Справа № 2а-5172/10/1770
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2015-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" січня 2015 р. м. Київ К/800/36373/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Амєліна С.Є.,

Мойсюка М.І.,

провівши в порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою Управління Пенсійного фонду України в місті Рівне Рівненської області до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у місті Рівне (далі - Відділення Фонду) про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення боргу,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в місті Рівне Рівненської області (далі - Управління ПФУ) на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду 26 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2010 року Управління ПФУ пред'явило в суді позов, в якому просило суд зобов'язати Відділення Фонду вчинити дії по прийняттю до заліку сум згідно з актом щомісячної звірки витрат особових справ потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання за квітень - серпень 2010 року та стягнути витрати на виплату та доставку пенсій та допомоги на поховання за вказаний період в сумі 5 049, 46 гривень.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2010 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду 26 травня 2014 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги Управління ПФУ посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування прийнятих ними рішень та ухвалення нової постанови про задоволення позову.

В запереченні на касаційну скаргу Відділення Фонду просить залишити рішення судів попередніх інстанцій без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що спірні правовідносини сторін виникли у зв'язку з відмовою відділення Фонду прийняти до відшкодування витрати управління ПФУ на виплату та доставку пенсій по інвалідності (втраті годувальника) внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та допомоги на поховання в розмірі 5 049, 46 гривень, з яких:

- 656,62 гривень - витрати на виплату та доставку пенсій по інвалідності (втраті годувальника) особам, які стали інвалідами внаслідок нещасного випадку на виробництві (професійного захворювання) на території колишніх республік СРСР;

- 1 357,80 гривень - витрати на виплату пенсій по інвалідності внаслідок трудового каліцтва отриманого на території України;

- 2 770, 75 гривень - допомога на поховання сім'ї померлого або особі, яка здійснила поховання особи, яка отримувала пенсію по інвалідності (по втраті годувальника) внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

Відповідно до частини восьмої статті 34 Закону № 1105-ХІV, у разі смерті потерпілого від нещасного випадку або професійного захворювання, витрати на його поховання несе Фонд згідно з порядком, визначеним Кабінетом Міністрів України.

Порядок проведення витрат на поховання у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2001 року № 826. Він регулює питання відшкодування Фондом таких витрат страхувальнику або сім'ї застрахованого, чи іншій особі, яка здійснювала поховання потерпілого, на організацію поховання та пов'язаних з цим ритуальних послуг і визначає, що поховання провадяться у разі смерті потерпілого, що настала за обставин, за яких настає страховий випадок державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, перелік яких наведено Кабінетом Міністрів України (пункт 2 цього Порядку); організація поховання працівника, який загинув на виробництві або помер у лікарні під час лікування отриманої на виробництві травми, проводиться страхувальником (пункт 5 зазначеного Порядку).

Згідно з абзацом 2 частини дев'ятої статті 35 Закону № 1105-ХІV, у разі смерті потерпілого, який одержував страхові виплати і не працював, розмір відшкодування шкоди особам, зазначеним у статті 33 цього Закону, визначається виходячи із суми щомісячних страхових виплат і пенсії, які одержував потерпілий на день його смерті, з відповідним коригуванням щомісячних страхових виплат згідно із статтею 29 цього Закону. Причинний зв'язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я має підтверджуватися висновками відповідних медичних закладів.

Зі змісту частини четвертої статті 26 Основ, частини другої статті 24 Закону № 1105-ХІV слідує, якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між страховиками виник спір щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернулася застрахована особа. При цьому неналежний страховик має право звернутися до належного страховика та відшкодувати понесені ним витрати.

Правовий аналіз норм Закону № 1105-ХІV, що визначає правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві осіб, та зазначеного вище Порядку, затвердженого на виконання частини восьмої статті 34 цього Закону, дає підстави для висновку, що Фонд зобов'язаний відшкодовувати виплачені іншими страховиками суми допомоги на поховання лише тих осіб, які померли від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, тобто за умови наявності причинного зв'язку їх смерті з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Оскільки у справі, що розглядається, суди встановили, що доказів на підтвердження причинного зв'язку смерті інваліда з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я немає, їхній висновок про відсутність правових підстав для відшкодування понесених витрат на поховання інваліда за рахунок відділення Фонду, є правильним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з Відділення Фонду на користь Управління ПФУ витрат на виплату пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання особам, нещасні випадки з якими сталися на території республік колишнього СРСР, суди виходили з того, що, потерпілі, які отримали каліцтво за межами України не є застрахованими в Україні і за них не сплачувалися до Фонду страхові внески, а тому здійснення страхових виплат за рахунок страхових коштів Фонду є нецільовим використанням. Крім того, зазначив, що механізм відшкодування вказаних витрат передбачає здійснення розрахунків саме на централізованому рівні.

Втім, такого висновку суди дійшли з порушенням норм матеріального права.

Спеціальним законом, який визначає правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, є Закон № 1105-XIV.

Відповідно статті 2 Закону № 1105-XIV, його дія поширюється на осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від їх форм власності та господарювання (далі - підприємства), у фізичних осіб, на осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян - суб'єктів підприємницької діяльності. Особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону.

Таким чином, страховиком, який має виплачувати пенсію по інвалідності особі, котра стала інвалідом внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання на території колишніх республік СРСР, а в разі виплати такої пенсії органами Пенсійного фонду України - відшкодувати останньому витрати, є Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Також, відповідно статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у сфері пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року (далі Угода), пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 3 цієї Угоди встановлено, що всі витрати, пов'язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за даною Угодою, несе держава, яка надає забезпечення.

За змістом цієї норми взаємні розрахунки між державами можуть проводитися лише на підставі двосторонніх договорів.

Таким чином, витрати, понесені Управлінням ПФУ у зв'язку із виплатою та доставкою пенсій по інвалідності від трудового каліцтва (у тому числі й пенсій особам, які стали інвалідами від нещасного випадку на виробництві на території колишніх республік СРСР) підлягають відшкодуванню за рахунок Відділення Фонду як належного страховика від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання.

Зазначена правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 20 березня 2007 року № 21-1087во06, від 12 червня 2012 року № 21-165а12, від 23 квітня 2013 року (справа № 21-108а13) та 21 травня 2013 року № 21-129а13, 12 листопада 2013 року (справа № 21-394а13).

Ураховуючи наведене, висновок судів у справі, що розглядається, про відмову в задоволенні позовних вимог управління ПФУ про відшкодування витрат на виплату та доставку пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання особам, які стали інвалідами від нещасного випадку на виробництві на території колишніх республік СРСР в розмірі 2 419 гривень 6 копійок, ґрунтується на помилковому застосуванні норм матеріального права, а тому судові рішення в цій частині підлягають скасуванню.

Щодо відшкодування сум понесених Управлінням ПФУ витрат на централізованому рівні, слід зазначити наступне.

Статтею 16 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" визначено, що безпосереднє управління Фондом здійснюють його правління та виконавча дирекція. За змістом статті 18 цього ж Закону, виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду, проводить свою діяльність від імені Фонду у межах та в порядку, що визначаються його статутом і Положенням про виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування від нещасних випадків, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду, робочими органами виконавчої дирекції Фонду є, зокрема, її відділення в районах і містах обласного значення. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Згідно з пунктом 7 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України № 384/2011 від 6 квітня 2011 року, який набрав чинності з 18 квітня 2011 року, ПФУ здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (головні управління ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві, Севастополі, та управління ПФУ в районах, містах і районах у містах).

Отже, вимоги Управління ПФУ про відшкодування Відділенням Фонду витрат на виплату пенсій відповідають змісту його прав, як територіального органу ПФУ, щодо відшкодування понесених ним витрат та узгоджуються із компетенцією Відділення Фонду, основними завданнями якого згідно з Положенням про виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, затвердженим постановою правління цього Фонду від 20 квітня 2001 року № 15, крім іншого, визначено виконання завдань та основних принципів страхування від нещасного випадку, фінансування страхових виплат, а до повноважень у сфері здійснення процедури страхування та координації страхової діяльності - співпрацю з фондами з інших видів соціального страхування щодо відшкодування витрат, понесених ними у зв'язку з матеріальним забезпеченням потерпілих внаслідок нещасного випадку на виробництві та представництво інтересів страховика в органах державної виконавчої влади, органах місцевого самоврядування і судах.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 травня 2013 року (справа № 21-129а13).

З огляду на викладене, ухвалені у справі судові рішення неможна визнати законними та обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на виплату пенсій по інвалідності внаслідок трудового каліцтва отриманого на території України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки обставини зазначені у актах про нещасні випадки не відповідають вимогам страхового випадку, то відділенням Фонду не сформовані і не можуть формуватися справи по даних громадянах, так як вони не підпадають під дію Закону № 1105-ХIV.

Однак, суди попередніх інстанцій не мотивували в чому ж саме полягає ця невідповідність.

Наведені обставини, відповідно до частин другої та четвертої статті 227 КАС України, надають суду касаційної інстанції право скасувати постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий апеляційний розгляд саме в цій частині. У зв'язку з цим, касаційні скарги сторін підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 222, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Рівне Рівненської області задовольнити частково.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду 26 травня 2014 року в частині, якою вирішено спір про зобов'язання Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у місті Рівне вчинити дії по прийняттю до відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій по інвалідності (втраті годувальника) особам, які стали інвалідами внаслідок нещасного випадку на виробництві (професійного захворювання) на території колишніх республік СРСР в розмірі 656,62 гривень та витрат на виплату пенсій по інвалідності внаслідок трудового каліцтва отриманого на території України в розмірі 1 357,80 гривень та їх стягнення, скасувати.

Справу в частині позовних вимог Управління Пенсійного фонду України в місті Рівне Рівненської області про зобов'язання Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у місті Рівне вчинити дії по прийняттю до відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій по інвалідності (втраті годувальника) особам, які стали інвалідами внаслідок нещасного випадку на виробництві (професійного захворювання) на території колишніх республік СРСР в розмірі 656,62 гривень та витрат на виплату пенсій по інвалідності внаслідок трудового каліцтва отриманого на території України в розмірі 1 357,80 гривень та їх стягнення направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду 26 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам та оскарженню не підлягає.

Судді В.В.Швець

С.Є.Амєлін

М.І.Мойсюк