Справа № 804/20644/14
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2014-12-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 р. Справа № 804/20644/14

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Барановського Р. А.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкове повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі- ФОП ОСОБА_2, платник, позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, у якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 28.11.2014р.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, мотивуючи тим, що висновки податкового органу, відображені в акті перевірки про нереальність господарських операцій між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Планум» за перевірюваний період є безпідставним та таким, що не підтверджено жодними доказами, у зв'язку з чим прийняте на підставі даного акту та оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем заперечень до суду не надано.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (і.н. НОМЕР_1) зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності Синельниківською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області від 29.06.2004р. (Свідоцво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_2).

Згідно Довідки №252 від 06.07.2004р. позивач перебуває на податковому обліку як платник податків, в тому числі і як платник податку на додану вартість (Свідоцтво НОМЕР_3 від 23.09.2004р.) у Дніпропетровській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (далі- Дніпропетровська ОДПІ, податковий орган, відповідач).

17.09.2014р. Дніпропетровська ОДПІ звернулась до позивача із запитом (вих. №1878-04-12/17) щодо надання інформації та її документального підтвердження по формуванню податкового кредиту та податкових зобов'язань за липень 2014 року

23.09.2014р. ФОП ОСОБА_2 направила відповідь на отриманий запит (за вих. №331/2309-14), у якій повідомила про відсутність правових підстав для надання відповідної інформації, проте позивач разом із листом (за вих. №332/2309-14 від 23.09.2014р.) направила до податкового органу документальне підтвердження господарських взаємовідносин за липень 2014 року.

У період з 30.10.2014р. по 31.10.2014р. на підставі п.п. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, наказу №753 від 28.10.2014р. працівниками Дніпропетровської ОДПІ було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку, за результатами якої складено Акт «Про результати проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1), з питань документального підтвердження господарських відносин із платником податків ТОВ «Планум» (код 3923845) та їх реальності та повноти відображення в обліку за липень 2014 року» №715/17-03/НОМЕР_1 від 12.11.2014р. (далі-акт перевірки).

В ході проведеної перевірки податковий орган прийшов до висновку про не підтвердження реальності здійснення господарських відносин ФОП ОСОБА_2 із контрагентом-постачальником ТОВ «Планум» за липень 2014 року та порушення платником п. 198.6, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України у вигляді заниження податку на додану вартість на суму 27 585, 00 грн.

28.11.2014р. на підставі акта перевірки №715/17-03/НОМЕР_1 від 12.11.2014р. Дніпропетровською ОДПІ було винесено податкове повідомлення-рішення №001135703, яким ФОП ОСОБА_2 збільшено податкове зобов'язання по податку на додану вартість за лютий 2014 року на загальну суму 41 377, 50 грн., в тому числі за основним платжем - 27 585, 00 грн. та за штрафними санкціями - 13 792, 50 грн.

Не погодившись із винесеним оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим Кодексом України.

Відповідно до п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Так відповідно до п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України - витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 -138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з підпунктом "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається, зокрема, дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

-придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

-придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, зазначеними нормами передбачено право платника податків на віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, нарахованих (сплачених) у зв'язку з придбанням основних фондів з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, незалежно від початку використання таких основних фондів в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно з п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України - платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну , складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів:

а) у паперовому вигляді;

б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дата виписування податкової накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця);

ґ) місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку;

д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування податку;

ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку;

и) вид цивільно-правового договору;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Відповідно до п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Згідно з п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу України, підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, є податкова накладна, що видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Таким чином, оплата товарів (послуг) відповідно до умов договору або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною, є підставою для виникнення права платника податку на податковий кредит.

Отже, виходячи зі змісту наведених норм Податкового кодексу України, до податкового кредиту підлягає включенню частина податку, сплачена (нарахована) платником податку, що придбав товари та послуги, їх постачальникам з метою подальшого використання у господарській діяльності, а відтак отримання податкової накладної, яка засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг), є підставою для виникнення права платника податку на податковий кредит.

Листом Вищого адміністративного суду України від 02.06.11р. №742/11/13-11 визначено, що для підтвердження права платника податку на формування витрат та/або податкового кредиту з податку на додану вартість достатньо наявності мети використання товарів та послуг, що ним придбані, незалежно від фактичних результатів такого використання.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями та іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Слід зазначити, що чинні нормативно-правові акти не містять вичерпного переліку документів, які б підтверджували здійснення господарської операції, а тому законодавцем наведено чіткий перелік обов'язкових вимог, яким такі документи повинні відповідати.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм Податкового кодексу України, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит не ставиться у залежність від дотримання вимог податкового законодавства і сплатою податку до бюджету іншими суб'єктами господарювання. Аналіз вищезазначених норм законодавства, яке регулює порядок формування податкового кредиту, не передбачають позбавлення платника податків права на формування податкового кредиту в разі порушення його контрагентами вимог податкового законодавства по ланцюгу постачання.

Факт порушення позивачем норм податкового законодавства по взаємовідносинам з контрагентом ТОВ «Планум» у відповідності до акту перевірки заснований на наступному.

У висновках акту перевірки посадовими особами Дніпропетровської ОДПІ зазначено, що в ході перевірки не підтверджено реальність господарських операцій, здійснених між позивачем та його контрагентом ТОВ «Планум», у зв'язку за наступним:

- не надання до перевірки документів, які б підтверджували відвантаження придбаного у ТОВ «Планум» товару та його оприбуткування на складі позивача;

- не надання до перевірки документів, які б підтверджували відповідність товару встановленим стандартам та технічну документацію, яка встановлює вимоги до його якості;

- не відображення у якості податкового кредиту в додатку №5 «Розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» до податкової декларації за липень 2014 року ФОП ОСОБА_5 оплати отриманої від ФОП ОСОБА_2 за послуги з перевезення.

Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених первинними документами.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" №996-XIV від 16.07.1999р., первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції відповідно до чинного законодавства.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції відповідно до чинного законодавства.

24.06.2014р. між ФОП ОСОБА_2 (Покупець) та ТОВ «Планум» (Продавець) був укладений договір поставки товару (харчової продукції) №2406/1.

Транспортування товару за даним договором здійснювалось ФОП ОСОБА_5 на підставі договору про перевезення вантажів №310/2014 від 04.01.2014р. та заявок №343 від 01.07.2014р., №357 від 06.07.2014р., №388 від 13.07.2014р., №401 від 18.07.2014р.

На підтвердження виконання вищезазначених угод були складені наступні первинні документи:

-податкова накладна №311 від 01.07.2014р., видаткова накладна №770311 від 01.07.2014р., товарно-транспортна накладна №770311 від 01.07.2014р.на суму 58 560, 00 грн. (в т.ч. ПДВ - 9760, 00 грн.);

-податкова накладна №312 від 07.07.2014р., видаткова накладна №770312 від 07.07.2014р., товарно-транспортна накладна №770312 від 07.07.2014р.на суму 10 992, 00 грн. (в т.ч. ПДВ - 1832, 00 грн.);

-податкова накладна №313 від 14.07.2014р., видаткова накладна №770313 від 14.07.2014р., товарно-транспортна накладна №770313 від 14.07.2014р.на суму 55 719, 36 грн. (в т.ч. ПДВ - 9286, 56 грн.);

-податкова накладна №314 від 20.07.2014р., видаткова накладна №770314 від 20.07.2014р., товарно-транспортна накладна №770314 від 20.07.2014р.на суму 40 240, 00 грн. (в т.ч. ПДВ - 6706, 67 грн.);

-подорожній лист вантажного автомобіля №890349 від 01.07.2014р.;

-подорожній лист вантажного автомобіля №890326 від 07.07.2014р.;

-подорожній лист вантажного автомобіля №890328 від 14.07.2014р.;

-подорожній лист вантажного автомобіля №890335 від 20.07.2014р.;

-сертифікат відповідності серії ВВ №278669;

-сертифікат відповідності серії ВВ №278668;

-сертифікат відповідності серії ВВ №278667;

-додаток до сертифіката відповідності серії ГЕ №545491;

-сертифікат відповідності серії ВВ №278270;

-додаток до сертифіката відповідності серії ГЕ №545492.

Відповідність цих документів вимогам нормативно-правових актів відповідачем не спростована, а їх наявність підтверджується податковим органом і в акті перевірки.

Дані документи відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", виписані підприємством, яке станом на момент спірних правовідносин є платником податку на додану, що не спростовується відповідачем.

Чинне податкове законодавство не ставить в залежність право позивача на формування валових витрат від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентом податку до бюджету. Питання формування валових витрат поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Так, визнання нереальними господарських відносин у зв'язку з відсутністю документів, які б підтверджували складський облік товару, відвантаження товару на склад, та документів, які підтверджують якість товару суперечать нормам чинного законодавства.

Складський та бухгалтерський облік товару ведеться позивачем безпосередньо на підставі наданих до перевірки видаткових накладних.

В обгрунтування позовних вимог, платник зазначив, що розвантаження товару відбувалось силами перевізника,факт розвантаження підтверджується товаро-транспортними та видатковими накладними, які засвідчують перехід права власності на товар від однієї сторони до другої сторони саме в момент отримання цього товару.

Обов'язок оформлення товарно-транспортних накладних (далі-ТТН) встановлюється Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 (далі - Правила № 363), дія яких поширюється лише на автомобільний транспорт.

Відповідно до розділу 1 Правил № 363, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здачу вантажу і взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно з пп. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.6 Правил №363 - основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Подорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не дозволяються. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом). Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри.Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Так, доводи податкового органу стосовно не надання платником до перевірки документів на підтвердження відповідності товару встановленим стандартам та та технічну документацію, яка встановлює вимоги до якості товару - є необгрунтованими, з огляду на таке.

Згідно піпд.75.1.2. п.75.1. ст.75 Податкового кодексу України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є, своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

З викладеного вбачається, що сертифікат відповідності (якості) не є документом, який відноситься до документів первинного обліку, а таким чином не являється підтвердженням виконання господарської операції суб'єктом господарювання, більш того, сертифікат відповідності не відноситься до переліку документів, або відповідних господарських операцій, які перевіряються під час проведення документальної перевірки органами податкової служби. Крім того, сертифікати відповідності були надані до перевірки та додаються до матеріалів справи.

Так, за умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення постачальниками товару у ланцюгу постачання податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит чи бюджетне відшкодування.

Крім того, наявність або відсутність окремих документів, в тому числі і первинних документів щодо якості товару та сертифікатів відповідності заводу-виробника, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Зміни майнового стану платника відображено у бухгалтерському та податковому обліку.

В обгрунтування не відображення у якості податкового кредиту в додатку №5 «Розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» до податкової декларації за липень 2014 року ФОП ОСОБА_5 оплати, отриманої від позивача за послуги з перевезення, ФОП ОСОБА_2 зазначає таке.

У відповідності до умов укладеного між ФОП ОСОБА_2 (Відправник) та ФОП ОСОБА_5 (Перевізник) договору про перевезення вантажів №310/2014 від 04.01.2014 року - перевізник зобов'язується доставити автомобільним транспортом довірений йому Відправником вантаж до пункту призначення на умовах цього Договору, в установлений Договором строк та видати його уповноваженій особі, яка має право на одержання вантажу (Вантажоодержувачу), а Відправник зобов 'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену цим договором плату.

У відповідності до п.3.2. зазначеного договору, перевезення розрахунки за цим Договором здійснюються в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Перевізника (попередня оплата з поквартальним графіком) після подання заявки відправника, на протязі двох банківських днів згідно рахунку, ця платня враховується на виконання майбутніх перевезень. Після підписання сторонами Акту звірки (не пізніше 5-го числа кожного місяця) між сторонами проводиться перерахунок відповідно до фактично наданих Перевізником послуг.

На виконання зазначених вище умов договору позивачем було здійснено передоплату за згодом надані послуги з перевезення.

Факт оплати отриманих ФОП ОСОБА_2 від ФОП ОСОБА_5 транспортно-експедеційних послуг підтверджується платіжним дорученням №162 від 11.04.2014р. на суму 26 000, 00 грн.

У зв'язку із зазначеним отримана передоплата ФОП ОСОБА_5 була відображена у тому ж звітному періоді, в якому безпосередньо відбулась сама оплата, у зв'язку з чим у податковій декларації за липень 2014 року ФОП ОСОБА_5 зазначені господарські взаємовідносини не відображені у якості податкових зобов'язань.

В акті перевірки податковий орган також зазначив про відсутність у контрагента позивача-ТОВ «Планум» основних засобів (автотранспорту, земельних ділянок, обладнання) відповідної кількості працівників для здійснення господарських операцій з купівлі-продажу товару у задекларованих обсягах, що свідчить про завищення ТОВ «Планум» податкового кредиту на суму 1 714 898, 00 грн.

Межі юридичної відповідальності кожного платника податку на додану вартість, яка відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.

Відповідно до ст.46-49 Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Якщо контрагент в подальшому не дотримувався у своїй діяльності законодавчих норм це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для нарахування позивачу додаткових платежів у разі якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо віднесення сплачених сум до витрат та податкового кредиту і має всі необхідні для цього документальні підтвердження.

Крім того, рішенням Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 р. у справі "Булвес АД" проти Болгарії (заява №3991/03) було встановлено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

В акті перевірки не наведено інформації про наявність судових рішень щодо визнання укладених правочинів недійсними як боку його учасників, так і з боку третіх осіб. Жодних документальних доказів про неможливість роботи контрагента-постачальника ФОП ОСОБА_2 у перевіряємий період до суду не надано.

Враховуючи викладене, акт перевірки не містить об'єктивного викладення обставин, які є підставою для нарахування грошових зобов'язань, позбавлення права на податковий кредит або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції' України і діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених па контролюючі органи функцій; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушення прав і охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Стаття 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій та їх відповідність нормам діючого законодавства України.

З огляду на викладене, позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкове повідомлення-рішення - підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністативний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 28.11.2014р. № .

Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (і.н. НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 182, 70 грн. (сто вісімдесят дві гривні сімдесят копійок).

Копію постанови направити сторонам по справі.

Постанова суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 186 та 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Р.А. Барановський