належать конкурентам.

- якщо два чи більше суб'єктів господарювання (крім випадків, передбачених п.10.2.2 Методики) не спростували доводів органів Антимонопольного комітету України про те, що: між ними немає конкуренції або є незначна конкуренція; вони разом узяті не мають жодного конкурента на ринку або зазнають значної конкуренції внаслідок відсутності обмеженості можливостей доступу інших суб'єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, відсутності бар'єрів для вступу на ринок інших суб'єктів господарювання, відсутності пільг чи інших обставин.

Таким чином, з аналізу вищевикладених норм вбачається, що чинним законодавством чітко визначено обставини, відповідно до яких суб’єкта господарювання може визнано таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами аналізу інформації отриманої від учасників ринку роздрібної торгівлі дизельним паливом відповідачем було встановлено, що в територіальних межах автомагістралі Київ-Харків-Довжанський, що проходить по території семи районів Полтавської області в період 2012 р. здійснювали діяльність по роздрібній реалізації світлих нафтопродуктів 19 суб’єктів господарювання через 47 автозаправних станцій.

В той же час, за результатами проведеного дослідження відповідачем було встановлено, що частка СУН ТОВІІ «Кершер» за підсумками діяльності у 2012 р. на ринку роздрібної торгівлі дизельним пальним в територіальних (географічних) межах автомагістрального шляху державного значення М-03 Київ-Харків-Довжанський, що проходить по території Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Великобагачанського, Решитилівського, Полтавського та Чутівського районів Полтавської області складає 16,74 %. Водночас, відповідачем було встановлено, що найбільші частки на ринку у 2012 р. належали – ПП «Лукойл-Україна», СУН ТОВІІ «Кершер», ТОВ «Золотий Екватор», ТОВ «Альянс Холдинг», ПП «Окко-Нафтопродукт», при цьому сукупна частка цих суб’єктів господарювання становила 71,56 %.

Так, суд погоджується з доводами відповідача, на рахунок необґрунтованості тверджень позивача, про те, що сукупна частка вищезазначених суб’єктів господарювання за підсумками роботи у 2012 р. склала 47,8 %, а частка СУН ТОВІІ «Кершер» – 13,0 %, адже як вбачається з матеріалів справи, вищезазначені доводи позивача спростовуються висновками Подання №02/536-МС від 07.10.2014 р. про визначення монопольного (домінуючого) становища суб’єктів господарювання на ринку роздрібної торгівлі дизпаливом в територіальних межах автомагістрального шляху державного значення М-03 Київ-Харків-Довжанський, що проходить по території Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Великобагачанського, Решитилівського, Полтавського та Чутівського районів Полтавської області за підсумками роботи у 2012 р., 2013 р. та I півріччі 2014 р.

В той же час, суд приймає до уваги посилання відповідача, на рахунок того, що позивачем не надано доказів, на підтвердження того, що між ПП «Лукойл-Україна», ТОВ «Золотий Екватор», ТОВ «Альянс Холдинг», ПП «Окко-Нафтопродукт» та СУН ТОВІІ «Кершер» існувала конкуренція, як і не було надано інформації, яким чином діяльність конкурентів впливала на його становище, його цінову політику, збільшення чи зменшення обсягів реалізації продукції, в яких саме межах території авто магістрального шляху Київ-Харків-Довжанський, позивач зазнавав конкуренції з боку інших суб’єктів господарювання, внаслідок чого суд критично ставиться до доводів позивача, на рахунок протиправності оскаржуваного Розпорядження №02/143-р, відповідно до якого СУН ТОВІІ «Кершер» було визнано таким, що у 2012 р. займало монопольне (домінуюче) становище на ринку роздрібної торгівлі дизпаливом в межах автомагістрального шляху державного значення М-03 Київ-Харків-Довжанський, що проходить по території Пирятинського, Лубенського, Хорольського, Великобагачанського, Решитилівського, Полтавського та Чутівського районів Полтавської області.

Відповідно до ч.1 ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. При цьому, в п.1 ч.2 ст.17 КАС України зафіксовано, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.3 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Таким чином, судовому захисту в адміністративних судах України підлягає саме порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов’язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Отже, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оскаржується, та підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому слід зазначити, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення можливості чи неможливість реалізації її законного права таабо виникнення додаткового обов'язку.

Так, суд вважає за необхідне звернути увагу, що вирішення питання про прийняття розпорядження щодо визначення монопольного (домінуючого) становища на ринку належить до виняткової компетенції органів антимонопольного комітету та є способом реалізації покладених на них законодавством владних управлінських функцій у сфері забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Зокрема, перелік порушень законодавства про захист економічної конкуренції визначено ст.50 Закону №2210.

Так, положеннями ст.50 Закону №2210 визначено, що порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є: антиконкурентні узгоджені дії; зловживання монопольним (домінуючим) становищем; антиконкурентні дії органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю; невиконання рішення, попереднього рішення органів Антимонопольного комітету України або їх виконання не в повному обсязі; здійснення учасниками узгоджених дій - суб'єктами господарювання дій, заборонених згідно з ч.5 ст.10 цього Закону; делегування повноважень органів влади чи органів місцевого самоврядування у випадках, заборонених згідно із ст.16 цього Закону; вчинення дій, заборонених згідно із ст.17 цього Закону; обмежувальна та дискримінаційна діяльність, заборонена згідно із ч.2 ст.18, ст.ст.19 та 20 цього Закону; обмежувальна діяльність, заборонена згідно із ч.1 ст.18 цього Закону; недотримання умов, передбачених п.2 ч.3 ст.22 цього Закону; порушення положень погоджених з органами Антимонопольного комітету України установчих документів суб'єкта господарювання, створеного в результаті концентрації, якщо це призводить до обмеження конкуренції; концентрація без отримання відповідного дозволу органів Антимонопольного комітету України, у разі якщо наявність такого дозволу необхідна; неподання інформації Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню у встановлені органами Антимонопольного комітету України, головою його територіального відділення чи нормативно-правовими актами строки; подання інформації в неповному обсязі Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню у встановлені органами Антимонопольного комітету України, головою його територіального відділення чи нормативно-правовими актами строки; подання недостовірної інформації Антимонопольному комітету України, його територіальному відділенню; створення перешкод працівникам Антимонопольного комітету України, його територіального відділення у проведенні перевірок, огляду, вилученні чи накладенні арешту на майно, документи, предмети чи інші носії інформації; надання рекомендацій суб'єктами господарювання, об'єднаннями, органами влади, органами місцевого самоврядування, органами адміністративно-господарського управління та контролю, що схиляють до вчинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції чи сприяють вчиненню таких порушень; обмеження в господарській діяльності суб'єкта господарювання у відповідь на те, що він звернувся до Антимонопольного комітету України, його територіального відділення із заявою про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; невиконання учасниками узгоджених дій, концентрації вимог і зобов'язань, якими було обумовлене рішення про надання дозволу на узгоджені дії, концентрацію; обмежувальна діяльність об'єднань, заборонена згідно зі ст.21 цього Закону.

Як вбачається з вищезазначеної норми закону, лише зловживання монопольним (домінуючим) становищем в даному випадку може потягнути за собою відповідальність.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що визнання суб'єкта господарювання таким, що займає монопольне (домінуюче) становище на ринку не є порушенням прав позивача. В оскаржуваному розпорядженні жодних фактів щодо зловживання СУН ТОВІІ «Кершер» монопольним (домінуючим) становищем не наведено.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, та приймаючи до уваги, те що оскаржуване Розпорядження №02/143-р жодним чином не порушує законних прав та інтересів позивача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною1 ст.6 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Частиною 1 ст.11 КАС України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ч.1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Крім того, в ч.2 ст.72 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вищевказане суд, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до положень ст.94 КАС України, судовий збір не відшкодовується.

Керуючись положеннями ст.ст. 2, 17, 71, 86, 158-163, 167, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Спільного українсько-німецького товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Кершер» до Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання протиправним та скасування розпорядження – відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Суддя Б.В. Санін