Справа № 805/244/15-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2015-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2015 р. Справа № 805/244/15-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 2

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравченко Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Управління Пенсійного фонду України в Першотравневому районі Донецької області до Відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області про визнання дій протиправними, скасування постанови та зобовязання вчинити певні дії, -

встановив:

26 січня 2015 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Управління Пенсійного фонду України в Першотравневому районі Донецької області (далі позивач або УПФУ) до Відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області (далі відповідач або ВДВС), в якому позивач просив:

- визнати протиправними дії ВДВС щодо винесення постанов від 29 грудня 2014 року ВП № 38647202 та ВП № 39609374 про повернення виконавчого документа стягувачеві;

- скасувати постанови ВДВС від 29 грудня 2014 року ВП № 38647202 та ВП № 39609374 про повернення виконавчого документа стягувачеві;

- зобовязати ВДВС відновити виконавче провадження по виконанню виконавчого документа (вимоги № Ф82 від 03 травня 2013 року та від 02 серпня 2013 року) у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 05 січня 2015 року ним отримані постанови від 29 грудня 2014 року ВП № 38647202 та ВП № 39609374 про повернення виконавчого документа стягувачеві, якими на підставі п.4 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи вимоги № Ф82 від 03 травня 2013 року та від 02 серпня 2013 року повернуті УПФУ як стягувачу у виконавчому провадженні. Спірні постанови мотивовані невиконанням позивачем вимоги від 11 листопада 2014 року № 5698.

Позивач доводив, що зміст постанов від 29 грудня 2014 року та вимоги від 11 листопада 2014 року відрізняються, а саме у постанові зазначено про незабезпечення представника УПФУ для виходу (виїзду) до боржника з метою перевірки його майнового стану за місцем мешкання, а у вимозі про необхідність забезпечення виїзду до боржників з метою перевірки їх майнового стану за місцем мешкання та подальшого вилучення і передачі арештованого майна на зберігання.

За твердженням УПФУ, чинне законодавство не виключало можливості самостійного виходу державного виконавця до боржника без участі представника стягувача та без використання належних останньому транспортних засобів.

На вимогу від 11 листопада 2014 року позивачем надана відповідь від 18 листопада 2014 року № 3405/09 про неможливість забезпечення державного виконавця транспортними засобами і надання йому приміщень для зберігання вилученого у боржника майна.

Посилання відповідача на п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» УПФУ вважало безпідставним, а тому наполягало на задоволенні позовних вимог (а.с.3-7).

02 лютого 2015 року через відділ діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду ВДВС надав заперечення проти позову, сутність яких полягала у наступному.

11 листопада 2014 року ВДВС винесено вимогу № 5698 про необхідність забезпечення представника УПФУ як стягувача для виходу (виїзду) за адресами боржників з метою перевірки їх майнового стану, подальшого вилучення і передачі арештованого майна на зберігання стягувачу. Цією вимогою позивача попереджено про повернення виконавчих документів у разі її невиконання.

Вимога від 11 листопада 2014 року № 5698 не була оскаржена і не виконана позивачем.

Відповідно до п.12 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, працівників органів внутрішніх справ, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для оцінки майна субєктів оціночної діяльності субєктів господарювання.

Згідно зі ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обовязкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Відповідно до п.1.8. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, вимога державного виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обовязковою до виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання державному виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення.

У звязку з невиконанням вимоги ВДВС винесено постанови ВП № 38647202 та ВП № 39609374 від 29 грудня 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме перешкоджання виконавчому провадженню як наслідок невиконання вимоги державного виконавця.

На вимогу № 5698 від 11 листопада 2014 року позивач надіслав лист до ВДВС, яким повідомив, що у нього немає можливості прийняти на зберігання майно, вилучене у боржників, хоча вилучення майна ще не відбувалось. Також позивач повідомив про відсутність фінансування видатків на утримання транспортного засобу, тому у нього немає можливості надати автомобіль для проведення сумісних виїздів з ВДВС. За висновком відповідача, це свідчило про ігнорування позивачем вимоги ВДВС, оскільки така відповідь позивача не передбачена законодавством, а вимога мала бути виконана чи оскаржена у встановленому законодавством порядку.

Відповідач стверджував, що ВДВС здійснено всі необхідні виконавчі дії у виконавчих провадженнях ВП № 38647202 та ВП № 39609374 і вихід за адресою боржника з метою встановлення його майнового стану, складання актів про опис та оцінку майна або його відсутність в присутності, в тому числі представника стягувача, був останньою дією, яка б могла призвести до реального виконання рішення, але позивач, як стягувач, ухилився від виконання вимоги державного виконавця та не забезпечив присутність свого представника, чим перешкодив здійсненню виконавчого провадження.

Посилався на те, що повернення виконавчого документа з підстав, передбачених ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», не позбавляє стягувача права повторно предявити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст.22 цього Закону.

Стосовно позовних вимог про скасування спірних постанов та зобовязання відновити виконавчі провадження відповідач зазначав, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» повноваження щодо відкриття виконавчого провадження належать виключно органам державної виконавчої служби. Підстави відкриття виконавчого провадження визначені ст.19 Закону України «Про виконавче провадження». державний виконавець зобовязаний прийняти виконавчий документ і відкрити виконавче провадження лише попередньо перевіривши, чи не закінчився строк предявлення такого виконавчого документа до виконання, чи відповідає він вимогам, встановленим Законом України «Про виконавче провадження», і чи предявлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби, що визначено ст.25 Закону України «Про виконавче провадження». Судові органи своїм рішенням не можуть підміняти інші державні органи, а відтак вказана вимога є незаконною.

Виконавче провадження не може бути відновлено без виконавчого документа. Він взагалі може бути не предявлений до виконавчої служби.

З урахуванням наведеного ВДВС просив залишити позов без задоволення (а.с.33-36).

Про дату, час і місце судового розгляду сторони повідомлені належним чином з дотриманням вимог ч.4 ст.181 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), про що свідчать звіти про надіслання електронної судової повістки та передачу повідомлення факсимільним звязком (а.с.21-22).

Сторони явку своїх представників в судове засідання не забезпечили.

29 січня 2015 року через відділ діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду УПФУ надало клопотання про розгляд справи за відсутності його представника в порядку письмового провадження, одночасно вказавши, що наполягає на задоволенні позову (а.с.23-24).

02 лютого 2015 року через відділ діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду ВДВС надав заперечення проти позову, в яких просив розглянути справу за відсутності його представника (а.с.33-36).

З урахуванням наведеного та на підставі ч.4 ст.122 КАС України, відповідно до якої особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності; якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, розгляд справи здійснено в письмовому провадженні.

29 січня 2015 року судом постановлена ухвала про витребування доказів, якою відповідача зобовязано надати засвідчені у встановленому порядку копії всіх документів, наявних у виконавчих провадженнях ВП № 38647202 та ВП № 39609374 (а.с.19), того ж дня копія ухвали передана відповідачу факсимільним звязком (а.с.22).

Матеріали виконавчих проваджень ВП № 38647202 та ВП № 39609374 суду надані не були.

Згідно з положеннями ч.ч.1, 4, 5 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

За правилами ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази. Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали. Суд може збирати докази з власної ініціативи. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Оскільки, незважаючи на вжиті судом заходи, ВДВС не надав виконавчі провадження ВП № 38647202 та ВП № 39609374, справа вирішена на основі наявних у ній доказів.

Відповідно до п.п.1.1.-1.2., 2.1., 3.1.-3.5. Положення про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20 травня 2003 року № 43/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 травня 2003 року за № 388/7709, Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень - це комп'ютерна база даних, яка створена за допомогою автоматизованої системи і відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення та надання відомостей про виконавчі дії. Держателем Єдиного реєстру є Державна виконавча служба України, яка забезпечує його ведення. Дані виконавчих документів, що надійшли до органу ДВС, підлягають обов'язковому внесенню до Єдиного реєстру. До Єдиного реєстру обов'язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій. Унесення відомостей до Єдиного реєстру здійснюється державним виконавцем або уповноваженою посадовою особою органу ДВС. Відомості про проведення виконавчих дій вносяться до Єдиного реєстру одночасно з виготовленням документа, на підставі якого вчиняється виконавча дія. Відомості про відкладення провадження виконавчих дій, зупинення виконавчого провадження, поновлення виконавчого провадження вносяться до Єдиного реєстру не пізніше наступного робочого дня після винесення відповідних постанов, а про відстрочку або розстрочку виконання рішення - не пізніше наступного робочого дня після надходження відповідного рішення. Постанови державного виконавця, а також інші документи виконавчого провадження виготовляються за допомогою Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень.

З урахуванням наведеного судом використана інформація Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень (https://trade.informjust.ua).

Зясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.

За даними ресурсу «Пошук відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», який функціонує відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 14 грудня 2012 року № 1846/5 «Про затвердження Порядку надання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2105/22417, ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) зареєстрована у якості фізичної особи-підприємця, про що 07 квітня 2011 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесений запис за номером 2 001598. Основним видом економічної діяльності фізичної особи-підприємця є код КВЕД 14.13 Виробництво іншого верхнього одягу. В процесі припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 не перебуває.

Станом на 03 травня 2013 року у ОСОБА_1 існувала заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування у сумі 1 193,04 грн., (недоїмка зі сплати єдиного внеску, за відсутності штрафів та пені).

Відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» та на підставі картки особового рахунку платника 03 травня 2013 року УПФУ сформована вимога про сплату боргу № Ф82 у сумі 1 193,04 грн.

Вказана вимога набрала чинності 25 травня 2013 року (а.с.13).

Платник єдиного внеску в добровільному порядку заборгованість, відображену у вимозі від 03 травня 2013 року № Ф82, не сплатила, внаслідок чого 24 травня 2013 року УПФУ звернулося до ВДВС із заявою № 1890/02 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вимоги № Ф82 від 03 травня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного внеску, яка станом на 24 травня 2013 року становила 1 193,04 грн. Також УПФУ просило накласти арешт на кошти та майно боржника і оголосити заборону його відчуження. Разом із заявою до ВДВС надана вимога № Ф82 від 03 травня 2013 року.

Того ж дня заява від 24 травня 2013 року № 1890/02 отримана ВДВС, про що свідчить штамп реєстрації вхідної кореспонденції відповідача (а.с.25-26).

27 травня 2013 року виконуючим обовязки начальника ВДВС ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження ВП № 38647202 з примусового виконання вимоги № Ф82 від 03 травня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь УПФУ боргу у сумі 1 193,04 грн.; боржнику наданий семиденний строк для самостійного виконання; при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк вирішено виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, повязаних з провадженням виконавчих дій.

Сторонами виконавчого провадження ВП № 38647202 є УПФУ стягувач та ОСОБА_1 боржник (а.с.27).

Разом із супровідним листом від 01 липня 2013 року № 228/2/2050 вказана постанова надіслана на адресу сторін виконавчого провадження (а.с.28).

Станом на 02 серпня 2013 року у ОСОБА_1 існувала заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування у сумі 1 193,04 грн., (недоїмка зі сплати єдиного внеску, за відсутності штрафів та пені).

Відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» та на підставі картки особового рахунку платника 02 серпня 2013 року УПФУ сформована вимога про сплату боргу № Ф82 у сумі 1 194,03 грн.

Вказана вимога набрала чинності 22 серпня 2013 року (а.с.10).

Платник єдиного внеску в добровільному порядку заборгованість, відображену у вимозі від 02 серпня 2013 року № Ф82, не сплатила, внаслідок чого 22 серпня 2013 року УПФУ звернулося до ВДВС із заявою № 2988/02 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вимоги № Ф82 від 02 серпня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного внеску, яка станом на 22 серпня 2013 року становила 1 194,03 грн. Також УПФУ просило накласти арешт на кошти та майно боржника і оголосити заборону його відчуження. Разом із заявою до ВДВС надана вимога № Ф82 від 02 серпня 2013 року.

Того ж дня заява від 22 серпня 2013 року № 2988/02 отримана ВДВС, про що свідчить штамп реєстрації вхідної кореспонденції відповідача (а.с.29-30).

23 серпня 2013 року виконуючим обовязки начальника ВДВС ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження ВП № 39609374 з примусового виконання вимоги № Ф82 від 02 серпня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь УПФУ боргу у сумі 1 193,04 грн.; боржнику наданий семиденний строк для самостійного виконання; при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк вирішено виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, повязаних з провадженням виконавчих дій.

Сторонами виконавчого провадження ВП № 39609374 є УПФУ стягувач та ОСОБА_1 боржник (а.с.31).

Разом із супровідним листом від 04 вересня 2013 року № 294/2/3118 вказана постанова надіслана на адресу сторін виконавчого провадження (а.с.32).

30 квітня 2014 року у виконавчому провадженні ВП № 38647202 виконуючим обовязки начальника ВДВС ОСОБА_3 на підставі ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 119,30 грн. Постанова мотивована тим, що боржник у строк, наданий для добровільного виконання, не виконав вимогу УПФУ.

30 квітня 2014 року у виконавчому провадженні ВП № 39609374 виконуючим обовязки начальника ВДВС ОСОБА_3 на підставі ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 119,40 грн. Постанова мотивована тим, що боржник у строк, наданий для добровільного виконання, не виконав вимогу УПФУ.

23 травня 2014 року у виконавчому провадженні ВП № 39609374 виконуючим обовязки начальника ВДВС ОСОБА_3 на підставі ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постанова мотивована тим, що боржник у строк, наданий для добровільного виконання, не виконав вимогу УПФУ, а тому накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 та оголошена заборона на відчуження будь-якого майна боржника лише у межах суми стягнення.

12 листопада 2014 року УПФУ отримало вимогу від 11 листопада 2014 року № 5698, мотивовану тим, що на виконанні у ВДВС знаходяться виконавчі провадження, по яким стягувачем є УПФУ, а тому, керуючись ст.5, п.5, п.7 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», виконуючий обовязки начальника ВДВС ОСОБА_3 вимагав, починаючи з 19 листопада 2014 року та кожну наступну середу та пятницю, забезпечити виїзд до боржників з метою перевірки їх майнового стану за місцем мешкання та подальшого вилучення і передачі арештованого майна на зберігання стягувачу. Також УПФУ було повідомлено про повернення виконавчих документів, у разі перешкоджання проведенню виконавчих дій, а саме не виконання цієї вимоги, на підставі п.4 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.14).

За результатами розгляду вимоги від 11 листопада 2014 року № 5698, листом від 18 листопада 2014 року № 3405/09 позивач повідомив ВДВС, що УПФУ є зацікавленою стороною у проведенні виконавчих дій державним виконавцем в межах строку, передбаченого ст.30 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, з метою ефективного проведення виконавчих дій державним виконавцем у 2013 році УПФУ та ВДВС затверджений спільний графік проведення сумісних виїздів за адресою проживання (здійснення підприємницької діяльності) боржників виключно на транспортному засобі УПФУ по кожному погодженому графіком виїзду.

Згадана робота ініційована стягувачем УПФУ на підставі п.7 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право за згодою власника використовувати приміщення для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника для перевезення майна.

Згода власника на використання приміщення для тимчасового зберігання вилученого майна несе за собою відповідальність особи (власника приміщення) за зберігання майна у належних умовах для зберігання вилученого майна. Навіть у випадках обовязкового прийняття речі на зберігання чинним законодавством передбачено (ст.940 Цивільного кодексу України) звільнення зберігача від обовязку прийняти річ на зберігання, якщо у звязку з обставинами, які мають істотне значення, він не може забезпечити її схоронності.

З урахуванням наведеного УПФУ доводило до відома ВДВС, що не має належних умов і приміщень для зберігання, забезпечення схоронності речей, вилучених у боржників.

Також УПФУ повідомляло, що у звязку з відсутністю фінансування видатків на утримання транспортних засобів не має можливості надати автомобіль для сумісних з ВДВС виїздів, а у разі стабілізації стану справ УПФУ готове взаємодіяти з визначених у вимозі питань (а.с.15-16).

Лист від 18 листопада 2014 року № 3405/09 отриманий ВДВС 19 листопада 2014 року, про що свідчить штамп реєстрації вхідної кореспонденції відповідача (а.с.15).

29 грудня 2014 року у виконавчому провадженні ВП № 38647202 виконуючий обовязки начальника ВДВС ОСОБА_3 виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Постанова мотивована тим, що 12 листопада 2014 року УПФУ отримана вимога № 5698 від 11 листопада 2014 року про забезпечення представника УПФУ для виходу (виїзду) до боржників з метою перевірки їх майнового стану за місцем мешкання, починаючи з 19 листопада 2014 року та кожну наступну середу та пятницю; попереджено про повернення виконавчих документів, у разі перешкоджання провадженню виконавчих дій, а саме невиконання вимоги. Представник УПФУ не зявився для виходу (виїзду) до боржників з метою перевірки їх майнового стану за місцем мешкання, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчих документів.

Як наслідок, на підставі п.4 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» виконуючим обовязки начальника ВДВС ОСОБА_3 постановлено повернути стягувачеві виконавчий документ - вимогу № Ф82 від 03 травня 2013 року, а також розяснено право повторного предявлення цього виконавчого документа у строк до 29 березня 2015 року і процедуру оскарження цієї постанови (а.с.12).

Разом із супровідним листом від 29 грудня 2014 року № 7478 вказана постанова надіслана на адресу УПФУ та отримана останнім 05 січня 2015 року (вхідний номер 33/46), про що свідчить штамп реєстрації вхідної кореспонденції позивача (а.с.11).

29 грудня 2014 року у виконавчому провадженні ВП № 39609374 виконуючий обовязки начальника ВДВС ОСОБА_3 виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Постанова мотивована тим, що 12 листопада 2014 року УПФУ отримана вимога № 5698 від 11 листопада 2014 року про забезпечення представника УПФУ для виходу (виїзду) до боржників з метою перевірки їх майнового стану за місцем мешкання, починаючи з 19 листопада 2014 року та кожну наступну середу та пятницю; попереджено про повернення виконавчих документів, у разі перешкоджання провадженню виконавчих дій, а саме невиконання вимоги. Представник УПФУ не зявився для виходу (виїзду) до боржників з метою перевірки їх майнового стану за місцем мешкання, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчих документів.

Як наслідок, на підставі п.4 ч.1 ст.47, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» виконуючим обовязки начальника ВДВС ОСОБА_3 постановлено повернути стягувачеві виконавчий документ - вимогу № Ф82 від 02 серпня 2013 року, а також розяснено право повторного предявлення цього виконавчого документа у строк до 29 березня 2015 року і процедуру оскарження цієї постанови (а.с.9).

Разом із супровідним листом від 29 грудня 2014 року № 7478/1 вказана постанова надіслана на адресу УПФУ та отримана останнім 05 січня 2015 року (вхідний номер 32/46), про що свідчить штамп реєстрації вхідної кореспонденції позивача (а.с.8).

Із вказаним позовом УПФУ звернулося до Донецького окружного адміністративного суду 12 січня 2015 року, що встановлено на підставі штампу підприємства звязку на конверті, в якому здійснено поштове відправлення, тобто в межах строку, визначеного ч.2 ст.181 КАС України.

Згідно з Інформацією, отриманою з Єдиного державного реєстру виконавчих про важень станом на 06 лютого 2015 року, у виконавчому провадженні ВП № 38647202 вчинені наступні дії: 27 травня 2013 року відкрито виконавче провадження; 30 квітня 2014 року винесена постанова про стягнення з боржника виконавчого збору; 29 грудня 2014 року повернено виконавчий документ стягувачеві. Інших відомостей про вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 38647202 Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень не містив.

Згідно з Інформацією, отриманою з Єдиного державного реєстру виконавчих про важень станом на 06 лютого 2015 року, у виконавчому провадженні ВП № 39609374 вчинені наступні дії: 23 серпня 2013 року відкрито виконавче провадження; 30 квітня 2014 року винесена постанова про стягнення з боржника виконавчого збору; 23 травня 2014 року винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; 29 грудня 2014 року повернено виконавчий документ стягувачеві. Інших відомостей про вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП № 39609374 Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень не містив

Докази, які б спростовували наведені вище обставини, суду не надані.

Вирішуючи справу по суті, до спірних правовідносин суд застосовує нижченаведені норми права.

Відповідно до ч.1 ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

При визначенні юрисдикції суд виходить з того, що до юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених ч.2 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606), крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження.

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначає Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (далі Інструкція № 512/5).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну виконавчу службу» 24 березня 1998 року № 202/98-ВР (далі - Закон № 202/98-ВР) державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України.

Згідно з положеннями ч.ч.1-2 ст.2 Закону № 606 примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Ч.ч.1-3 ст.3 Закону № 202/98-ВР визначено, що органами державної виконавчої служби є, зокрема районні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції. Виконання рішень, перелік яких встановлено законом, покладається на державних виконавців. Районні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції є юридичними особами.

Ч.2 ст.4 Закону № 202/98-ВР містить правову норму, відповідно до якої державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадови осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Системний аналіз законів № 202/98-ВР та № 606, а також п.7 ч.1 ст.2 КАС України, зумовлює висновок, що ВДВС і його державні виконавці є суб'єктами владних повноважень, як наслідок, у справах щодо оскарження дій та рішень цих суб'єктів суд має перевірити їх відповідність критеріям, наведеним у ч.3 ст.2 КАС України.

Згідно з приписами ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їхні посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зі змісту ст.1 Закону № 606 вбачається, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, що передбачено ч.1 ст.6 Закону № 606.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону № 606 рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

За приписами ч.5 ст.82 Закону № 606 рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Спірні правовідносини виникли з приводу виконання вимог УПФУ про сплату боргу, позивачем у справі є УПФУ, тобто стягувач у виконавчому провадженні, отже вказаний спір належить вирішувати в порядку адміністративного судочинства.

Предметом спору у справі є правомірність дій та рішень державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачеві з причини перешкоджання останнім провадженню виконавчих дій, яке, за висновком ВДВС, полягало у невиконанні вимоги державного виконавця.

Ч.1 ст.5 Закону № 606 визначено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обовязкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Аналогічна норма міститься у п.1.7. Інструкції № 512/5.

П.1.5. Інструкції № 512/5 передбачає, що під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п.1.8. Інструкції № 512/5 вимога державного виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обовязковою для виконання всіма органами, установами, організаціями, посадовими і фізичними особами щодо надання державному виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення.

Аналіз п.п.1.5., 1.8. Інструкції № 512/5 свідчить, що вимога є однією з форм реалізації повноважень державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження; державний виконавець приймає рішення у формі вимоги у випадках, передбачених Законом.

Відповідно до пп.1.8.1. п.1.8. Інструкції № 512/5 у вимозі зазначаються: а) найменування органу ДВС; б) дата відкриття та номер виконавчого провадження; в) реквізити виконавчого документа, на підставі якого відкрито виконавче провадження (його резолютивна частина у разі потреби); г) прізвище, імя та по батькові державного виконавця; ґ) перелік дій, які необхідно вчинити; д) строк виконання вимоги; е) наслідки невиконання вимоги.

Під час складання вимоги від 11 листопада 2014 року № 5698, невиконання якої слугувало підставою для повернення виконавчого документа стягувачеві, державним виконавцем не дотримані пп.1.8.1. п.1.8. Інструкції № 512/5, зокрема у ній не зазначені дата та номер відкриття виконавчого провадження, реквізити виконавчого документа, на підставі якого відкрито виконавче провадження.

Всупереч положеннями п.1.5. Інструкції № 512/5 вимога від 11 листопада 2014 року № 5698 стосувалася невизначеного переліку виконавчих проваджень, що знаходились на виконанні у ВДВС і стягувачем за якими було УПФУ.

Зі змісту цього документа неможливо однозначно встановити, що він винесений у виконавчих провадженнях ВП № 38647202 та ВП № 39609374, а наслідком його невиконання може стати повернення вимог № Ф82 від 03 травня 2013 року та від 02 серпня 2013 року.

Сутність вимоги від 11 листопада 2014 року № 5698 полягала у покладанні на УПФУ обовязку забезпечити виїзд до боржників з метою перевірки їх майнового стану за місцем мешкання та подальшого вилучення і передачі арештованого майна на зберігання стягувачу.

Згадана вимога винесена на підставі ст.5, п.5, п.7 ч.3 ст.11 Закону № 606.

Ст.11 Закону № 606 визначені права та обовязки державного виконавця.

Так, відповідно до ч.1, абз.1-2 ч.2 ст.11 Закону № 606 державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і у повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішень, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Державний виконавець в процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (п.5 ч.3 ст.11 Закону № 606); за згодою власника використовувати приміщення, у тому числі комунальної власності, для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника для перевезення майна (п.7 ч.3 ст.11 Закону № 606).

Аналіз змісту п.п.5, 7 ч.3 ст.11 Закону № 606 у системному звязку з положеннями ст.12 Закону № 606, якою визначені права і обовязки сторін та інших учасників виконавчого провадження, зумовлює висновок, що УПФУ як стягувач у виконавчому провадженні не зобовязане забезпечувати виїзд інших учасників виконавчого провадження, в тому числі державного виконавця, до боржників. В процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право використовувати транспортні засоби стягувача за наявності згоди останнього.

Відповідач не довів належними та допустими доказами наявність згоди УПФУ на використання належних останньому транспортних засобів в процесі провадження виконавчих дій.

Більше того, наявні у справі письмові докази, зокрема лист від 18 листопада 2014 року № 3405/09, свідчать, що позивач повідомляв державного виконавця про неможливість надання транспортного засобу з причини недостатності бюджетного фінансування на утримання УПФУ.

Наведене зумовлює висновок, що вимога від 11 листопада 2014 року № 5698 винесена з порушенням Інструкції № 512/5 та є такою, що не ґрунтується на законі. Той факт, що УПФУ окремо не оскаржувало цю вимогу, вказаного висновку суду не спростовує, оскільки Закон № 606 та Інструкція № 512/5 покладає на особу обовязок виконувати законні вимоги державного виконавця.

Повернення виконавчого документа стягувачеві регламентовано ст.47 Закону № 606, ч.1 якої визначені підстави для такого повернення.

Згідно з ч.4 ст.47 Закону № 606 про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Спірні постанови винесені з посиланням на п.4 ч.1 ст.47 Закону № 606, відповідно до якого виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Тобто, п.4 ч.1 ст.47 Закону № 606 містить дві самостійні підстави для повернення виконавчого документа: 1) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, 2) стягувач не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом.

Зі змісту спірних постанов та заперечень відповідача проти позову слідує, що виконавчий документ повернуто позивачу на тій підставі, що УПФУ перешкоджало провадженню виконавчих дій. Таке перешкоджання, за твердженням відповідача, полягало у невиконанні вимоги від 11 листопада 2014 року № 5698, а саме у незабезпеченні представника УПФУ для виходу (виїзду) до боржників з метою перевірки їх майнового стану за місцем мешкання.

Суд погоджується з доводами позивача, що у вимозі від 11 листопада 2014 року № 5698 йшлося про покладання на УПФУ обовязку забезпечити виїзд до боржників, тобто, з огляду на посилання державного виконавця на п.п.5, 7 ч.3 ст.11 Закону № 606, йшлося про надання позивачем транспортного засобу, зокрема для перевезення майна.

Натомість у постановах про повернення виконавчого документа стягувачеві від 29 грудня 2014 року зазначено, що УПФУ не забезпечило участь свого представника у проведенні виконавчих дій, чи перешкодило їх провадженню і не виконало вимогу від 11 листопада 2014 року № 5698.

У процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, працівників органів внутрішніх справ, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для оцінки майна субєктів оціночної діяльності субєктів господарювання (п.12 ч.3 ст.11 Закону № 606).

Порядок залучення осіб до провадження виконавчих дій регламентований Інструкцією № 512/5.

Так, відповідно до п.2.5. Інструкції № 512/5 залучення державним виконавцем інших органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб, фізичних осіб при примусовому виконанні рішень здійснюється у разі, якщо їх присутність може сприяти своєчасному й повному виконанню рішень.

При цьому згідно з п.п.2.7.1.-2.7.2. п. 2.7. Інструкції № 512/5 залучення у виконавчому провадженні відповідних органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб та фізичних осіб (крім понятих) здійснюється державним виконавцем шляхом винесення постанови про залучення цих осіб. У цій постанові обовязково зазначаються обставини, які зумовили залучення визначених осіб, час та місце здійснення виконавчих дій, а також інші необхідні відомості. Копія постанови надсилається (вручається) керівнику відповідного органу, установи, організації, субєкту господарювання у триденний строк з дня її винесення, але не пізніше ніж за три дні до запланованих заходів.

Отже, у разі необхідності залучення до проведення виконавчих дій представника УПФУ, державний виконавець мав винести відповідну постанову з обовязковим зазначенням обставин, які зумовлюють залучення такої особи та інших відомостей, передбачених пп.2.7.1. п.2.7. Інструкції № 512/5.

Однак, постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 29 грудня 2014 року посилання на залучення представника УПФУ до проведення виконавчих дій у встановленому законодавством порядку не містить. Постанова про залучення представника позивача до проведення виконавчих дій суду не надана.

Відповідачем взагалі не мотивовано, яким чином відсутність представника УПФУ унеможливила виїзд (вихід) державного виконавця до боржників з метою перевірки їх майнового стану за місцем мешкання та подальшого вилучення і передачі арештованого майна на зберігання стягувачу (за наявності письмового повідомлення УПФУ про неможливість прийняття на зберігання вилученого майна).

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що незабезпечення позивачем як стягувачем присутності свого представника під час провадження виконавчих дій не може бути розцінено як невиконання вимоги від 11 листопада 2014 року № 5698 та як перешкоджання провадженню виконавчих дій.

Слід також зазначити, що сам по собі факт невиконання вимоги державного виконавця є підставою для притягнення особи до відповідальності згідно із законом, що передбачено ч.3 ст.5 Закону № 606, в порядку, регламентованому ст.ст.89 та 90 Закону № 606 і Розділом ХІІІ «Притягнення до відповідальності за порушення вимог законодавства під час виконавчого провадження» Інструкції № 512/5), а не повернення виконавчого документа за п.4 ч.1 ст.47 Закону № 606.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.47 Закону № 606 про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.

Відповідач не довів належними та допустими доказами, що ним дотримані вимоги ч.2 ст.47 Закону № 606, а саме що поверненню УПФУ вимог № Ф82 від 03 травня 2013 року та від 02 серпня 2013 року передувало складання актів про наявність у виконавчих провадженнях ВП № 38647202 та ВП № 39609374 обставин, передбачених п.4 ч.1 ст.47 Закону № 606.

Суд критично оцінює твердження відповідача про те, що ВДВС здійснено всі необхідні виконавчі дії у виконавчих провадженнях ВП № 38647202 та ВП № 39609374 і вихід за адресою боржника з метою встановлення його майнового стану, складання актів про опис та оцінку майна або його відсутність в присутності, в тому числі представника стягувача, був останньою дією, яка б могла призвести до реального виконання рішення.

Таким чином, постанови ВДВС від 29 грудня 2014 року, винесені у виконавчих провадженнях ВП № 38647202 та ВП № 39609374, про повернення виконавчого документа стягувачеві підлягають визнанню протиправними і скасуванню як такі, що винесені з порушенням вимог Закону № 606 та Інструкції № 512/5, а позовні вимоги УПФУ в цій частині задоволенню.

Стосовно вимог УПФУ про визнання незаконними дій відповідача, які виявилися у винесенні спірних постанов, суд зазначає наступне.

Вчинення дій суб'єктом владних повноважень є способом реалізації наданої йому компетенції. Самі по собі оспорювані дії не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для позивача. Правові наслідки для позивача має рішення субєкта владних повноважень (акт індивідуальної дії) - постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, саме вона впливає на його права та інтереси.

Виходячи із завдань адміністративного судочинства, як то захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише у разі його порушення рішеннями, діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень.

Оскільки оспорювані дії відповідача не створювали правових наслідків для позивача, позовні вимоги про визнання їх незаконними не підлягають задоволенню.

З приводу вимог УПФУ про зобовязання ВДВС відновити виконавче провадження по виконанню виконавчих документів (вимог № Ф82 від 03 травня 2013 року та від 02 серпня 2013 року) суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.51 Закону № 606 у разі, якщо постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду.

Згідно з положеннями ч.ч.3-4 ст.51 Закону № 606 про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав незаконною постанову державного виконавця, сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, якому повернуто виконавчий документ, зобов'язаний у тримісячний строк з дня надходження відповідної постанови пред'явити його до виконання.

Таким чином, питання відновлення виконавчого провадження, зокрема у разі скасування судом як незаконної постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, врегульовано ст.51 Закону № 606, зі змісту якої безпосередньо випливає обовязок державного виконавця винести постанову про відновлення виконавчого провадження.

Оскільки обовязок державного виконавця відновити виконавче провадження встановлений ч.1 ст.51 Закону № 606, додаткового підтвердження судовим рішенням він не потребує, а тому позовні вимоги УПФУ про зобовязання ВДВС відновити виконавче провадження задоволенню не підлягають.

Крім того, на час звернення УПФУ до суду із вказаним позовом вимога позивача про зобовязання ВДВС відновити виконавче провадження є передчасною, оскільки Закон № 606 повязує виникнення такого обовязку державного виконавця з моментом надходження до нього відповідного рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст.94 КАС України судові витрати присудженню не підлягають.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.2-15, 17-20, 23, 26, 69-72, 94, 98, 159-163, 167, 181, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

постановив:

1. Адміністративний позов Управління Пенсійного фонду України в Першотравневому районі Донецької області до Відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області про визнання дій протиправними, скасування постанови та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову виконуючого обовязки начальника Відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області ОСОБА_3 від 29 грудня 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, винесену у виконавчому провадженні ВП № 38647202.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову виконуючого обовязки начальника Відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області ОСОБА_3 від 29 грудня 2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, винесену у виконавчому провадженні ВП № 39609374.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Постанова прийнята, складена і підписана у нарадчій кімнаті.

6. Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецькій окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

7. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч.4 ст.167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

8. Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Кравченко Т.О.