Справа № 804/20559/14
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 р. Справа № 804/20559/14
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
при секретарі судового засіданняПанченко Я.І.
за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: Продайко О.В. Макушенцева А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 22.07.2014р., -

ВСТАНОВИВ:

11.12.2014р. Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат ім.Ф.Е.Дзержинського» звернулося з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів та просить визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 22.07.2014р. № - про зменшення суми бюджетного відшкодування ( в тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів) з податку на додану вартість у розмірі 19 914 296 грн. із застосуванням штрафної (фінансової) санкції - 9 957 148 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорюване податкове повідомлення-рішення було прийнято податковою інспекцією на підставі висновків, викладених в акті перевірки від 04.07.2014р. через те, що серед постачальників позивача встановлені суб'єкти господарювання - ТОВ «Забудовник КР», ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС», ТОВ «ТД «ЮКАС», ТОВ «ГОФ «Дар'ївська», які здійснювали операції не обумовлені економічними причинами (цілями ділового характеру). Такі висновки податковий орган зробив на підставі актів перевірок вищевказаних контрагентів позивача, а також у зв'язку з тим, що позивачем не було надано товарно-транспортних накладних на перевезення товару, видаткові накладні та акти прийому-передачі не містять всіх реквізитів та позивачем було реалізовано продукцію власного виробництва за цінами нижчими за собівартість її виготовлення, що призвело до завищення позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість за лютий та березень 2014р. Позивач не погоджується з вищевказаними висновками податкової інспекції, вважає їх суб'єктивною думкою перевіряючих, так як позивачем були надані всі первинні бухгалтерські документи, які підтверджують реальність здійснення господарських операцій з вищевказаними контрагентами,а отже позивачем не було порушено норм п.198.1,п.198.2, п.198.6 ст.198 ПК України. Також позивач вважає і необґрунтованими посилання податкового органу на те, що ним було реалізовано продукцію власного виробництва за цінами нижчими за собівартість її виготовлення, так як у акті не вказано за якими нормами податкового законодавства витрати, що перевищують доходи не можуть бути враховані в податковому обліку з урахуванням того, що акт перевірки не містить зауважень щодо обсягу та порядку формування доходу від реалізації продукції та формування обсягів доходів та витрат не було передбачено планом перевірки, а тому, на думку позивача, обсяг реалізації продукції власного виробництва позивача в обов'язковому порядку потрапляє до складу доходу відповідно до норм Податкового кодексу України. Окрім того, податковий орган посилаючись на порушення позивачем п.198.5 ст.198 ПК України не визначив за якими саме товарами, на яку вартість, за якими первинними документами позивач повинен нарахувати податкові зобов'язання, виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п.189.1 ст.189 ПК України. За викладеного, позивач вважає, що висновки акту ґрунтуються на невірному трактуванні податковою інспекцією положень ПК України та суперечить фактичним обставинам.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, у ході судового розгляду справи та у наданих письмових запереченнях на позов просив у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що доводи наведені у позовній заяві не ґрунтуються на вимогах податкового законодавства. На формування оспорюваного податкового повідомлення-рішення вплинули наступні чинними, а саме: висновки акту перевірки від 06.06.2014р. на суму 14 054 634 грн.; донарахування податкових зобов'язань за рахунок здійснення комбінатом збитковості діяльності, яка не передбачає отримання доходу та відповідно не призводить до збільшення економічних вигод у вигляді надходження активів та до зростання власного капіталу та відповідно не пов'язане з господарською діяльністю у сумі 5 293 194 грн.; не підтверджено реальність здійснення взаємовідносин на загальну суму 566 468 грн., в тому числі: «ГОФ «Дар'ївська», ТОВ «ТД «ЮКАС», ТОВ «Забудовник КР», ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» всього на суму 19 914 296 грн. В ході проведення перевірки серед постачальників позивача були встановлені окремі суб'єкти господарювання, які здійснювали операції, що не обумовлені економічними причинами (цілями ділового характеру), а також тим, що позивачем до перевірки не були представлені бухгалтерські регістри та первинні документи, які містять дані стосовно наявності у власності позивача будівельних відходів в обумовлених угодою обсягах, порядку обчислення обсягів таких відходів; до перевірки не надані документи, що посвідчують виконання ТОВ «Забудовник КР» робіт зі збирання, сортування відходів, а також проведення вантажо-навантажувальних робіт на території заводу, в т.ч. документи, які підтверджують пропуск на територію заводу (з території заводу) працівників, транспортних засобів та навантажувальної техніки виконавця робіт з урахуванням вимог пропускного режиму комбінату (зокрема, журнали обліку КПП) та з урахуванням того, що ТОВ «Забудовник КР» не було надано податкової декларації з екологічного податку за звітні квартали 2013р., звітність, що свідчить про наявність у власності (користуванні) підприємства протягом 2013р. земельних ділянок, згідно наданих товарно-транспортних накладних кінцевим вантажоотримувачем будівельних відходів позивача зазначено ПП «ХЕЛП» та згідно податкової звітності ПП «ХЕЛП» за Ш квартал 2013р. місцезнаходження спеціально відведених для розміщення відходів зазначену адресу : Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, Криворізьке шосе, верхів'я балки Розсохувата, Новоолександрівська селищна рада, тобто наявне невиконання умов договору. У зв'язку з наведеним податковим органом вказано, що неможливо підтвердити факт надання послуг та реальність взаємовідносин між ТОВ «Забудовник КР» та позивачем у вересні 2013р., що призвело до завищення суми податкового кредиту в розмірі 116 995 грн. З приводу взаємовідносин позивача з ТОВ «ТД «ЮКАС» податковим інспектором було встановлено, що по операціях з придбання кранів до перевірки надано оригінали індивідуальних паспортів придбаних виробів та сертифікати якості виробника згідно яких виробником є ТОВ «Київський завод підйомно-транспортного обладнання», тоді як матеріали проведеної звірки ТОВ «ТД «ЮКАС» свідчать про те, що країною-виробником товару є Болгарія, а згідно акту ДПІ у Печерському районі м Києва ТОВ «Київський завод ПТО» за податковою адресою не знаходиться у зв'язку з чим податковим органом зроблено висновок, що підтвердити реальність взаємовідносин позивача з ТОВ «ТД «ЮКАС» неможливо, а, відповідно, і формування податкового кредиту у лютому 2014р. в сумі 156 950,00 грн. Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «ГОФ «Дар'ївська» з приводу поставки позивачеві вугілля на суму 869 397,44 грн., то податковим органом під час перевірки було встановлено, що постачальником ТОВ «ГОФ «Дар'ївська» у видаткових накладних, актах прийому-передачі наданих позивачеві не зазначено обов'язкових реквізитів первинного документа, а саме: не визначені посади осіб, які здійснили відвантаження та отримання вугілля зазначеного у накладних та актах прийому-передачі, не зазначено № та дата виданої довіреності, не визначено місце складання накладної, в рахунках на оплату відсутні посади, прізвище та ініціали особи, яка склала даний рахунок, що не надає цим документам юридичної сили і доказовості здійснення господарських операцій по поставці вугілля на адресу позивача, а тому неможливо підтвердити реальність взаємовідносин позивача та ТОВ «ГОФ «Дар'ївська» за лютий та березень 2014р. у сумі 144899,58 грн. Також у ході проведення перевірки не було підтверджено і реальності здійснення взаємовідносин позивача з ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» з придбання позивачем у вказаного контрагента моторів-редукторів у кількості 56 штук, оскільки за результатами проведеної перевірки вказаного контрагента позивача було встановлено співпадіння індивідуальних номерів виробника по 41 одиниці, з яких по 26 одиницям паспорти ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» сформовано 06.08.2014р., тобто до дати їх фактичного ввозу на територію України, при цьому, звіряння індивідуальних номерів не здійснювалося у зв'язку з неможливістю доступу без демонтажу прокатного стану та позивачем не були надані документи, що підтверджують пропуск на територію заводу (з території заводу) транспортних засобів, якими мотори-редуктори доставлені на комбінат, а тому податковий орган зробив висновок про завищення позивачем суми податкового кредиту у лютому 2014р. у розмірі 147 623,00 грн. Також податковий орган зробив висновок про те, що у березні 2014р. позивач мав взаємовідносини з Корпорацією «Індустріальна Спілка Донбасу» з приводу реалізації вказаному підприємству продукції власного виробництва за цінами, нижчими за собівартість її виготовлення в результаті чого відбувається зменшення такої складової власного капіталу, як активи (в розмірі собівартості продукції) та збільшення активів на суму грошових коштів отриманих від продажу продукції власного виробництва та проведення такої діяльності призводить не до росту, а до зменшення власного капіталу на різницю між собівартістю виготовленої продукції та ціною її продажу. На думку податкового органу, продаж продукції за цінами, нижчими від виробничої собівартості, одержання внаслідок таких операцій збитків на значні суми (3520853,01 грн.) призводить до виникнення формальних підстав для відшкодування з бюджету податку на додану вартість, не є економічно виправданими та не може розглядатися як самостійна ділова мета. У зв'язку з тим, що збиток, отриманий позивачем як перевищення виробничої собівартості продукції над доходами від її реалізації не є витратами, що пов'язані із веденням господарської діяльності, то відповідно і ПДВ нарахований при їх придбанні не може бути пов'язаний із веденням господарської діяльності, а тому податковим інспектором зроблено висновок про те, що позивачем порушено абз. г) п.198.5 ст.198 ПК України, що призвело до заниження суми податкових зобов'язань за березень 2014р. в сумі 5293 194 грн. Таким чином представник відповідача вважає, що висновки перевіряючих, викладені в акті є правомірними, а оспорюване податкове повідомлення-рішення винесено відповідно до вимог законодавства та є обґрунтованим.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 02.02.2015р.

Судом у ході судового розгляду справи встановлені наступні обставини у даній справі.

Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат ім.Ф.Е.Дзержинського» зареєстроване як юридична особа виконавчим комітетом Дніпродзержинської міської ради народних депутатів 27.02.1997р. за адресою: Дніпропетровська область, м.Дніпродзержинськ, вул. Кірова, буд 18-Б, перебуває на обліку у СДПІ з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів з 03.03.2011р, є платником податку на додану вартість, що підтверджується копією виписки з ЄДРПОУ від 19.03.2014р., копією статуту позивача та відомостями, наведеними в акті перевірки від 04.07.2014р.(а.с.19-20, а.с.140-143 том 1).

У період з 22.05.2014р. по 26.06.2014р. податковою інспекцією на підставі направлень на проведення перевірки, наказу №293 від 21.05.2014р., п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.п.78.1.8 п.78.1 ст.78 ПК України була проведена документальна позапланова виїзна перевірка нарахування позивачем бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок у сумі 46 471 107 грн., відображеного у податковій декларації з ПДВ, поданій за відповідний звітний (податковий) період (вх.№ від 22.04.2014р.) за березень 2014р. за результатами якої складено акт №371/28-01-46-02-05393043 від 04.07.2014р. за висновками якого встановлені наступні порушення, а саме:

- п.198.1, п. 198.2, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, що призвело до завищення податкового кредиту в сумі 566 468 грн., в тому числі по періодах: лютий 2014р. на суму 532 443 грн., березень 2014р. - 34 025 грн.;

- абз. «г» п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податкових зобов'язань в сумі 5 293 194 грн.

Вищевикладене призвело до порушення п.200.1 та п.200.3 ст.200 ПК України, а саме:

- заниження позитивного значення різниці між сумою податкових зобов'язань та сумою податкового кредиту в березні 2014р. на загальну суму 5 327 219 грн.;

- завищення від'ємного значення різниці між сумою податкових зобов'язань та сумою податкового кредиту в лютому 2014р. на суму 532 443 грн.;

- порушення абз. «а» п.200.4 ст. 200 Податкового кодексу України внаслідок чого завищено суму, що підлягала бюджетному відшкодуванню за березень 2014р. на 19 914 296 грн. (а.с.19-57 том 1).

На підставі вищевказаного акту, податковим органом 22.07.2014р. було прийнято податкове повідомлення-рішення форми «В1» № за яким позивачеві зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за березень 2014р. у розмірі 19 914 296 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції - 9 957 148 грн. (а.с.58 том 1).

Позивач оскаржував вищевказане податкове повідомлення-рішення в порядку адміністративного оскарження шляхом подання скарг до вищестоящих податкових органів та за результатами їх розгляду скарги позивача залишені без задоволення, а вищевказане оспорюване податкове повідомлення-рішення залишено без змін, що підтверджується копією скарг та рішень податкових органів, наявних у справі (а.с.59-139 том 1).

Позивач оспорює вищевказане податкове повідомлення-рішення та просить його визнати нечинним і скасувати посилаючись на те, що відповідач безпідставно зробив висновок про завищення позивачем суми бюджетного відшкодування та незаконно виніс податкове повідомлення-рішення № від 22.07.2014р., так як позивач не порушував вимог податкового законодавства, надав до перевірки усі первинні бухгалтерські документи, що підтверджують реальність здійснення позивачем господарських операцій з його контрагентами - ТОВ «Забудовник КР», ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС», ТОВ «ТД «ЮКАС», ТОВ «ГОФ «Дар'ївська», а тому вважає, що висновки акту перевірки від 04.07.2014р. ґрунтуються на невірному трактуванні положень Податкового кодексу України та суперечать фактичним обставинам.

Заслухавши представників позивача та відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд находить підстави достатніми для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного.

Згідно з поданою позивачем до податкової інспекції податковою декларацією з ПДВ за березень 2014р. від 22.04.2014р.) сума бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку відображена у рядку 23.1 декларації, яку сформовано з урахуванням залишку від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту, нарахованої за попередній період, а саме: лютий 2014р., складає 46 471 107 грн. (а.с.25 том 1).

Як вбачається зі змісту акту перевірки від 04.07.2014р. та пояснень наданих представником відповідача в ході судового розгляду справи, судом було встановлено, що підставою для прийняття вищевказаного оспорюваного податкового повідомлення-рішення були обставини щодо не підтвердження реальності здійснення господарських операцій позивача по взаємовідносинах з його контрагентами - ТОВ «Забудовник КР», ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС», ТОВ «ТД «ЮКАС», ТОВ «ГОФ «Дар'ївська», а саме: не надання до перевірки бухгалтерських регістрів та первинних документів, які містять дані стосовно наявності у власності позивача будівельних відходів у обумовлених угодою обсягах та порядку обчислення обсягів таких відходів; не надано документів, що посвідчують виконання ТОВ «Забудовник КР» робіт із збирання, сортування відходів, а також проведення вантажо-розвантажувальних робіт на території заводу, в т.ч. документи, які підтверджують пропуск на територію заводу (з території заводу) працівників, транспортних засобів та навантажувальної техніки виконавця робіт з урахуванням вимог пропускного режиму комбінату (зокрема журнали обліку КПП) та з урахуванням того, що ТОВ «Забудовник КР» податкової звітності по екологічному податку за 2013р. не подавав, земельні ділянки у його власності чи у користуванні відсутні, згідно акту Криворізької південної ОДПІ ТОВ «Забудовник КР» за податковою адресою не знаходиться, що, на думку перевіряючих, свідчить про не підтвердження фактів розміщення ТОВ «Забудовник КР» будівельних відходів, що утворилися на підприємстві позивача та невиконання ТОВ «Забудовник КР» умов договору у зв'язку з чим неможливо підтвердити факт надання послуг та реальність взаємовідносин між позивачем та ТОВ «Забудовник КР» у вересні 2013р. Також податкова інспекція у результаті проведеної перевірки дійшла і висновки про неможливість підтвердження реальності взаємовідносин позивача з ТОВ «ТД «ЮКАС» у вересні 2013р., формування податкового кредиту за яким відбулося у лютому 2014р. через те, що позивачем не надано до перевірки документів, що підтверджують пропуск на територію заводу (виїзд з території заводу) транспортних засобів, якими мостові крани за договором поставки доставлялися на комбінат з урахуванням вимог пропускного режиму комбінату (журнали пропуску КПП) не надані, при цьому, позивачем надані паспорти мостових кранів за якими виробником кранів зазначено ТОВ «Київський завод підйомно-транспортного обладнання», тоді як вказане підприємство згідно акту ДПІ у Печерському районі м. Києва за податковою адресою не знаходиться та з огляду на зазначене позивачем було включено до складу податкового кредиту витрати по придбанню товару на підставі документів (актів виконаних робіт), що не мають статусу первинних документів у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки, враховуючи їх дефектність, не підтверджують факти здійснення господарських операцій. Що стосується взаємовідносин позивача та ТОВ «ГОФ «Дар'ївська», то позивачем не було надано до перевірки документів по прийманню вугілля за якістю, кількістю та оприбуткування кожної партії вугілля, при цьому, позивачем надано до перевірки специфікації до угоди поставки згідно з якими виробником вугілля є ТОВ «ГОФ «Дар'ївська», тоді як при аналізі бази даних податкової звітності вказаного підприємства, протягом 2012- 2013р.р. ТОВ «ГОФ «Дар'ївська» не здійснювало видобування корисних копалин, в т.ч. вугілля у зв'язку з чим зроблено висновок про дефектність наданих первинних документів та не підтвердження здійснення господарської операції. Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» з приводу поставки вказаним підприємством позивачеві моторів-редукторів, то податковою інспекцією також не встановлено реальності здійснення господарської операції з огляду на те, що позивачем не надані до перевірки товарно-транспортні накладні на перевезення товару, документи, які підтверджують пропуск на територію заводу (з території заводу) транспортних засобів, якими мотори-редуктори доставлені на комбінат з урахуванням вимог пропускного режиму комбінату (журнали обліку), також згідно акту перевірки ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» не надано документи, що підтверджують купівлю, зберігання товару, який у подальшому реалізовано на адресу позивача, крім того, встановлено невідповідність даних бухгалтерського обліку та первинних документів, а саме: за результатами проведеного співставлення індивідуальних номерів виробника моторів-редукторів по 41 одиниці (всього поставлено 56 одиниць), з яких по 26 одиницям ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» оформлено паспорти 06.08.2014р., тобто до дати їх фактичного ввозу на територію України. Отже, на думку перевіряючих, неналежне оформлення первинних документів, встановлення невідповідності в частині походження товару та висновки акту перевірки ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» дають змогу стверджувати про відсутність реально вчиненої господарської операції та як наслідок юридичну дефектність відповідних первинних документів, що не дозволяє формувати дані податкового обліку. Окрім того, у ході перевірки перевіряючими було встановлено, що позивач впродовж перевіряємого періоду реалізував продукцію власного виробництва за цінами, нижчими за собівартість її виготовлення, що призвело до збитковості на загальну суму 35 208 153,01 грн., що не є господарською діяльністю позивача та призвело до заниження суми податкових зобов'язань за березень 2014р. в сумі 5293194 грн. в порушення абз. «г» п.198.5 ст.198 ПК України, при цьому, зазначено, що у зв'язку з тим, що збиток, отриманий як перевищення виробничої собівартості продукції над доходами від її реалізації не є витратами, що пов'язані із веденням господарської діяльності, то відповідно і ПДВ нарахований при їх придбанні, не може бути пов'язаний із веденням господарської діяльності ( здійснення збиткової діяльності не передбачає отримання доходу, що не призводить до збільшення економічних вигод у вигляді надходження активів та до зростання власного капіталу та відповідно не пов'язане із господарською діяльністю) - (а.с.31-55 том 1).

Однак, така позиція посадових осіб податкового органу не узгоджується з нормами ПК України, є лише суб'єктивною думкою перевіряючих, яка не може бути обрана обґрунтованими підставами для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, виходячи з наступного

Щодо посилань податкового органу на те, що реалізація продукції власного виробництва за цінами нижче собівартості її виготовлення призвело до збитковості, що не є господарською діяльністю позивача та збиток отриманий від реалізації продукції власного виробництва не є витратами, що пов'язані із веденням господарської діяльності позивача, слід зазначити наступне.

Згідно п.п.14.1.36,14.1.231 п.14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконання робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно п.п.14.1.56 п.14.1 ст.14 ПК України доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за її межами.

Крім того, відповідно до п.п.14.1.228 п.14.1 ст.14 ПК України собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу Ш цього Кодексу - витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

За приписами п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконання робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг - п.138.4 ст.138 Податкового кодексу України.

При цьому, відповідно до п.п.139.1.9 пункту 139.1 ст.139 ПК України не включаються до складу витрат, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про ціни та ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Нормами підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 ПКУ передбачено, що постачання товарів - це будь-яка передача права на розпорядження товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій , зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; - п.198.1 ст. 198 ПКУ.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище Кодексу, визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПКУ не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.4, 201.6 статті 201 ПКУ податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що право на нарахування податкового кредиту, податкових зобов'язань та віднесення до складу витрат виникає у платника податку за наявності належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів та за умови відсутності вказаних первинних документів бухгалтерського обліку вказані суми податкового кредиту, податкових зобов'язань та сум витрат не можуть бути віднесені до податкового обліку, при цьому, суми податкового кредиту та податкових зобов'язань з ПДВ у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу)також не можуть бути віднесені до складу податкового кредиту.

Також і з аналізу ст.138 ПК України видно, що норми вказаної статті не містить заборони щодо формування витрат платником податків за умови збитковості кожної окремої взятої господарської операції, зокрема з підстав реалізації позивачем продукції власного виробництва за ціною нижче собівартості виготовленої продукції.

При цьому, слід зазначити, що господарська операція, в свою чергу, розуміється як факт підприємницької чи іншої діяльності, який викликає зміни в структурі усіх ресурсів, контрольованих підприємством, у результаті вчинення якого очікується отримання економічних вигод, збільшення чи зменшення зобов'язань, одержання фінансових результатів.

Між тим, окрема господарська операція може і не мати всіх ознак господарської діяльності, зокрема, обов'язковості отримання доходу (прибутковості). Водночас, саме сукупність господарських операцій за певний період є господарською діяльністю, метою якої є досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Прибутковість кожної окремої операції не є обов'язковою ознакою господарської діяльності, яка може включати і окремі збиткові операції, здійснення яких викликано об'єктивними причинами.

Таким чином, поняття «господарська діяльність» та «господарська операція» не є тотожними.

Неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не пов'язана з господарською діяльністю підприємства, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати дохід від конкретної операції.

Окрім того, і приписи ПК України не ставлять в залежність право платника податків на формування витрат та податкового кредиту підприємства від наявності чи відсутності доходу по окремих господарських операціях, оскільки вказане не може свідчити про відсутність можливості отримання доходу з усієї господарської діяльності позивача.

Податковий кодекс України також не пов'язує право на формування витрат та податкового кредиту платником податків із фінансовим результатом звітного періоду підприємства.

За викладеного, суд приходить до висновку, що збитковість за окремо взятою господарською операцією не може бути підставою для позбавлення позивача права на формування витрат, податкового кредиту та податкових зобов'язань платника податків у відповідності до вищенаведених норм чинного податкового законодавства.

Також не може бути підставою для позбавлення платника податків на формування витрат, податкового кредиту та податкових зобов'язань і реалізація платником податку товару нижче собівартості, оскільки норми податкового законодавства таких підстав та обмежень не містять.

При цьому, суд критично оцінює доводи представника відповідача відносно того, що витрати на придбання товарів, які реалізовані позивачем нижче собівартості виготовленої продукції не є господарською діяльністю позивача з огляду на те, що як матеріалами справи, так і обставинами, встановленими у ході судового розгляду справи підтверджено, що основною діяльністю позивача є виготовлення та реалізація металопродукції, що не спростовано представником відповідача будь-якими належними та допустимими доказами.

Таким чином, посилання податкового органу на порушення позивачем вимог податкового законодавства при здійсненні реалізації продукції власного виробництва за ціною нижчою від її виготовлення є безпідставними та необґрунтованими, оскільки норми ст.ст.138, 198, 200 ПК України не містять заборони на віднесення платником податку до складу витрат, податкового кредиту та податкових зобов'язань з податку на додану вартість у разі збитковості окремо взятої господарської операції.

Щодо висновків податкового органу, викладених у акті перевірки від 04.07.2014р. з приводу неможливості підтвердження позивачем реальності здійснення господарських взаємовідносин позивача з його контрагентами - ТОВ «Забудовник КР», ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС», ТОВ «ТД «ЮКАС», ТОВ «ГОФ «Дар'ївська», то вказані висновки перевіряючих не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України та суперечать фактичним наданим до перевірки первинним бухгалтерським документам та обставинам, встановленим у ході судового розгляду справи, виходячи з наступного.

Фактично, в основу виявленого порушення позивачем норм податкового законодавства податковими інспекторами покладені акти перевірок вищевказаних контрагентів позивача та порушення, які вчинені не позивачем, а вище згаданими контрагентами, а саме: невиконання ТОВ «Забудовник КР» умов договору з приводу збирання, перевезення, зберігання відходів, що утворилися в результаті виробничої діяльності позивача як замовника цих робіт; не надання до перевірки позивачем бухгалтерських регістрів та первинних документів, які містять дані стосовно наявності у власності позивача будівельних відходів в обумовлених угодою обсягах, порядку обчислення обсягів таких відходів, не надані документи, що посвідчують виконання ТОВ «Забудовник КР» робіт із збирання, сортування відходів, а також проведення вантажо-навантажувальних робіт на території заводу, в т.ч. не надані документи, які підтверджують пропуск на територію заводу (з території заводу) працівників, транспортних засобів та навантажувальної техніки виконавця робіт з урахуванням вимог пропускного режиму комбінату (зокрема журнали обліку КПП), а також те, що ТОВ «Забудовник КР» не подавав податкової звітності з екологічного податку за Ш квартал 2013р. та не подавав звітність про наявність у нього у власності чи у користуванні земельних ділянок для розміщення та зберігання відходів.

Між тим, як свідчать матеріали справи, позивачем було надано до перевірки всі первинні бухгалтерські документи, що підтверджують реальність здійснення господарської операції по взаємовідносинах із вказаним контрагентом.

Так, між позивачем (Замовником) та ТОВ «Забудовник КР» (Виконавцем) був укладений договір №115/11-12 про надання послуг у сфері поводження з відходами від 22.11.2012р. за умовами якого Виконавець зобов'язувався виконати роботи зі збирання, перевезення, зберігання відходів, що утворилися в результаті виробничої діяльності Замовника (а.с.16-19 том 2).

Факт підтвердження реальності здійснення господарської операції за вказаним договором підтверджено первинними бухгалтерськими документами, а саме: копіями рахунку-фактури, копіями актів здачі-приймання робіт (надання послуг), копіями товарно-транспортних накладних, копією витягу з реєстру отриманих і виданих податкових накладних, а також копіями виписок банку зі змісту яких видно, що позивачем проведено оплату за отримані послуги у складі яких сплачено у т.ч. і відповідні суми податку на додану вартість (а.с.20-75 том 2).

З огляду на наведене, підтвердження позивачем фактичного виконання сторонами умов договору належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, наявність у позивача під час перевірки належно оформлених податкових накладних, сплати позивачем у складі виконаних робіт суми податку на додану вартість, з урахуванням вище досліджених обставин у справі та норм чинного податкового законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно віднесено до складу податкового кредиту у вересні 2013р. суми ПДВ у розмірі 116995,00 грн. по правовідносинах з ТОВ «Забудовник КР» за отриманими послугами у відповідності до вимог ст.ст. 198 ПК України.

При цьому, судом критично оцінюються доводи позивача про не надання позивачем до перевірки бухгалтерських документів, що підтверджують право власності на будівельні відходи з урахуванням того, що позивач не веде господарської діяльності у сфері поводження з відходами, не має будь-яких дозволів з цього приводу, а отже, не зобов'язаний і вести такий облік, а наділений нормами чинного законодавства щодо права на звернення до установ і організацій, які здійснюють відповідну діяльність у цій сфері та наділений правом замовити такі послуги, що і було зроблено позивачем.

Також слід зазначити, що посилання податкових інспекторів на те, що позивачем не надані документи щодо виконання замовником робіт спростовуються тим, що позивачем були надані відповідні акти здачі-приймання робіт (наданих послуг), які не були прийняті відповідачем до уваги та саме ці первинні документи і підтверджують виконання ТОВ «Забудовник КР» робіт за вищевказаним договором.

При цьому, судом не приймаються до уваги і посилання відповідача на те, що позивачем не надано до перевірки документів, що підтверджують пропуск на територію заводу та з території заводу працівників,транспортних засобів та навантажувальної техніки виконавця робіт з урахуванням вимог пропускного режиму комбінату (зокрема, журнали обліку КПП), оскільки вказані документи не відносяться до первинних бухгалтерських документів, які позбавляють права позивача на формування податкового кредиту та податковий зобов'язань з ПДВ, а також віднесення до складу витрат відповідних сум за умови надання інших первинних документів, зокрема, актів виконаних робіт, видаткових та податкових накладних, доказів оплати робіт де у складі вартості товару позивачем як замовником робіт сплачено і суми ПДВ (а.с.16-75 том 2).

І зовсім є безпідставним покладення в основу порушення позивачем податкового законодавства як на підставу для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, неподання ТОВ «Забудовник КР» звітності з екологічного податку, відсутність за місцезнаходженням та відсутність у власності чи в оренді земельних ділянок для зберігання та розміщення відходів, оскільки позивач не наділений обов'язком надавати такі документи посадовим особам податкового органу, ці документи не стосуються господарської діяльності саме позивача та зазначені обставини не можуть бути обрані підставами для позбавлення позивача права на формування податкових зобов'язання з урахуванням того, що відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність носить індивідуальний характер.

Також є безпідставними і посилання податкового органу на нереальність господарської операції по взаємовідносинах позивача з ТОВ «ТД «ЮКАС» з приводу придбання у вказаного підприємства мостових кранів через не надання позивачем до перевірки документів, що підтверджують пропуск на територію заводу (з території заводу) транспортних засобів, якими мостові крани доставлені на комбінат з урахуванням вимог пропускного режиму комбінату (журнали пропуску КПП) та з підстав того, що у наданих оригіналах індивідуальних паспортів та сертифікатах якості зазначено виробником товару - ТОВ «Київський завод підйомно-транспортного обладнання», однак за даними перевірки ДПУ у Печерському районі м. Києва вказане підприємство не знаходиться за адресою, а тому надані документи не носять статусу первинних, оскільки враховуючи їх дефектність не підтверджують факту здійснення господарських операцій, виходячи з наступного.

22.03.2013р., 11.06.2013р. між позивачем (покупцем) та ТОВ «ТД «ЮКАС» (продавець) були укладені договори №13-0714-02, №13-1296-02 за умовами якого продавець зобов'язувався поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію, надалі товар,для інвестиційного проекту «Реконструкція доменного цеху з будівництвом установки приготування та вдування пиловугільного палива» (а.с.99-105 том 2).

Факт підтвердження реальності здійснення господарських операцій за вказаними договорами підтверджено первинними бухгалтерськими документами, а саме: копіями рахунку-фактури, копіями приходних ордерів, копіями видаткових накладних, копіями товарно-транспортних накладних, копією витягу з реєстру отриманих і виданих податкових накладних а також копіями виписок банку зі змісту яких видно, що позивачем проведено оплату за отриманий товар, де у складі вартості товару позивачем сплачено у т.ч. і відповідні суми податку на додану вартість (а.с.106-115 том 2).

При цьому, суд також критично ставиться до посилань відповідача у акті перевірки про те, що позивачем не надано до перевірки документів, що підтверджують пропуск на територію заводу (з території заводу) транспортних засобів, якими мостові крани доставлені на комбінат з урахуванням вимог пропускного режиму комбінату (журнали пропуску КПП) через те, що вказані документи не є первинними бухгалтерськими документами та їх відсутність не може бути підставою для позбавлення платника податків права на формування податкового кредиту, податкових зобов'язань та витрат за умови надання інших первинних бухгалтерських документів, які наведені вище та знаходяться в матеріалах справи і підтверджують фактичне виконання господарських операцій (а.с.105-115 том 2).

Також є безпідставними і висновки податкового органу про те, що є порушенням позивачем вимог податкового законодавства факт невідповідності в сертифікатах якості виробника товару -ТОВ «Київський завод підйомно-транспортного обладнання» та встановлення факту його не знаходження за адресою з огляду на те, що вказані порушення не можуть бути підставою для відповідальності позивача з урахуванням норм ст. 61 Конституції України, так як позивач є покупцем товару та відповідні сертифікати не оформлював, а виявлені недоліки у оформленні сертифікатів також не можуть бути підставами для позбавлення позивача права на формування податкового кредиту та податкових зобов'язань з урахуванням вищенаведених норм Податкового кодексу України.

Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «ГОФ «Дар'ївська» податковою інспекцією було встановлено неналежне оформлення вказаним підприємством первинних бухгалтерських документів, а саме: видаткових накладних, актів прийому-передачі, довіреностей на отримання товару під час продажу позивачеві вугілля марки А (1-13) у кількості 1247 тн на суму 869397,44 грн., в т.ч. ПДВ 144 899,58 грн., а також позивачем не було надано до перевірки документи по прийманню за якістю та кількістю та оприбуткуванню кожної партії вугілля та при перевірці бази даних було встановлено, що ТОВ «ГОФ «Дар'ївська» протягом 2012-2013р. видобування вугілля не здійснювало.

В той же час, між позивачем (покупцем) та ТОВ «ГОФ «Дар'ївська» (постачальник) було укладено договір поставки вугільної продукції №14-0022-02 від 04.01.2014р. за умовами якого постачальник зобов'язувався поставити вугільну продукцію на умовах, встановлених договором, якість, марка,кількість і ціна зазначаються у специфікаціях, а покупець зобов'язувався прийняти і оплатити продукцію на умовах, визначених цим договором (а.с.116-120 том 2).

Факт підтвердження реальності здійснення господарських операцій за вказаними договорами підтверджено первинними бухгалтерськими документами, а саме: копіями рахунків-фактур на оплату, копіями актів приймання-передачі, копіями накладних, копіями посвідчень щодо якості вугілля, копією витягу з реєстру отриманих і виданих податкових накладних, а також копіями виписок банку зі змісту яких видно, що позивачем проведено оплату за отримане вугілля де у складі вартості товару позивачем сплачено у т.ч. і відповідні суми податку на додану вартість (а.с.121-165 том 2).

Зазначені досліджені судом документи оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому висновки податкових інспекторів про їх дефектність є неспроможними, виходячи з того, що недоліки у оформленні первинних документів а саме: видаткових накладних, актах прийому-передачі чи довіреностях на отримання товару не можуть служити підставами для позбавлення платника податків права на формування витрат, податкового кредиту та податкових зобов'язань.

Також, висновки про ненадання позивачем до перевірки документів по прийманню за якістю та кількістю та оприбуткуванню кожної партії вугілля виходячи з того, що позивач не здійснює видобування вугілля, а лише придбав його для ведення своєї господарської діяльності та відсутність вказаних документів не позбавляє права позивача на формування податкового кредиту та податкових зобов'язань у відповідності до вимог податкового законодавства України.

Не можуть бути прийняті судом до уваги і твердження позивача про те, що ТОВ «ГОФ «Дар'ївська» не здійснювало видобування вугілля на протязі 2012-2013р.р. з огляду на те, що вказана обставина не може бути доказом того, що ТОВ «ГОФ «Дар'ївська» не могло здійснювати продаж такого вугілля та зазначена обставина не є підставою для позбавлення позивача права на формування податкового кредиту та податкових зобов'язань.

Отже, віднесення позивачем до складу податкового кредиту та податкових зобов'язань по взаємовідносинах позивача з ТОВ «ГОФ «Дар'ївська» з приводу придбання позивачем вугілля у лютому, березні 2014р. є правомірним.

Не можуть бути прийняті судом до уваги і доводи податкового органу про неможливість здійснення господарської операції позивачем з ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» з приводу придбання моторів-редукторів у кількості 56 штук через те, що позивачем не надані до перевірки документи, що підтверджують пропуск на територію заводу (з території заводу) транспортних засобів, якими мостові крани доставлені на комбінат з урахуванням вимог пропускного режиму комбінату (журнали пропуску КПП) та за результатами співставлення встановлено співпадіння індивідуальних номерів виробника по 41 одиниці (всього поставлено 56 одиниць), з яких по 26 одиницям паспорти ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» оформлено 06.08.2014р., тобто до дати їх фактичного ввозу на територію України, у ході перевірки ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» не було встановлено перевезення товару від постачальників до ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС», а тому, на думку перевіряючих, неналежне оформлення первинних документів, встановлення невідповідності в частині походження 41 мотор-редуктора дає стверджувати про відсутність реально вчиненої господарської операції та юридичну дефектність наданих документів.

Між тим, судом встановлено, що між позивачем (одержувачем) та ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» (постачальником) був укладений договір №12-1095-02 від 06.06.2012р. за умовами якого постачальник зобов'язувався виготовити та поставити, а одержувач прийняти та оплатити обладнання, вказане у Специфікаціях, кількість, номенклатура, ціна і терміни постачань товару визначені у Специфікаціях, які є невід'ємною частиною цього договору (а.с.76-79 том 2).

Факт підтвердження реальності здійснення господарських операцій за вказаними договорами підтверджено первинними бухгалтерськими документами, а саме: копіями рахунків на оплату, копіями приходного ордеру, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, копією витягу з реєстру отриманих і виданих податкових накладних, а також копіями виписок банку зі змісту яких видно, що позивачем проведено оплату за отриманий товар, у складі якого сплачено у т.ч. і відповідні суми податку на додану вартість (а.с.80-98 том 2).

Водночас, судом не береться до уваги посилання відповідача на те, що при перевірці індивідуальних номерів виробника придбаних моторів-редукторів по 41 одиниці (всього поставлено 56 одиниць), з яких по 26 одиницям паспорти ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» оформлено 06.08.2014р., тобто до дати їх фактичного ввозу на територію України та на те, що у ході перевірки ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» не було встановлено перевезення товару від постачальників до ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» з огляду на те, що, як свідчить сам акт перевірки та не спростовано представником відповідача, огляд місць розташування моторів-редукторів на території заводу (в конвекторному цеху) та звіряння індивідуальних номерів не здійснювалося у зв'язку з неможливістю доступу без демонтажу прокатного цеху.

Зазначене свідчить про можливість не співпадіння кількості придбаних одиниць та вказані розбіжності не можуть свідчити про нереальність здійснення господарської операції за вказаних договором, навпаки, у зв'язку з використанням позивачем вказаного придбаного товару у господарській діяльності, підтверджує факт реальності вчинення вказаної господарської операції між позивачем та ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС».

В той же, час не можуть бути визнані як порушення позивачем вимог податкового законодавства розбіжності у паспортах поставленої продукції, які зазначені ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» та не встановлення факту перевезення товару від постачальників до ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС» з урахуванням того, що згідно до вимог ст. 61 Конституції України юридична відповідальність носить індивідуальний характер та вказані розбіжності не можуть служити підставою для покладення відповідальності на позивача.

З огляду на вище досліджені первинні бухгалтерські документи, суд приходить до висновку, що первинні бухгалтерські документи, надані позивачем на підтвердження реальності здійснення господарських операцій з вищенаведеними контрагентами відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а отже висновок податкового органу про юридичну дефектність оформлених документів суперечить вимогам податкового законодавства та фактичним обставинам справи.

Окрім того, слід зазначити, що висновки акту перевірки від 04.07.2014р. фактично не містять посилань на порушення саме позивачем вимог податкового законодавства, а містять лише припущення перевіряючих про неможливість підтвердження реальності здійснення господарських операцій позивачем, що є неприпустимим.

Слід зазначити, що є безпідставними покладення податковою інспекцією в основу порушення позивачем норм податкового законодавства, порушень, які вчинені контрагентами позивача - ТОВ «Забудовник КР», ТОВ «ПРИВІД ПЛЮС», ТОВ «ТД «ЮКАС», ТОВ «ГОФ «Дар'ївська», що відображені у акті від 04.07.2014р., оскільки у відповідності до вимог ст.61 Конституції України юридична відповідальність носить індивідуальний характер, а тому позивач не може нести юридичної відповідальності за дії своїх контрагентів.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту або відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документально підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Відповідної правової позиції дотримується і Вищий адміністративний Суд України у своїх ухвалах від 09.11.2011р. № К-1837/10, від 15.09.2011р. № К-24505/10, від 08.11.2011р. № К-46076/09, від 26.11.2012р. № К/9991/54239/12, а також в постанові від 14.11.2012р. №К/9991/50772/12.

Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов'язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов'язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов'язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов'язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).

З огляду на викладене, судом не приймаються доводи відповідача щодо покладення юридичної відповідальності на позивача за порушення, вчинені контрагентами позивача, які викладені в акті перевірки від 04.07.2014р., оскільки у відповідності до ст. 61 Конституції України та вищенаведених норм чинного податкового законодавства позивач не може нести відповідальність за дії своїх контрагентів.

Щодо посилань податкового органу на заниження позивачем позитивного значення різниці між сумою податкових зобов'язань та сумою податкового кредиту в березні 2014р. на загальну суму 5327 219 грн. та завищення від'ємного значення різниці між сумою податкових зобов'язань та сумою податкового кредиту в лютому 2014р. на суму 532 443 грн., слід зазначити наступне.

Згідно пп.14.1.18 п.14.1 ст.14 ПК України бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки.

Сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду - п.200.1 ст.200 ПК України.

За приписами п.200.3 ст.200 ПК України передбачено, що при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розрахованого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

У відповідності до п.200.4 ст.200 ПК України, якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг;

б) залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

З аналізу наведених вище норм та обставин, встановлених у ході судового розгляду справи щодо правомірності віднесення позивачем до складу податкового кредиту та податкових зобов'язань вищенаведених сум ПДВ, які підтверджені належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, суд приходить до висновку про відсутність порушень з боку позивача у лютому, березні 2014р. по вищевказаних правовідносинах вимог п.200.1, п.200.3, п.200.4 ст.200 ПК України.

Частина 1 статті 71 КАС України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Представником відповідача у ході судового розгляду справи не було надано суду жодних доказів та не наведено жодних підстав, які б свідчили про правомірність та обґрунтованість прийнятого податковим органом оспорюваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням наведених вище встановлених судом обставин та норм чинного податкового законодавства України у відповідності до вимог ч.2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем прийнято оспорюване податкове повідомлення-рішення від 22.07.2014р. не у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України та без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому зазначене вище податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

При цьому, слід зазначити, що у відповідності до вимог ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову, суд може прийняти постанову про, зокрема, визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень і його скасування.

За таких обставин, враховуючи, що оспорюване податкове повідомлення-рішення є актом індивідуальної дії, а не нормативно-правовим актом, слід визнати протиправним та скасувати оспорюване податкове повідомлення-рішення у відповідності до вимог ст.ст.11,162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Враховуючи наведене, підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь позивача судові витрати понесені позивачем при сплаті судового збору за платіжним дорученням №25098 від 14.11.2014р. (а.с.2 том 1) у межах суми, визначеної для подання позову згідно до вимог ст.ст.3,4 Закону України «Про судовий збір» у розмірі 482 грн. 70 коп.

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 22.07.2014р. - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів № від 22.07.2014р.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського» (51925, Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, вул. Кірова,18-б, ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 487 грн. 20 коп. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови, або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений - 09.02.2015р.

Суддя С.О. Конєва