Справа № 2а-13612/10/2070
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року м. Київ К/9991/23980/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Лозівської об'єднаної державної податкової інспекції у Харківської області Державної податкової служби на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2011 у справі № 2а-13612/10/2070

за позовом Лозівської об'єднаної державної податкової інспекції Харківської області Державної податкової служби

до Підприємства Первомайської виправної колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Харківській області

про стягнення податкового боргу,-

В С Т А Н О В И В :

Державна податкова інспекція звернулась до суду з позовом до Підприємства про стягнення заборгованості на загальну суму 150 833,95 грн., у т.ч. з податку на додану вартість у розмірі 135 246,09 грн. та частини чистого прибутку, що підлягає сплаті до Державного бюджету у розмірі 15 587,86 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 21.12.2010 позов задоволено в повному обсязі, стягнуто з Підприємства заборгованість на загальну суму 150 833,95 грн.

Рішення суду обґрунтовано тим, що оскільки вищезазначені суми податкових зобов'язань є узгодженими та не сплачені платником податку у строки, визначені Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", а отже є податковим боргом та підлягають стягненню.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2011 рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення з Підприємства заборгованості з ПДВ в розмірі 86 322,00 грн. та в цій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено, в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції вмотивовано висновком про відсутність у Державної податкової інспекції права чи обов'язку змінювати призначення платежу, визначене платником податку у платіжних документах.

Не погодившись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, Державна податкова інспекція до Вищого адміністративного суду України подала касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, позивач посилається на те, що п. 7.7 ст. 7 Закону України від 21.12.2000 № 2181-III "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (далі - Закон № 2181-ІІІ) визначено що податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за різними податками, зборами (обов'язковими платежами) - у рівних пропорціях.

У поданих запереченнях на скаргу відповідач просить у задоволенні скарги відмовити через її необґрунтованість.

У відповідності до вимог ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України суд допустив заміну відповідача у справі - Лозівської об'єднаної державної податкової інспекції у Харківській області на його правонаступника - Лозівську об'єднану державну податкову інспекцію Харківської області Державної податкової служби.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Підприємством до Державної податкової інспекції за період з березня 2008 року по вересень 2010 року подавались податкові декларації, в яких відповідачем самостійно було визначено податкові зобов'язання на загальну суму 99 519,00 грн.

Задекларовані податкові зобов'язання Підприємство сплатило частково на загальну суму 86 322,00 грн., що підтверджується платіжними документами, в яких платником податків чітко визначено призначення платежів, проте податковим органом сплачені суми було зараховано у рахунок погашення податкового боргу, що виник раніше.

Крім того, контролюючим органом за несвоєчасну сплату податкових зобов'язань до відповідача були застосовні штрафні санкції визначені податковими повідомленнями - рішеннями від 17.03.2008 № /0, від 22.05.2008 № /0, від 10.07.2008 № /0, від 13.08.2008 № /0, від 22.09.2008 № /0, від 19.11.2008 № /0, від 11.02.2009 № /0, від 26.03.2009 № /0, від 02.09.2009 № /0, від 14.12.2009 № /0 на загальну суму 34 173,09 грн.

Також, Державною податковою інспекцією за результатами проведених документальних перевірок було прийнято податкові повідомленні-рішенні від 26.05.2009 № /0 та від 08.02.2010 № /0, якими відповідачу було донараховано ПДВ у сумі 573,75 грн. та 782,25 грн. відповідно.

Зазначені вище податкові повідомлення - рішення були отримані платником податків та не були ним оскаржені в адміністративному чи судовому поряду, а отже є узгодженими, та як вбачається з матеріалів справи не були сплачені Підприємством у визначені законодавством терміни.

Підпунктом 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону № 2181-ІІІ визначено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 цього Закону для подання податкової декларації.

Водночас, суть спірних правовідносин у цій справі полягає у правомірності перерозподілу податковим органом сплачених сум платником податку у рахунок податкового боргу, що не вказаний в платіжних дорученнях.

Як визначено пп. 7.1.1 п. 7.7 ст. 7 Закону № 2181-ІІІ, джерелами самостійної сплати податкових зобов'язань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платника податку. Отже, грошовий платіж є єдиною формою сплати податкових зобов'язань і погашення податкового боргу.

Згідно з п. 6 ст. 7 Закону України від 20.05.1999 № 679-XIV "Про Національний банк України" Національний банк України визначає систему, порядок і форми платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів.

При цьому згідно з п. 3.8 зазначеної Інструкції реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів утримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Із наведеного випливає, що право визначати призначення платежу, відповідно до чинного законодавства України, належить виключно платнику, шляхом зазначення такого призначення у платіжному документі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", який є спеціальним законом з питань оподаткування і установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначено вичерпний перелік заходів, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу. Серед таких заходів немає зміни призначення платежу, самостійно визначеного платником податків. Не передбачено такого права для податкової інспекції й іншими норми податкового законодавства.

Таким чином, у разі недотримання платником податків порядку погашення податкового боргу, передбаченого Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", податковий орган не наділений правом чи обов'язком змінювати призначення платежу, визначене платником податків.

Отже, самостійне зарахування податковим органом сплачених платником податку сум у рахунок податкового боргу або тих податкових зобов'язань, які не вказані в призначенні платежу під час перерахування платником податків коштів до бюджету, є неправомірним.

Відповідно до пп. 5.4.1 п. 5.4 ст. 5 зазначеного вище Закону узгоджена сума податкового зобов'язання, не сплачена платником податків у строки, визначені цією статтею, визнається сумою податкового боргу платника податків та підлягає стягненню.

Як вбачається з матеріалів справи Державною податковою інспекцією було дотримано порядку стягнення суми податкового боргу, визначеного Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", зокрема на адресу відповідача було направлено першу та другу податкові вимоги.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов цілком правомірного висновку про стягнення з відповідача боргу в сумі 64 511,95 грн., натомість узгоджені податкові зобов'язань з ПДВ в сумі 86 322,00 грн. були самостійно сплачені відповідачем та стягненню не підлягають.

За таких обставин переглянуте судове рішення апеляційної інстанції у справі відповідає приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Лозівської об'єднаної державної податкової інспекції у Харківської області Державної податкової служби відхилити.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2011 у справі № 2а-13612/10/2070 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді Г.К Голубєва

А.О. Рибченко