Справа № 813/951/13-а
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2015-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2015 р. Справа № 876/8796/13

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі :

головуючого судді: Ліщинського А.М.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.

при секретарі судового засідання: Керод Х.І.

з участю представника позивача: Якиміва А.В.

та представника відповідача: Ониська З.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова ГУ ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Львівський завод залізобетонних виробів № 1» до Державної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова ГУ ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А:

05.02.2013 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про скасування податкових повідомлень-рішень № від 03.01.2013 року, № від 03.01.2013 року та № від 03.01.2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що висновки відповідача про безтоварність операцій з ТзОВ «Викуп», ТзОВ «Ейс Контракшен Менеджмент», ПП «Біко Агротрейд», ПП «Знаюбуднівест» є безпідставними.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2013 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова Львівської області Державної податкової служби від 03.01.2013 року №, №, №.

Відповідач постанову оскаржив, не погодившись із зазначеним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та є незаконною, просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі покликається на те, що в процесі проведення перевірки, результати якої оскаржується позивачем встановлено, що ТзОВ «Викуп», ТзОВ «Ейс Контракшен Менеджмент», ПП «Біко Агротрейд» власних виробничих потужностей та трудових ресурсів немає, що виключає можливість виконання взятих на себе зобов'язань згідно укладених з позивачем договорів.

У ході апеляційного розгляду представник апелянта Ониська З.М. надав пояснення та просить задовольнити апеляційну скаргу.

Представник позивача Якимів А.В. у ході апеляційного розгляду надав пояснення та просить відхилити апеляційну скаргу.

В порядку ст..55 КАС України провести заміну відповідача Державної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова Львівської області Державної податкової служби на Державну податкову інспекцію у Франківському районі м.Львова Головного Управління ДФС у Львівській області.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що висновки відповідача, про відсутність факту придбання товарів позивачем у ТзОВ «Викуп», ТзОВ «Ейс Контракшен Менеджмент» та ПП «Біко Агротрейд» та не використання їх у господарській діяльності спростовуються матеріалами справи. Відтак, позивачем правомірно включено до складу податкового кредиту ПДВ на підставі податкових накладних, наданих позивачу зазначеними підприємствами.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Частиною 1 ст. 195 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Правильність вирішення справи відповідно до вимог ст.13 КАС України забезпечується системою: апеляційною та касаційною. Можливість апеляційного та касаційного оскарження судових рішень є принципом адміністративного судочинства, що спрямований на забезпечення прав осудності (законності та обґрунтованості) судових рішень.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що ДПІ у Франківському районі м. Львова у період з 17.09.2012р. по 26.10.2012р. проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2011р. по 30.06.2012р.

За результатами перевірки відповідачем складено Акт № 2221/2210/01267024 від 12.12.2012р., яким встановлено порушення:

- п. 44.1 ст. 44, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.1, (пп.139.1.9) п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого підприємством занижено податок на прибуток на суму 174 696,00 грн., у тому числі: за 4 квартал 2011 року на суму 129 663,00 грн.; за 1 квартал 2012р. на суму 29178,00 грн.; за 2 квартал 2012р. на суму 15885,00 грн., а також встановлено завищення підприємством від'ємного значення об'єкт оподаткування від усіх видів діяльності: за 2011 рік на суму 771 155 грн., за півріччя 2012р. на суму 701 263,00 грн.;

- пп. 14.1.181 п.14.1 ст. 14, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.4, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результат чого підприємством занижено податок на додану вартість на суму 723 441,00 грн., в т.ч. за: вересень 2011 року на суму 222168,00 грн.; жовтень 2011 року на суму 83145,00 грн.; листопад 2011 року на суму 137621,00 грн.; грудень 2011 року на суму 258633,00 грн.; січень 2012 року на суму 7241,00 грн.; лютий 2012 року на суму 14724,00 грн.

Позивач, не погоджуючись з висновками висвітленими у Акті перевірки, звернувся до відповідача з запереченнями на вказаний акт. Згідно до відповіді відповідача № 20153/10/22-1017 від 29.12.2012р., заперечення позивача з додатково наданими документами спростовує порушення викладені в Акті перевірки в частині завищення Позивачем витрат, що враховуються при обчислені об'єкта оподаткування у сумі 406 083,00 грн. внаслідок здійсненні взаєморозрахунків з ТзОВ «Маштрейд» (податковий кредит, сформований позивачем по взаєморозрахунках з ТзОВ «Маштрейд», самостійно відкориговано підприємством до зменшення в повному обсязі. Сума ПДВ - 81217 грн. сплачена до бюджету). В іншій частині заперечення на акт не були задоволені.

21.01.2013 року позивачу було вручено податкові повідомлення-рішення:

- № від 03.01.2013р., яким визначено позивачу суму завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток: у 2011 році - 771455,00 грн., у півріччі 2012р. - 509624,0 грн., всього - 1281079,00 грн.;

- № від 03.01.2013р., яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток сумі на суму 166 135, 50 грн., з них: 158841,00 грн. за основним платежем та 7294,50 за штрафними санкціями;

- № від 03.01.2013р., яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на суму 904 301,25)грн., з них: 723441,00 грн. за основним платежем та 180860,25 грн. за штрафними санкціями.

З поданих позивачем документів, ПАТ «ЛЗЗВ№1» утворений та здійснює свою діяльність з 01.04.1994р. У власності позивача наявне нерухоме майно та обладнання, яке використовується ним для здійснення підприємницької діяльності, яке було передане до статутного фонду позивача під час створення. Також, у користуванні позивача перебуває земельна ділянка загальною площею 9,7764 га. надана згідно договору оренди від 05.11.2004р. Львівською міською радою для виробничих потреб та для технічної інфраструктури.

З представленої довідки статистики основними видами діяльності позивача за КВЕД-2010 є: 23.61 Виготовлення виробів з бетону для будівництва; 23.63 Виготовлення бетонних розчинів, готових для використання; 25.11 Виробництво будівельних металевих конструкцій і частин конструкції; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 47.52 Роздрібна торгівля залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами в спеціалізованих магазинах; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт. У період, що перевірявся відповідачем, середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві позивача становила 92-114 чол. Також, у цей період Позивач здійснював виробництво продукції, що підтверджується поданими ним звітами про виробництво за відповідні періоди, а також звітом про фінансові результати, звітом про рух грошових коштів та балансом .

З огляду на зазначене, суд дійшов до висновку, що період, який був предметом перевірки, позивач здійснював підприємницьку діяльність, мав необхідні для цього матеріально-технічні та трудові ресурси.

20.10.2011 року між позивачем, як покупцем, та ТзОВ «Ейс Контракшен Менеджмент», як Постачальником, було укладено договір поставки № 2018. Відповідно до п. 1 цього Договору Постачальник зобов'язався передати у власність Покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити за нього грошову суму. У пункті п. 3 Договору сторони передбачили, що постачання товару можливе як на складі Постачальника так і на складі Покупця.

На виконання цього договору Позивач, на своєму складі, отримав від ТзОВ «Ейс Конракшен Менеджмент» товар згідно до видаткових накладних: РН-10-2018 від 20.10.2011р. на загальну суму 225848,82 грн. (з них ПДВ 37641,47 грн.); РН-10-3139 від 31.10.2011р. на загальну суму 273024,00 грн. (з них ПДВ 45504,00 грн.); РН-12-2110 від 21.12.2011р. на загальну суму 151800,00 грн. (з них ПДВ 25300,00 грн.); РН-12-2111 від 21.12.2011р. на загальну суму 129968,00 грн. (з них ПДВ 23328,00 грн.).

Згідно до вказаних накладним позивач отримав: щебінь, цемент, круги, арматура, електроди, які є необхідними для виробництва продукції (залізобетонних виробів). Поставка відбувалась постачальником самостійно. Накладні скріплені печатками та підписами сторін.

Разом з вищезазначеними видатковими накладними ТзОВ «Ейс Конракшен Менеджмент» надало Позивачу податкові накладні: № 431 від 20.10.2011р.; № 699 від 21.11.2011р.; № 710 від 21.12.2011р. та № 711 від 21.12.2011р.

22.02.2012 року між позивачем, як Покупцем, та ПП «Біко Агротрейд», як Постачальником, було укладено договір поставки № 22/24. Відповідно до п. 1 цього Договору Постачальник зобов'язався передати у власність Покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити за нього грошову суму. У пункті п. 3 Договору сторони передбачили, що постачання товару можливе як на складі Постачальника так і на складі Покупця.

На виконання цього договору позивач, на своєму складі, отримав від ПП «Біко Агротрейд» товар згідно до видаткових накладних: РН-2-20023 від 22.02.2012р. на загальну суму 47580,00 грн. (в тому числі ПДВ 7930 грн.); РН-2-20024 від 22.02.2012р. на загальну суму 40764,00 грн. (в тому числі ПДВ 6794,00 грн.).

Згідно до вказаних накладним позивач отримав: швелер, металеві листи, кутники, які є необхідними для виробництва продукції (залізобетонних виробів). Поставка відбувалась Постачальником самостійно. Накладні скріплені печатками та підписами сторін.

Разом з вищезазначеними видатковими накладними ПП «Біко Агротрейд» надало позивачу податкові накладні: № 663 від 22.02.2012р.; № 664 від 22.02.2012р.

20.10.2011 року між позивачем, як Покупцем, та ТзОВ «Викуп», як Постачальником, було укладено договір поставки № 483. Відповідно до п. 1 цього Договору Постачальник зобов'язався передати у власність Покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити за нього грошову суму. У пункті п. 3 Договору сторони передбачили, що постачання товару можливе як на складі Постачальника так і на складі Покупця.

На виконання цього договору позивач, на своєму складі, отримав від ТзОВ «Викуп» товар згідно до видаткових накладних:Рн-9-19012 від 19.09.2011р. на загальну суму 334152,00 грн. (в тому числі ПДВ 55692,00 грн.);РН-9-23019 від 23.09.2011р. на загальну суму 426816,00 грн. (в тому числі ПДВ 71136,00 грн.);РН-9-28019 від 28.09.2011р. на загальну суму 351900,00 грн. (в тому числі ПДВ 58650,00 грн.);РН-9-30047 від 30.09.2011р. на загальну суму 220142,00 грн. (в тому числі ПДВ 36690,00 грн.).

Згідно до вказаних накладним Позивач отримав: щебінь, цемент, круги, швелер, кутники, дріт, які є необхідними для виробництва продукції (залізобетонних виробів). Поставка відбувалась Постачальником самостійно. Накладні скріплені печатками та підписами сторін.

Разом з вищезазначеними видатковими накладними ТзОВ «Викуп» надало Позивачу податкові накладні: № 356 від 19.09.2011р.; податкову накладну № 480 від 23.09.2011р.; № 540 від 28.09.2011р.; № 659 від 30.09.2011р.

Позивачем документально підтверджено, що всі вище перелічені товари приймались на склади позивача працівниками, які є матеріально-відповідальними особами. Прийняття товару здійснювалось ними згідно до накладних на склади позивача. Облік товару, який передбачав фіксування поступлення товару на склад та його вибуття, зафіксовано у щомісячних матеріальних звітах.

Пункт 138.2. ПК України, встановлює, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 139.1.1. ПК України передбачено, що не включаються до складу витрат, витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, а саме витрати на: організацію та проведення прийомів, презентацій, свят, розваг та відпочинку, придбання та розповсюдження подарунків (крім благодійних внесків та пожертвувань неприбутковим організаціям, визначених статтею 157 цього Кодексу, та витрат, пов'язаних із провадженням рекламної діяльності, які регулюються нормами підпункту 140.1.5 пункту 140.1 статті 140 цього Кодексу).

Пунктом 139.1.9. ПК України також визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відтак, представлені позивачем докази в своїй сукупності вказують на реальність господарських операцій, оскільки є прямими, а не опосередкованими.

Судом також досліджувались обставини добросовісності позивача при вчиненні згаданих господарських операцій з вищенаведеними контрагентами, на що платником податків було представлено інформацію витяги з Єдиного державного реєстру згідно з яких контрагенти позивача на час здійснення господарських операцій були зареєстровані у встановленому законом порядку.

Отже, на час укладення правочинів позивач мав офіційно оприлюднену інформацію щодо свого контрагента з метою зменшення ризиків негативних наслідків вчинення господарських операцій.

Колегія суддів зазначає, що добросовісність та обачність позивача по згаданих господарських операціях підтверджується тим, що ним була зібрана оприлюднена інформація, яка жодним чином не вказувала на недобросовісність його контрагентів.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Твердження відповідачів, що вищевказані господарські операції фактично не здійснювались, а документи в яких вони відображені складені виключно з метою заниження оподаткування за своїм змістом є твердженням про фіктивність вищеописаних правочинів (ст. 234 ЦК України) та/або укладення їх з метою, що завідомо суперечить інтересам держави.

Однак, відповідачем не надано суду будь-яких доказів існування рішення суду про визнання первинних документів, які зазначені судом вище, недійсними. Відтак умисел позивача на укладення фіктивних договорів з зазначеними підприємствами чи з метою заниження об'єктів оподаткування у встановленому порядку є не доведений.

Сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем. Посилання на факти, встановлені за результатами перевірок контрагентів позивача та третіх осіб, не можуть бути підставою для заперечення права позивача на формування валових витрат та податкового кредиту за рахунок ПДВ, сплаченого на користь таких контрагентів у вартості товарів (робіт, послуг).

Колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що висновки відповідача, про порушення позивачем п. 44.1 ст. 44, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.1, (пп.139.1.9) п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, заниження податку на прибуток на суму 174 696,00 грн., у тому числі: за 4 квартал 2011 року на суму 129 663,00 грн.; за 1 квартал 2012р. на суму 29178,00 грн.; за 2 квартал 2012р. на суму 15885,00 грн., та завищення підприємством від'ємного значення об'єкт оподаткування від усіх видів діяльності: за 2011 рік на суму 771 155 грн., за півріччя 2012р. на суму 701 263,00 грн. - є хибними та не відповідають дійсності.

Відтак, податкові повідомлення рішення № від 03.01.2013р., № від 03.01.2013р., які прийняті відповідачем з посиланням на вказані висновки, є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 03.01.2013р., судом встановлено, що зазначене рішення прийнято на підставі висновку відповідача про заниження позивачем розміру податку на додану вартість у перевіряємому періоді на суму 723 441 грн., з яких: 368 665,00 грн. ПДВ, який сформовано в наслідок господарських операцій з ТзОВ «Викуп», ТзОВ «Ейс Контракшен Менеджмент», ПП «Біко Агротрейд», про які докладно описано вище та 354776,00 грн. ПДВ, який сформовано в результаті взаємовідносин позивача з ПП «Знаюбудінвест».

У пункті 14.1.181. Податкового кодексу України визначено, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу;

Відповідно до п. 198.1. ст. 198 Податкового кодексу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно до п.198.2. ст. 198 Податкового кодексу, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3. ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу)

У разі якщо на платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Судом встановлено, що позивачем на підтвердження обґрунтованості віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість за перевірений період були надані податкові накладні, що знаходяться в матеріалах справи, які не мали недоліків та, порядок заповнення яких, відповідав встановленому чинним законодавством.

Висновки відповідача, про відсутність факту придбання товарів позивачем у ТзОВ «Викуп», ТзОВ «Ейс Контракшен Менеджмент» та ПП «Біко Агротрейд» та не використання їх у господарській діяльності спростовуються матеріалами справи. Відтак, позивачем правомірно включено до складу податкового кредиту ПДВ на підставі податкових накладних, наданих позивачу зазначеними підприємствами.

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з статтею 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у апеляційній скарзі, не дають адміністративному суду апеляційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію суду першої інстанції.

За таких обставин справи, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, оскільки вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм у оскаржуваному судовому рішенні належну правову оцінку.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не являються суттєвими і не складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова ГУ ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2013 року у справі №813/951/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.М.Ліщинський

Судді О.І.Довга

І.І.Запотічний