Справа № 2а-1870/714/12
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2015 року м. Київ К/9991/55814/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 3 травня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного комітету України у справах національностей та релігії, Державної міграційної служби України, треті особи сектор міграційної служби у Сумській області Державного комітету України у справах національностей і релігій, управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

У січні 2012 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів. Уточнивши позовні вимоги просив зобов'язати відповідачів переглянути рішення від 31 жовтня 2011 року № 573-11 про відмову у визнанні біженцем та визнати його біженцем.

Посилався на те, що рішення про відмову у визнанні біженцем є необґрунтованим та незаконним, оскільки його побоювання стати жертвою переслідування у разі повернення до Іраку пов'язані з віросповіданням, бо на момент звернення із заявою про визнання біженцем він є Свідком Єгови, змінив релігійний світогляд, спосіб життя та ідентичність і має проголошувати християнське вчення.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 3 травня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення судами норм матеріального та процесуального процесуального права та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є громадянином Іраку. 23 листопада 2010 року легально прибув в Україну з Іраку за своїм паспортом та офіційною навчальною візою.

21 березня 2011 року позивач звернувся до сектору міграційної служби у Сумській області із заявою про надання йому статусу біженця.

31 жовтня 2011 року Державний комітет України у справах національностей та релігії прийняв рішення № 573-11 про відмову у визнанні позивача біженцем через відсутність умов передбачених п. 1 ч. 1 п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». А 23 січня 2012 року ОСОБА_4 повідомлено про відмову у визнанні його біженцем.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що згідно доводів позивача та зібраних у справі доказів, відсутні умови, передбачені п. 1 ч. 1 п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» щодо визнання позивача біженцем.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судами попередніх інстанцій, під час співбесіди позивач вказував, що він є Свідком Єгови, змінив релігійний світогляд, спосіб життя та ідентичність і має проголошувати християнське вчення. Однак доказів того, що останній дійсно змінив віру, немає, тому відсутній один з обов'язкових критеріїв, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця - побоювання стати жертвою переслідувань пов'язане з релігією.

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.6-9 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності обґрунтованих побоювань з боку позивача стати жертвою переслідувань, що в свою чергу свідчить про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права безпідставні, не ґрунтуються на доказах та спростовуються висновками судів.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального та процесуального, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Сумського окружного адміністративного суду від 3 травня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2012 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк