Справа № 625/469/14-а
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2015-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 р.Справа № 625/469/14-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Бенедик А.П. , Водолажської Н.С.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Коломацького районного суду Харківської області від 04.12.2014р. по справі № 625/469/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Коломацької районної державної адміністрації

про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Коломацького районного суду Харківської області з позовом до Управління соціального захисту населення Коломацької районної державної адміністрації, в якому просив суд: визнати бездіяльність відповідача - Управління соціального захисту населення Коломацької районної державної адміністрації щодо не призначення йому пільг, передбачених ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни 1-ї групи, учаснику бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років, якому виповнилося 85 років - протиправною; зобов'язати Управління соціального захисту населення Коломацької районної державної адміністрації призначити позивачеві пільги, передбачені ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни 1-ї групи, учаснику бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років, якому виповнилося 85 років.

Постановою Коломацького районного суду Харківської області від 04.12.2014 року у задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального права, а саме: Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_1, виданого 23 листопада 2000 року Коломацьким РВ УМВС України в Харківській області, та особою, яка досягла 85-річного віку (а.с. 09). Позивач має статус учасника бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2, виданого 21.03.1996 року Валківським райвійськоматом (а.с. 11). Вказаний статус позивач набув на підставі архівної довідки, у якій зазначено, що ОСОБА_1 був примусово вивезений 30.07.1943 року із с. Спірне Великописарівського району Сумської області до Німеччини на різні роботи; у травні 1945 року визволений і 20 вересня 1945 року повернувся в с. Спірне, що підтверджується листом Коломацької РДА Харківської області від 06.05.2014 року № 01-25/Д-12 (а.с. 13).

Правовими підставами набуття позивачем статусу учасника бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років станом на 21.03.1996 року, були чинні у той час норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.12.1995 року, статтею 6 якого визначено, що прирівняними до учасників бойових дій вважаються колишні неповнолітні (яким на момент ув'язнення не виповнилося 16 років) в'язні концтаборів, гетто та інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період другої світової війни, а також діти, які народилися в зазначених місцях примусового тримання їх батьків. Таким чином, станом на 21.03.1996 року, на позивача розповсюджувалась дія ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.12.1995 року.

У 2014 році ОСОБА_1 звернувся з листом до Валківської міжрайонної прокуратури Харківської області, який було надіслано до Управління соціального захисту населення Коломацької РДА та Департаменту соціального захисту населення Харківської ОДА з вимогою приведення його прав, як інваліда війни 1-ї групи, учасника бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років, якому виповнилося 85 років у відповідність з приписами Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 18.09.2012 року № 5279-VI.

Листом Управління соціального захисту населення Коломацької РДА від 05.06.2014 року № 01-25/Д-12 ОСОБА_1 було повідомлено про правові та фактичні підстави для отримання пільг, визначених ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», норма якої на позивача не розповсюджується (а.с. 15-16).

Листом Департаменту соціального захисту населення Харківської ОДА від 21.07.2014 року за № Д-735/01-44/16 позивача було повідомлено про відсутність правових підстав для отримання пільг, який за змістом підтверджує викладену у листі Управління соціального захисту населення Коломацької РДА від 05.06.2014 року № 01-25/Д-12 правову позицію відповідача (а.с. 17).

19.08.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту соціального захисту населення Харківської ОДА з аналогічною вимогою приведення його прав, як інваліда війни 1-ї групи, учасника бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років, якому виповнилося 85 років у відповідність з приписами Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 18.09.2012 року № 5279- VI (а.с. 14).

Листом Департаменту соціального захисту населення Харківської ОДА від 16.09.2014 року за № Д-910/01-44/16 позивача було повідомлено, що ч. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.12.1995 року було виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо соціального захисту жертв нацистських переслідувань» від 16.12.2004 року № 2256-VI, а тому пільги, визначені ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на позивача не розповсюджуються (а.с. 18).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що рішення відповідача: Управління соціального захисту населення Коломацької районної державної адміністрації Харківської області щодо не призначення позивачеві пільг, передбачених ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни 1-ї групи, учаснику бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років, якому виповнилося 85 років, відповідає приписам ч. 3 ст. 2 КАС України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовий статус ветеранів та інвалідів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону від 22.12.1995 року) визначено виключний перелік осіб, які є учасниками бойових дій відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до п. 16 ст. 6 "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (в редакції Закону від 22.12.1995 року), учасниками бойових дій визнаються вояки Української повстанчої армії, які брали участь у бойових діях проти німецько-фашистських загарбників на тимчасово окупованій території України в 1941-1944 роках, які не вчинили злочинів проти миру і людства та реабілітовані відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні".

Прирівняними до учасників бойових дій вважаються колишні неповнолітні (яким на момент ув'язнення не виповнилося 16 років) в'язні концтаборів, гетто та інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період другої світової війни, а також діти, які народилися в зазначених місцях примусового тримання їх батьків.

Згідно з ч. 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо соціального захисту жертв нацистських переслідувань» від 16 грудня 2004 року N 2256-ІV частину другу статті 6, пункт 3 частини другої статті 7, пункти 5 і 9 статті 9 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 45, ст. 425; 1996 р., N 1, ст. 1; 2001 р., N 22, ст. 106; 2003 р., N 30, ст. 245; 2004 р., N 10, ст. 106) виключено.

Таким чином, правовий інститут особи, прирівняної до учасника бойових дій на підставі норм ч. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону від 22.12.1995 року), був виключений на підставі ч. 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо соціального захисту жертв нацистських переслідувань» від 16 грудня 2004 року N 2256-ІУ.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" для цілей цього Закону вживаються такі терміни і поняття:

- жертви нацистських переслідувань - особи, які в роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни постраждали від нацистських переслідувань з мотивів політичного, національного і релігійного характеру, ворожого ставлення до націонал-соціалізму;

- нацистські переслідування - злочинне позбавлення Німеччиною в роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни волі мирного населення на тимчасово окупованій території України або за її межами шляхом ув'язнення його у концентраційних таборах, гетто, інших місцях примусового тримання, а також насильне вивезення мирного населення на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" особами, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, є:

- колишні в'язні концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання та місць примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни;

- особи, які були насильно вивезені з території колишнього Союзу РСР на примусові роботи на територію Німеччини або її союзників, що перебували у стані війни з колишнім Союзом РСР, або на території окупованих ними інших держав;

- діти, які народилися в місцях примусового тримання їх батьків та в місцях відбування батьками примусових робіт;

- діти партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога, яких у зв'язку з патріотичною діяльністю їх батьків було піддано репресіям, фізичним розправам, гонінням.

До жертв нацистських переслідувань належать також особи, які у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни були насильно вивезені з території інших держав, що після 1944 року увійшли до складу колишнього Союзу РСР, а також особи, які після звільнення з концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання та місць примусових робіт були переселені на територію України.

Пунктом 1 ст. 6 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" передбачено, що Держава забезпечує соціальний захист жертв нацистських переслідувань та їх громадських організацій шляхом надання пільг колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, створених фашистською Німеччиною та її союзниками в період Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також дітям, які народилися в зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - відповідно до статті 61 цього Закону.

З огляду на вказане, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент прийняття Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» від 23 березня 2000 року, підпадав під дію цього закону, оскільки на момент ув'язнення (30.07.1943 року), йому не виповнилося 16 років.

З огляду на ту обставину, що на момент набуття статусу учасника бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років (21.03.1996 року), позивача було лише прирівняно до учасників бойових дій відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону від 22.12.1995 року), тобто була застосована загальна норма матеріального права внаслідок відсутності спеціальної норми, що визначала пільги жертв нацистських переслідувань, то після прийняття Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» від 23 березня 2000 року N 1584-ІІІ, вимоги п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» (в редакції Закону від 23 березня 2000 року N 1584-ІІІ) до колишніх неповнолітніх (яким на момент ув'язнення не виповнилося 16 років) в'язнів, мають застосовуватись як спеціальна норма.

Частиною 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 18 вересня 2012 року № 5279-VІ внесено до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" такі зміни: статтю 12 доповнити частиною шостою такого змісту: "Учасникам бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років, яким виповнилося 85 років і більше, надаються пільги, передбачені статтею 13 цього Закону для інвалідів війни І групи".

За таких умов, пільги колишнім неповнолітнім в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, визначені ст. 6-1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» (в редакції Закону від 16 грудня 2004 року N 2256-ІУ), а вимоги ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на позивача, як інваліда війни 1-ї групи, учасника бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років, якому виповнилося 85 років, не розповсюджуються.

Преамбулою Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що у 2012-2014 роках норми і положення окремих статей цього Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012-2014 роки.

Порядок та розміри застосування норм і положень окремих статей Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» у 2012-2014 роках, реалізацію яких покладено на відповідача - Управління соціального захисту населення Коломацької РДА, були визначені відповідно Постановою КМУ «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» від 28 грудня 2011 р. N 1381, Постановлю КМУ «Деякі питання виплати у 2013 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» від 13.03.2013 року № 149, Постановою КМУ «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» від 16.04.2014 року № 102.

З довідки Управління соціального захисту населення Коломацької РДА від 06.10.2014 року № 1767 судом встановлено, що позивач з 2012 року отримує пільги, визначені Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань» у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України (а.с. 19).

Порядок та розміри застосування норм і положень окремих статей Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» у 2012-2014 роках, реалізацію яких покладено на УПФУ в Коломацькому районі Харківської області, були визначені відповідно Постановою КМУ «Деякі питання пенсійного забезпечення громадян» від 26 березня 2008 р. N 265, Постановою КМУ «Про встановлення щомісячної державної адресної допомоги до пенсії інвалідам війни та учасникам бойових дій» від 28 липня 2010 р. N 656 та Постановою КМУ «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 липня 2010 р. N 656» від 13 березня 2013 р. N 151.

З листа УПФУ в Коломацькому районі Харківської області від 10.10.2014 року № 1107/02-36 судом встановлено, що позивач з 2012 року отримує пільги, визначені ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України (а.с. 20).

Стосовно посилань апелянта, що його права були обмежені рішенням відповідача щодо не призначення позивачеві пільг, передбачених ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та вказаним законом, колегія суддів зазначає наступне.

У разі існування одно предметних законодавчих норм рівної ієрархії, що не визнані неконституційними в установленому порядку, перевагу слід надавати тій з них, що прийнята пізніше. У даному випадку пізніше прийняті норми Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», які є спеціальними та нормами прямої дії по відношенні до позивача, оскільки пільги, визначені ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як на інваліда війни 1-ї групи, учасника бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років, якому виповнилося 85 років розповсюджуються лише на учасників бойових дій, а не на прирівняних до них осіб.

Пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 року у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень ст. 1, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 95, ч. 2 ст. 96, п.п. 2, 3, 6 ст. 116, ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст.129 Конституції України, п. 5 ч. 1 ст. 4 Бюджетного кодексу України, п. 2 ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України зазначено, що під час вирішення справ про соціальних захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, Закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Згідно зі ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

За таких умов, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відповідність рішення відповідача, Управління соціального захисту населення Коломацької районної державної адміністрації Харківської області, щодо не призначення позивачеві пільг, передбачених ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни 1-ї групи, учаснику бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років, якому виповнилося 85 років, приписам ч. 3 ст. 2 КАС України, оскільки такої невідповідності не було встановлено судом під час судового розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Коломацької районної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії належить відмовити в повному обсязі.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Коломацького районного суду Харківської області від 04.12.2014 року по справі № 625/469/14-а прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для її скасування не виявлено.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Коломацького районного суду Харківської області від 04.12.2014р. по справі № 625/469/14-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Калиновський В.А.
Судді(підпис) (підпис) Бенедик А.П. Водолажська Н.С.