Справа № 682/3971/14-а
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2015-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 682/3971/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Тончук Р.І.

Суддя-доповідач: Боровицький О. А.

18 лютого 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Граб Л.С. Сапальової Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Славутської міської ради Хмельницької області про визнання неправомірними дій щодо ненадання повної та об'єктивної відповіді на звернення та зобов'язання надати відповіді на звернення,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Славутської міської ради Хмельницької області про: визнання неправомірними дій Славутської міської ради, які полягали в ненаданні повної та об'єктивної відповіді на звернення позивача від 26.08.2014 та 03.11.2014 згідно Закону України "Про доступ до публічної інформації" та звернення від 03.11.2014 згідно Закону України "Про звернення громадян"; зобов'язання відповідача протягом п'яти днів надати позивачу належну та об'єктивну відповідь на пункти № 1,2,5,6,7 його запиту від 26.08.2014, та пункт №1 запиту від 03.11.2014 відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації", а також відповідь на пункт №1 запиту від 03.11.2014 відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Славутський міськрайонний суд Хмельницької області постановою від 27 січня 2015 року позов задовольнив частково, а саме: визнав протиправними дії відповідача щодо ненадання ОСОБА_2 повної та своєчасної відповіді на пункт 1 його запиту від 03.11.2014 та пункт 1 заяви від 03.11.2014; зобов'язав Славутську міську раду надати позивачу повну та обґрунтовану відповідь на всі поставлені у пункті 1 його заяви від 03.11.2014 питання; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим судом першої інстанції рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій порушує питання про скасування постанови Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 січня 2015 року у справі № 682/3971/14-а та ухвалення нової постанови про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Аргументуючи доводи апеляційної скарги позивач вказує на те, що оскаржена постанова не відповідає вимогам статті 159 КАС України, оскільки судом першої інстанції при її ухваленні недотримано норм матеріального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідач не скористався правом регламентованим положеннями статті 191 КАС України щодо надання письмових заперечень на апеляційну скаргу позивача.

У судове засідання сторони не прибули, причини неявки сторін суду невідомі, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 4 статті 196 КАС України неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь в справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до частини 1 статті 41 КАС України, не здійснюється.

Перевіривши за матеріалами справи наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом з матеріалів справи встановлено, що 26.08.2014 ОСОБА_2 звернувся до Славутського міського голови з письмовим запитом про надання інформації по 8 питаннях (а.с.5).

29.08.2014 за вих. № 16/06-19 позивачу надана відповідь на запит позивача (а.с. 7).

На думку позивача йому надана неповна та недостовірна інформація по пунктах 1,2,5,6 та 7 запиту. Зокрема по пункту 1 запиту на питання позивача, чи являється на даний час земельна ділянка по АДРЕСА_1 прибудинковою, і якщо ні, то згідно якої законодавчої норми її статус скасовано, надано роз'яснення з посиланням на наказ Держжитлокомунгоспу України №76 від 17.05.2005, а не наказу Держжитлокомунгоспу України № 389 від 29.12.2011"Про затвердження Методичних рекомендацій щодо визначення прибудинкових територій багатоквартирних будинків".

По пункту 2 не надано інформації на питання чи надається частина прибудинкової території у власність окремим громадянам, чи це прямо заборонено законодавством (Земельним кодексом України).

На пункт 5, в якому порушено питання: чи має право Славутська міська рада надавати земельну ділянку під частиною належних, в тому числі позивачу, на праві спільної власності сараїв для будівництва гаража без погодження всіх власників на це будівництво, якщо так, то якими нормами діючого законодавства надано ці повноваження, повідомлено, що міська рада має право розпоряджатися земельними ділянками, котрі знаходяться під будівлями сараїв, що належать громадянам на праві спільної часткової власності, не питаючи їх згоди.

На пункт 6 запиту (чи було отримано міською радою, на момент надання у власність ОСОБА_3 у власність частину земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража, погодження всіх співвласників на виділення землі під частиною сараїв для будівництва гаража) повідомлено, що земельна ділянка під господарськими будівлями перебуває у комунальній власності, однак, згідно відповіді міської ради від 07.11.2014 за вих. №20/06-19 остання не має акту на право власності або користування земельною ділянкою, на якій розмішений будинок АДРЕСА_1, а тому відповідь відповідача, на думку позивача є недостовірною.

Стосовно запиту порушеного в пункті 7 запиту, а саме щодо повідомлення, якого розміру земельна ділянка перебувала в користуванні гр. ОСОБА_3 під сараєм до того часу, як міською радою було прийнято рішення про надання йому дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража, та якого розміру земельні ділянки під господарськими будівлями є на даний час в кожного з власників квартир даного будинку, на думку позивача дано недостовірну відповідь, що міська рада має право надавати земельні ділянки на прибудинковій території будинку для будівництва індивідуальних гаражів громадянам, які не є мешканцями будинку.

03.11.2014 року позивач повторно звернувся до Славутської міської ради з інформаційним запитом про отримання публічної інформації. У пункті 1 якого, зокрема, просив повідомити підстави, згідно яких біля будинку АДРЕСА_1 де він проживає, відсутня прибудинкова територія, а біля інших будинків, що ним перераховані, така територія є.

07.11.2014 року за вих. № 20/06-19 позивачем отримано відповідь. На думку позивача по пункту 1 запиту інформація не надана взагалі і незрозумілою є відповідь по пункту 3 запиту.

03.11.2014 позивачем направлено до Славутської міської ради звернення згідно Закону України "Про звернення громадян" з метою отримання роз'яснень щодо підстав погодження начальником управління містобудування та архітектури Гедзюком В.В. проекту землеустрою для будівництва індивідуального гаража ОСОБА_3 біля будинку АДРЕСА_1, а його дружині ОСОБА_5 відмовив у погодженні такого ж проекту землеустрою на земельній ділянці біля цього ж будинку.

Позивач вважає, що в отриманій від міської ради 14.11.2014 відповіді, належних роз'яснень не було надано.

Наведені вище обставини спонукали позивача звернутись до суду з цим позовом.

Колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову з наступних мотивів.

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про звернення громадян", громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з приписами статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, серед іншого: суб'єкти владних повноважень - органи місцевого самоврядування, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Пунктом 6 частини 1 статті 14 зазначеного вище Закону передбачено, що розпорядники інформації зобов'язані: надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.

Частинами 1, 2 статті 19 цього Закону передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Як встановлено судом з матеріалів справи, із запиту ОСОБА_2 від 26.08.2014 та відповіді на нього випливає, що стосовно запиту: чи земельна ділянка біля будинку АДРЕСА_1 прибудинковою, відповідачем надана відповідь з посиланням на Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу від 15.05.2005 №76 (далі - Правила), про те, що у зв'язку з відсутністю акта на право власності чи користування земельною ділянкою відсутні підстави для визнання території біля цього будинку прибудинковою територією.

Відповідно до приписів зазначених Правил, прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку.

Методичними рекомендаціями щодо визначення прибудинкових територій, затверджених Наказом Мінжитлокомунгоспу від 29.11.2011 №389 (далі - Методичні рекомендації), прибудинкова територія визначена як територія навколо багатоквартирного будинку, що визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації в межах відповідної земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі і споруди, та яка необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку і забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Правила на момент виникнення спірних відносин чинні, а Методичні рекомендації носять рекомендаційний характер, відтак відсутні підстави вважати відповідь недостовірною.

Водночас суд першої інстанції підставно зауважив, що чітку відповідь на порушене позивачем у запиті питання, відповідачем надано лише відповіддю від 19.12.2014 року, в якій зазначено, що прибудинкова територія біля будинку НОМЕР_1 невизначена, оскільки відповідно до вимог статті 42 Земельного кодексу України та Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 №76, землевпорядна документація на неї не виготовлялась.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем надана відповідь на пункт 2 запиту про те, чи надається частина прибудинкової території у власність окремим громадянам і чи це прямо заборонено законом, власне, міською радою надано відповідь з посиланням на статтю 42 Земельного кодексу України, що прибудинкова територія, яка визначена та встановлена на підставі документації із землеустрою та посвідчується відповідним правовстановлюючим документом, може передаватись безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власнику.

Правильним, на думку суду апеляційної інстанції, є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав вважати недостовірною відповідь на порушене в пункті 5 запиту питання. Власне на пункт 5 запиту про те, чи має право міська рада надавати земельну ділянку під частиною належних мешканцям будинку НОМЕР_1 сараїв для будівництва гаража без погодження всіх власників та якими нормами законодавства надано такі повноваження, міська рада надала відповідь, що це належить виключно до її компетенції і погоджень співвласників не передбачено. Позивачу роз'яснено підставі відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою.

Судовим розглядом не підтвердились доводи позивача щодо недостовірності відповіді на пункт 6 запиту. Власне на запит: чи була отримана згода співвласників будинку на виділення земельної ділянки для будівництва гаража ОСОБА_3 відповідач зазначив, що згоди всіх співвласників будинку в цьому випадку не отримувалось, оскільки земельна ділянка перебувала у комунальній власності, якою відповідно до чинного законодавства розпоряджається міська рада.

На пункт 7 запиту щодо наявності у міської ради повноважень надавати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва індивідуальних гаражів на прибудинковій території будинку для громадян, що в ньому не проживають і не зареєстровані, надана відповідь щодо наявності права кожного громадянина на безоплатну передачу земельної ділянки для будівництва гаража незалежно від місця його проживання та роз'яснено право тримання земельної ділянки ОСББ для задоволення лише своїх потреб та інтересів.

Як правильно встановлено судом першої інстанції на пункт 1 запиту від 03.11.2014 щодо відсутності біля будинку АДРЕСА_1 прибудинкової території та її наявності біля інших будинків, була надана неконкретна відповідь з посиланням на поняття прибудинкової території. Однак 19.12.2014 за вих. №1857/04-31 надана додаткова відповідь про те, що прибудинкова територія біля будинку НОМЕР_1 та інших будинків, на які вказував позивач, невизначена, оскільки землевпорядна документація на них не виготовлялась.

На пункт 1 заяви від 03.11.2014 стосовно того, з яких підстав начальник управління містобудування і архітектури Славутської міської ради погодив проект землеустрою для будівництва гаража ОСОБА_3, а дружині позивача відмовив, відповідачем направлено лист 14.11.2014 за вих. №825, в якому відсутня чітка відповідь на порушене позивачем питання.

При цьому, 19.12.2014 за вих. №1857/04-31 міська рада надала додаткову відповідь, в якій зазначені конкретні підстави відмови позивачу у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража (а.с. 44).

Як правильно акцентовано судом першої інстанції, постановою Славутського міського суду від 12.05.2010, яка набрала законної сили, ОСОБА_2 відмовлено в позові до Славутської міської ради про визнання незаконним рішення останньої про відмову в наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для індивідуального гаражного будівництва, зобов'язання надати такий дозвіл, про визнання дійсним раніше наданого дозволу на таке будівництво (а.с. 40).

Однак не зважаючи на те, що при розгляді зазначеного позову судом досліджувались питання щодо законності відмови в наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, позивачу не надано обґрунтованої відповіді на його запит щодо підстав погодження проекту землеустрою ОСОБА_3 на тій же земельній ділянці.

Наведені обставини дають право дійти висновку, що відповідь на зазначене вище питання є неповною та несвоєчасною, відтак вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими.

Колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що інші вимоги порушені в запитах та заяві ОСОБА_2 стосуються роз'яснень закону, права на отримання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, визначення поняття прибудинкової території, наявності у міської ради відповідних прав, відтак допущення у відповідях неправильного тлумачення закону чи відповідних понять не свідчить про надання позивачу недостовірної публічної інформації в розумінні Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Суд апеляційної інстанції вважає правильним також висновок суду першої інстанції про те, що в разі допущення прав позивача, він вправі оскаржувати конкретне рішення, дію чи бездіяльність міської ради.

Колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про надання неповної та несвоєчасної відповіді на пункт 1 запиту позивача від 03.11.2014 та пункт 1 заяви від 03.11.2014, а відтак Славутським міськрайонним судом Хмельницької області обґрунтовано частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийнята постанова відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 січня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий суддя Боровицький О. А.

Судді Граб Л.С.

Сапальова Т.В.