Справа № 2а-5402/11
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2015 року м. Київ К/800/34424/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Білуги С.В.,

суддів Заїка М.М.,

Загороднього А.Ф.

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 08 травня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2014 року за заявою ОСОБА_2 про зміну способу та порядку виконання судового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва, Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про зміну способу і порядку виконання постанови Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва, Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2014 року, в задоволенні заяви про зміну способу відмовлено.

ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просять ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 08 травня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими і не дають підстав, які передбачені статтями 225 - 229 Кодексу адміністративного судочинства України, для зміни чи скасування судового рішення.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що постановою Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2013 року, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва і Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в м.Києві державної адміністрації щодо призначення і нарахування відповідно до ст.ст. 48, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ОСОБА_2, основної і додаткової пенсії та допомоги на оздоровлення з 07.04.2010 в заниженому розмірі; зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_2 основної пенсії з розрахунку не менше восьми мінімальних пенсій за віком і додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, з розрахунку не менше 75 % мінімальної пенсії за віком, з 07.04.2010 по 22.07.2011 з урахуванням раніше проведених виплат; зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення у Подільському районі м. Києва здійснити перерахунок, а Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат виплату ОСОБА_2 допомоги на оздоровлення за 2009, 2010 та 2011 з розрахунку п'яти мінімальних заробітних плат з урахуванням проведених виплат.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа Подільського районного суду м. Києва від 05.07.2013 по справі № 2а-5402/11 про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_2 основної пенсії з розрахунку не менше восьми мінімальних пенсій за віком і додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, з розрахунку не менше 75 % мінімальної пенсії за віком, з 07.04.2010 по 22.07.2011 з урахуванням раніше проведених виплат.

На адресу відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві надійшов лист від Управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва № 12499/02 від 09.10.2013, зі змісту якого вбачається, що позивачеві проведено перерахунок та нарахування пенсії у розмірі 47426,53грн., але виплати не здійснені через відсутність коштів з відповідним призначенням

Відмовляючи в задоволенні заяви про зміну способу виконання, суди попередніх інстанцій, виходили з того, що викладені в заяві вимоги стосуються вчинення відповідних дій, які у випадку їх задоволення, можуть істотно змінити зміст резолютивної частини судового рішення, що у відповідності з діючим законодавством є недопустимим. А зазначені в заяві вимоги не можуть бути обставинами, що є підставою для зміни способу і порядку виконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Як і в цивільному судочинстві, поняття способів захисту прав, свобод та інтересів особи в адміністративному судочинстві охоплюється визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цих прав, свобод та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 263 Кодексу адміністративного судочинства України містить не тільки механізм процесуальної процедури розгляду питань зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення, а й підстави для розгляду цих питань. Оскільки ці підстави є матеріально-правовими, то їх слід розглядати у сукупності з положеннями ст.ст.105, 162 Кодексу адміністративного судочинства України, які визначають зміст способів захисту порушеного права в адміністративному судочинстві.

Згідно з частиною четвертою статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити як вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, так і стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами частин першої, другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Стаття 124 Конституції України та стаття 14 Кодексу адміністративного судочинства України встановлюють, що судові рішення, зокрема постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у встановленими раніше порядку і способом. Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Таким чином, для відстрочення, розстрочення виконання рішення та зміни способу є такі підстави: для розстрочення та відстрочення - обставини, що ускладнюють виконання, а для зміни способу і порядку виконання - обставини, які роблять виконання неможливим.

З матеріалів справи вбачається, що виконання постанови суду першої інстанції неможливе через відсутність коштів, виплата яких буде здійснена за наявності відповідного фінансування з Державного бюджету України.

Отже, виконання постанови суду фактично можливе, хоча й за певних умов, тому відсутні підстави для зміни способу виконання рішення суду.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року у справі №21-394а14.

Посилання у заяві на Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не є прийнятним, оскільки норми цього Закону безпосередньо не застосовувалися при прийнятті оскарженого судового рішення.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, про відмову в задоволенні заяви про встановлення способу і порядку виконання постанови Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2011 року.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 08 травня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2014 року за заявою ОСОБА_2 про зміну способу та порядку виконання судового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва, Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про зобов'язання вчинити певні дії - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Білуга

Судді А.Ф. Загородній

М.М. Заїка