Справа № 2а-15628/10/2070
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року м. Київ К/9991/27580/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої Г.К., Ланченко Л.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Нововодолазької міжрайонної державної податкової інспекції у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 31.03.2011 у справі № 2а-15628/10/2070 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Нововодолазької міжрайонної державної податкової інспекції у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2010 року Підприємець до суду заявив позов до Державної податкової інспекції про скасування податкових повідомлень-рішень від 06.08.2010 № /0, № /0 та наступних в часі аналогічних податкових повідомлень-рішень, прийнятних державним податковим органом у порядку адміністративного оскарження через дріб 1, 2, 3, якими позивачеві визначено суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності у розмірі 1 275,30 грн., з податку на додану вартість (далі ПДВ) у розмірі 52 290,18 грн. Також заявлено вимоги скасувати податкове повідомлення - рішення від 08.09.2010 № /1, яким за наслідками адміністративного оскарження додатково донараховано суму основного податкового зобов'язання з податку на додану вартість (ділі - ПДВ) у розмірі 18,00 грн. та фінансових санкцій - 9,00 грн.

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Не погодившись із судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, Державна податкова інспекція до Вищого адміністративного суду України подала касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Підставою для прийняття оспорюваних позивачем податкових повідомлень-рішень були висновки, викладені у акті від 21.07.2010 про результати документальної планової виїзної перевірки з питань дотримання Підприємцем податкового, валютного та іншого законодавства за період з 11.06.2008 по 31.03.2010, про порушення позивачем:

- ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 13-92 "Про прибутковий податок з громадян" та ст.1 Указу Президента України від 03.07.1998 № 727 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" внаслідок перевищення граничного розміру виручки (500 тис. грн.), передбаченої для платників єдиного податку, на 103 744,00 грн., що призвело до заниження належного до сплати податку з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності;

- пп. 7.2.1 п. 7.2, пп. 7.4.1, пп. 7.4.3, пп. 7.4.4, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість" внаслідок віднесення до складу податкового кредиту суми ПДВ по податковим накладним, у яких місце розташування контрагента не відповідає дійсності, а також ПДВ в ціні придбаного товару (давальницької сировини), який використовувався у господарській діяльності частково, що призвело до заниження завищення податкового кредиту на суму 34 860,12 грн.

У цій справі, задовольняючи позовні вимоги про скасування податкового повідомлення-рішення від 06.08.2010 № /0 та наступних в часі аналогічних податкових повідомлень-рішень, прийнятних державним податковим органом у порядку адміністративного оскарження через дріб 1, 2, 3, суд першої інстанції, з думкою якого погодився апеляційний суд, з урахуванням встановлених контролюючим органом під час проведення перевірки обставин, дійшов висновку, що допущене Підприємцем перевищення виручки під час перебування на спрощеній системі оподаткування не тягне за собою наслідку у вигляді включення до складу податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб, оскільки єдиним наслідком перевищення 500-тисячного обмеження щодо виручки платника єдиного податку є перехід такого платника на загальну систему оподаткування з кварталу, наступного за тим, в якому було перевищено граничний розмір виручки, а інших наслідків невиконання умови ст. 1 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" чинне законодавство не містить.

Однак такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій є передчасними.

Так, ст. 1 Указу Президента України від 03.07.1998 № 727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" встановлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для суб'єктів малого підприємництва фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. грн.

Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг) (абзац 5 вказаної статті).

Приписами ст. 6 Указу визначено, що суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником податку на доходи фізичних осіб, оскільки вказаний податок сплачується ним у складі єдиного податку.

Відповідно до ст. 2 цього Указу фізична особа, зареєстрована як платник єдиного податку, сплачує такий податок за ставкою, встановленою місцевими радами за місцем державної реєстрації платника, залежно від виду його діяльності. При цьому, лише за умов додержання приписів зазначеного Указу, доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладаються єдиним податком, не включаються до складу сукупного оподатковуваного доходу за підсумками звітного року такого платника податку та осіб, що перебувають з ним у трудових відносинах, а сплачена сума єдиного податку є остаточною і не включається до перерахунку загальних податкових зобов'язань як самого платника податку, так і осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, включаючи членів його сім'ї, які беруть участь у підприємницькій діяльності.

Зважаючи на викладене, несплата податку з доходів фізичних осіб, як це передбачено для платників єдиного податку, можлива лише в разі дотримання суб'єктом малого підприємництва умов перебування на спрощеній системі оподаткування. Зазначене стосується також і відповідності граничного обсягу виручки платника єдиного податку розмірам, визначеним Указом.

Статтею 5 вказаного Указу передбачено, що у разі порушення вимог, установлених ст. 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

У той же час зазначений Указ не містить положень, які б регулювали питання оподаткування сум, що перевищили граничний обсяг виручки, встановлений законодавцем.

За таких обставин оподаткування доходів, отриманих платником податків єдиного податку з порушенням умов перебування на спрощеній системі оподаткування, повинно здійснюватися з урахуванням загальної системи оподаткування, зокрема, доходи (виручка), отримані таким суб'єктом, підлягають оподаткуванню у порядку, встановленому розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 13-92 "Про прибутковий податок з громадян", який діє у частині оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю.

Абзацом 1 ст. 13 Декрету № 13-92 визначено, що оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву (абзац 2 вказаної статті).

Таким чином, у разі перевищення граничного розміру виручки у платника єдиного податку виникає не тільки обов`язок переходу у наступному податковому періоді на загальну систему оподаткування, а й оподаткування суми такого перевищення із застосуванням правил загальної системи оподаткування.

За таких обставин податкове повідомлення - рішення від 06.08.2010 № /0 та наступні в часі аналогічні податкові повідомлення-рішення, прийняті державним податковим органом у порядку адміністративного оскарження через дріб 1, 2, 3, яким позивачеві визначено податкове зобов'язання за основним платежем з податку з доходів фізичних осіб у сумі 1 275,30 грн., відповідає вимогам чинного законодавства України.

Щодо скасування податкового повідомлення-рішення від 06.08.2010 № /0 та наступних в часі аналогічних податкових повідомлень-рішень, прийнятних державним податковим органом у порядку адміністративного оскарження через дріб 1, 2, 3, а також податкового повідомлення - рішення від 08.09.2010 № /1, якими позивачеві донараховано податкові зобов'язання з ПДВ, то в цій частині судові рішення відповідають закону і залишаються без змін.

Зокрема, встановивши відсутність розбіжностей між даними позивача та його контрагента по господарським операціям, за наслідками яких на адресу позивача його контрагентом було видано податкові накладні, визнані державним податковим органом як неналежні через зазначення адреси, за якою контрагент платника податків не знаходиться, а також наявність у контрагента спеціальної податкової та господарської правосуб'єктності на момент здійснення господарських операцій, за наслідками яких позивачем було сформовано податковий кредит, факт придбання позивачем товару та подальше його використання у господарській діяльності, суди дійшли обґрунтованого висновку, що незначні недоліки заповнення податкової накладної не є підставою для позбавлення платника податку формувати податковий кредит на підставі такої накладної.

Так, відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР покупець має право відобразити сплачені суми податку у податковому кредиті за умови використання отриманих товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97ВР не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пп. 7.2.6 цього пункту).

Тобто, підставою для відповідальності платника податку є відсутність підтвердження сум податку, включеного до податкового кредиту, на момент перевірки платника податку. При цьому відповідальність за правильність виписування податкової накладної покладена не на покупця, а на продавця товарів.

Згідно пп. 7.2.6 Закону № 168/97ВР податкова накладна, яка згідно пп. 7.2.3 цього Закону складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках, видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Датою ж виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг), у відповідності з пп. 7.3.1 зазначеного Закону вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а в разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

Отже, аналіз норм Закону № 168/97-ВР дає підстави зробити висновок, що податкові накладні є такими документами, що підтверджують проведення господарської операції, оскільки містять відомості про продавця товару, за якими можливо в разі необхідності провести його перевірку щодо підтвердження зазначених у накладній відомостей, відомості про проданий товар, його вартість, суму податку на додану вартість.

Таким чином, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, відповідають зазначеним у податкових накладних, податковий кредит покупця вважається підтвердженим податковими накладними, за умови, що вони не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка видала податкову накладну, містять, зокрема, відомості про придбані товари (роботи, послуги), їх вартість, дату здійснення операції та відповідну суму податку на додану вартість.

Не заслуговують на увагу і доводи Державної податкової інспекції про відсутність факту використання придбаного товару (давальницької сировини) позивачем у господарській діяльності через відсутність під час перевірки частини первинних документів (актів прийому - передачі) щодо передачі придбаного товару іншому господарюючому суб'єкту для переробки, оскільки Закон № 168/97-ВР не ставить у залежність виникнення права на податковий кредит у платника податків від фактичного використання придбаних товарі (послуг) у господарській діяльності. Для підтвердження відповідного права платника податку достатньо наявності мети використання товарів (послуг), що ним придбані, незалежно від фактичних результатів такого використання.

З огляду на зазначене у суду відсутні правові підстави для висновку про законність оскаржених податкових повідомлень-рішень, якими позивачеві донараховано податкове зобов'язання з ПДВ.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Нововодолазької міжрайонної державної податкової інспекції у Харківській області задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 31.03.2011 у справі № 2а-15628/10/2070 в частині задоволення позовних вимог про скасування податкових повідомлень - рішень від 06.08.2010 № /0, від 08.09.2010 № /1, від 20.10.2010 № /2, від 18.11.2010 № /3 скасувати та у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в цій частині відмовити, в іншій частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою про перегляд даної постанови, поданою через Вищий адміністративний суд України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді Г.К. Голубєва

Л.В. Ланченко