Справа № 826/13303/14
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2015-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

25 лютого 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Борисюк Л.П.,

Собківа Я.М., ,

при секретарі Шевчук К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Національного банку України про визнання нечинною постанови частково,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати нечинним підпункт 9 пункту 1 постанови НБУ від 29.08.2014р. №540 у частині зобов'язання уповноважених банків обмежити видачу (отримання) банківських вкладів з нарахованими процентами в іноземній валюті готівкою через каси та банкомати після спливу встановленого договором банківського вкладу строку та зобов'язати відповідача внести доповнення до редакції підпункту 9 пункту 1 постанови НБУ від 29.08.2014р. №540, яким передбачити, що вимоги цього підпункту не поширюються на повернення готівкою банківських вкладів з нарахованими процентами в іноземній валюті через каси уповноважених банків після спливу встановленого договором банківського вкладу строку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне тлумачення і застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, апелянт просить скасувати постанову суду та винести нову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

11 лютого 2015 року позивач до суду апеляційної інстанції подав клопотання про зміну вимог, посилаючись на частину 1 статті 193 КАС України.

Обґрунтовуючи клопотання ОСОБА_3 зазначив, що постанова Правління Національного банку України від 29 серпня 2014 року №540 набрала чинності з 02 вересня та діла до 02 грудня 2014 року( пункт 4 цієї Постанови).Однак, на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції дія даної Постанови НБУ вичерпалася, а оспорюваний ним припис, що містився у підпункту 9 пункту 1 постанови Правління Національного банку України від 29 серпня 2014 року №540, було повністю відтворено у підпункті 9 пункту 6 Постанови Правління Національного банку України від 01 грудня 2014 року № 758, яка набрала чинності з 03 грудня 2014 року і діє до 03 березня 2015 року включно (пункт 10 цієї Постанови). Апелянт зазначає, внаслідок недобросовісних дій Національного банку України (постійні процесуальні зволікання в суді першої інтонації; зміна реквізитів нормативних документів з тим же самим змістом для ускладнення їх оспорювання в суді їх приписів), він змушений змінити свої вимоги шляхом викладення вимог до Національного банку України в такій редакції:

визнати нечинним підпункт 9 пункт 6 постанови Правління Національного банку України від 01 грудня 2014 року №758 у частині зобов'язання уповноважених банків обмежити видачу (отримання) банківських вкладів з нарахованими процентами в іноземній валюті готівкою через каси та банкомати після спливу, встановленого договором банківського вкладу, строку;

зобов'язати відповідача внести доповнення до редакції підпункту 9 пункту 6 постанови Правління Національного банку України від 001 грудня 2014 року №758, яким перебачити, що вимоги цього підпункту не поширюються на повернення готівкою банківських вкладів з нарахованими процентами в іноземній валюті через каси уповноважених банків після спливу, встановленого договором банківського вкладу, строку.

Розглянувши доводи, викладені апелянтом в обґрунтування зазначеного клопотання, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів апеляційного адміністративного суду вважає, що таке не підлягає задоволенню судом апеляційної інстанції в силу вимог частини 4 статті 195 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачаться, що позивач до суду першої інстанції не заявляв вимог про визнання нечинним підпункт 9 пункт 6 постанови Правління Національного банку України від 01 грудня 2014 року №758 та про зобов'язання відповідача внести доповнення до редакції підпункту 9 пункту 6 постанови Правління Національного банку України від 001 грудня 2014 року №758, такі не були предметом розгляду судом першої інстанції, а зазначені вимоги заявлено безпосередньо до суду апеляційної інстанції, відтак такі не можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в силу вимог частини 4 статті 195 КАС України,

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вимоги, які зазначені позивачем, не можуть бути предметом розгляду судом апеляційної інстанції, оскільки такі не заявлялися позивачем у суді першої інстанції та такі судом першої інстанції не вирішувалися по суті

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року - без змін з наступних підстав.

Згідно зі ст.198 ч.1 п.1 та ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено а матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» укладено Договір №263/65/585189 про відкриття депозитного рахунку вклад «Стабільний» в рамках Договору щодо банківського обслуговування від 03 березня. 2014 року. За умовами Договору, позивачем перераховано, а Банком прийнято на депозитний рахунок кошти у сумі вкладу 162 157 євро 44 центи на строк 185 днів з терміном повернення 04 вересня 2014 року. Процентна ставка за вкладом складає 6,50% річних.

Перерахування коштів вкладу підтверджується платіжним дорученням Банку №24221996 від 03 березня. 2014 року.

Відповідно до п.п.2.3 та 2.11 Договору, Банк повинен був повернути позивачеві кошти з нарахованими процентами 04 вересня 2014 року.

04 вересня 2014 року ОСОБА_3 намагався повернути частину вкладу з нарахованими процентами у сумі 150 000 євро, проте Банк відмовив повернути зазначену суму, посилаючись на обмеження, встановлене п.п.9 п. 1 постанови НБУ від 29.08.2014р. №540, згідно якого уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України. Зазначена вимога поширюється на видачу (отримання) готівкових коштів як в межах України, так і за її межами, незалежно від кількості рахунків клієнтів в одному банку.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що постанова №540 від 29 серпня.2014 рооку «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» прийнята Національним банком України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції вірним, з огляду на наступне.

Згідно з частиною другою статті 99 Конституції України та статті 6 Закону України «Про Національний банк України», забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією Національного банку України. На виконання своєї основної функції Національний банк України сприяє дотриманню цінової стабільності в Україні шляхом забезпечення стабільної діяльності банківської системи України.

Статтею 7 Закону України «Про Національний банк України» встановлено, що Національний банк України монопольно здійснює емісію національної валюти України та проводить грошово-кредитну політику, здійснює банківське регулювання, а також встановлює для банків правила проведення банківських операцій.

Статтею 1 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що банківське регулювання це одна із функцій Національного банку України, яка полягає у створенні системи норм, що регулюють діяльність банків, визначають загальні принципи банківської діяльності, порядок здійснення банківського нагляду, відповідальність за порушення банківського законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність» державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України шляхом встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків. При цьому законодавство України не обмежує право Національного банку України здійснювати банківське регулювання виключно шляхом прийняття нормативно-правових актів з питань, віднесених до його повноважень, відповідно до статті 56 Закону про Національний банк.

Згідно із статтею 33 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України здійснює визначення порядку ведення касових операцій для банків.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приймаючи спірну постанову, Національний банк України діяв на виконання функцій та завдань встановлених наведеними законами України, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Національного банку України про визнання нечинною постанови частково.

В апеляційній скарзі позивач посилається на норми Цивільного законодавства України, якими визначено: власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК України); право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України); зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України); якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 526 ЦК України); порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України); за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банка) , що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад) , що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України); договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад) (ч.1 ст. 1060 ЦК України).

На переконання апелянта, спірний пункт Постанови № 540 суперечить положенням статей 8, 19, і 68 Конституції України та нормам Цивільного кодексу,оскільки обмежено його право безперешкодно розпоряджатися власними грошовими коштами, зокрема отримувати власні грошові кошти.

З цього приводу, апеляційний суд звертає увагу, що із змісту підпункту 9 пункту 1 Постанови №540 не вбачається заборони на розпорядження клієнтами банку власними коштами на поточному рахунку, а також жодним чином не позбавляють їх прав власності на кошти розміщені на цих рахунках.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Доводи апелянта спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.

За положеннями статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За нормами частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У частині третій вказаної статті закріплено загальні критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Такий критерій як прийняття рішень, вчинення дій пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення відображає принцип пропорційності (адекватності). Метою дотримання цього принципу є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямовані рішення або дії суб'єкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи.

Принцип пропорційності, зокрема, передбачає, що:

1) здійснення повноважень, як правило, не має спричиняти будь-яких негативних наслідків, що не відповідають цілям, яких заплановано досягти;

2) якщо рішення або дія можуть обмежити права, свободи чи інтереси осіб, то такі обмеження мають бути виправдані необхідністю досягнення важливіших цілей;

3) несприятливі наслідки для прав, свобод та інтересів особи внаслідок рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути значно меншими від тієї шкоди, яка б могла настати за відсутності такого рішення чи дії;

4) для досягнення суспільно-корисних цілей необхідно обирати найменш «шкідливі» засоби.

Таким чином, принцип пропорційності має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення.

При вирішенні спору у цьому випадку судом апеляційної інстанції звертається увага на те, що дії Національного Банку України направлені саме на досягнення суспільно-корисних цілей та функцій Національного Банку України, визначених статтею 99 Конституції України, про що і зазначено у преамбулі Постанови НБУ №540.

Суд також зазначає, що спірним пунктом Постанови НБУ№ 540 не порушено прав позивача, оскільки останній отримав свій грошовий вклад, про що вказав у суді апеляційної інстанції відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року у справі №761/26625/14-ц.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду зважає також на те, що на час постановлення Окружним адміністративним судом м. Києва оспорюваної постанови, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року у справі №761/26625/14-ц. не набрало законної сили і вказані рішення прийняті за різними предметами спору.

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який в даному випадку відповідачем виконано.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст.160,198,200, 205,206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали складено та підписано 25 лютого 2015 року.

Головуючий суддя: В.Ю. Ключкович

Судді: Л.П. Борисюк

Я.М. Собків

.

Головуючий суддя Ключкович В.Ю.

Судді: Борисюк Л.П.

Собків Я.М.