Справа № 308/264/14-а
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" січня 2015 р. м. Київ К/800/55157/14

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Амєліна С.Є., Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в місті Ужгороді Закарпатської області, міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії та скасування рішення, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в місті Ужгороді Закарпатської області на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 жовтня 2014 року та постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду першої інстанції з позовом в якому просила визнати незаконною та скасувати вимогу УПФ України в м. Ужгороді про сплату боргу від 27.06.2012 року № Ф-976; визнати задоволеною скаргу про перегляд вимоги на користь позивача; визнати відкликаним повідомлення УПФ України в м. Ужгороді від 04.01.2012 року про заперечення здійснення спрощеної процедури державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи; визнати незаконним та скасувати рішення від 04.01.2012 року про відмову у видачі довідки про відсутність заборгованості зі сплати внесків до Пенсійного фонду та зобов'язати видати вказану довідку; визнати незаконною та скасувати постанову ВДВС Ужгородського МУЮ від 10.09.2012 року про відкриття виконавчого провадження на підставі вимоги УПФ України в м. Ужгороді.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2013 року, залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 жовтня 2014 року, адміністративний позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною та скасовано вимогу управління Пенсійного фонду України в м. Ужгороді про сплату боргу від 27.06.2012 року № Ф-976; визнано протиправною та скасовано постанову відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 10.09.2012 року; в задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Суди попередніх інстанцій, частково задовольняючи позовні вимоги, мотивували свої рішення тим, що на час винесення вимоги про сплату боргу та відкриття виконавчого провадження норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які передбачали, що територіальні органи Пенсійного фонду надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату, втратили чинність. Втратила чинність також і норма, відповідно до якої вимога про сплату боргу є виконавчим документом.

У поданій касаційній скарзі відповідач заявив вимоги про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, як таких, що постановлені із порушенням норм матеріального і процесуального права, ухвалення нової постанови про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, відповідно до пункту 2 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

ОСОБА_4 зареєстрована з 30 січня 2004 року як фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності та перебувала станом на час виникнення спірних правовідносин на спрощеній системі оподаткування.

Державним реєстратором відмовлено у проведенні спрощеної процедури державної реєстрації припинення підприємницької діяльності у зв'язку з наявністю боргу по платежах до Пенсійного фонду та неподанням звітності.

Рішенням відповідача від 04.01.2012 року за № 105/02 відмовлено позивачу у видачі довідки про відсутність заборгованості в зв'язку з наявністю такої (за 2010 рік у сумі 1288,80 грн.) та неподанням звітності.

27.06.2012 року відповідачем винесено вимогу про сплату боргу за № Ф-976, згідно з якою за позивачем облікується борг зі сплати страхових внесків у сумі 1288,80 грн. Дані внески нараховані на підставі карток особового рахунку.

ОСОБА_4 звернулась до ГУПФ України в Закарпатській області зі скаргою про перегляд вимоги від 27.06.2012 року № Ф-976, яка отримана 06.07.2012 року, Головним управлінням Пенсійного фонду в Закарпатській області листом від 09.07.2012 року за № 6665/07 направлено скаргу ОСОБА_4 за належністю до УПФ України в м. Ужгороді та отримана останнім 12.07.2012 року, що підтверджується відміткою на вказаному листі (вх. № 5644/01 від 12.07.2012 року). Рішенням УПФ України в м. Ужгороді від 13.07.2012 року за № 8790/02 в задоволенні заяви про узгодження вимоги відмовлено.

Постановою державного виконавця відділу ДВС від 10 вересня 2012 року відкрито виконавче провадження за вимогою № 976, виданою УПФ України в м. Ужгороді 27.06.2012 року про стягнення з ОСОБА_4 недоїмки зі страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в розмірі 1288,80 грн.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Частиною 3 статті 159 КАС України встановлено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції вважає, що при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій не дотримано вимог процесуального права від яких прямо залежало правильне по суті вирішення справи.

Суди попередніх інстанцій в своїх рішеннях покликались на те, що заборгованість зі сплати страхових внесків у сумі 1288,80 грн. у позивача перед відповідачем виникла за період липень-грудень 2010 року. З матеріалів позапланової перевірки позивача щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та інших платежів (а.с. 11-20) та картки особового рахунку громадянина-підприємця (фізичної особи) (а.с. 42), на які покликались суди у своїх рішеннях не можливо встановити за який саме період виникла заборгованість, оскільки такі містять лише загальні відомості, та, у вказаній картці, зазначено лише про те, що недоїмку нараховано позивачу 01.04.2011 (а.с. 42) однак не зазначено за який період. Крім того, у вказаній картці зазначено, що у спірний період за позивачем рахується переплата (а.с. 42).

З огляду на це, колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновку, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно не дослідили обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення судів ухваленні з порушенням положень статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, під час нового розгляду справи, судам необхідно врахувати наступне.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 106 Закону № 1058-IV у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків страхувальники зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею; суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій; територіальні органи Фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату, яка є виконавчим документом;

Відповідно до п. 2 ч. 9 ст. 106 Закону № 1058-IV виконавчі органи Пенсійного фонду застосовують до страхувальників такі фінансові санкції за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або територіальними органами Пенсійного фонду, у вигляді штрафу у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум. Одночасно на суми своєчасно не сплачених (не перерахованих) страхових внесків і фінансових санкцій нараховується пеня в розмірі 0,1 відсотка зазначених сум коштів, розрахована за кожний день прострочення платежу

Водночас, згідно з вимогами Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VІ частини 1-9 статті 106 Закону № 1058-IV виключено.

Суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що виключення наведених положень статті 106 з тексту Закону № 1058-IV не є підставою вважати, що законодавцем скасовано відповідальність за вчинення відповідних порушень.

У зв'язку з прийняттям Закону № 2464-VІ запроваджена принципово нова система сплати внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Нею передбачені єдиний вид страхового внеску, нова процедура його справляння та нові правила щодо відповідальності за порушення правил нарахування та сплати внеску. При цьому, з аналізу Закону № 2464-VІ вбачається, що його правила (окрім прикінцевих та перехідних положень) не поширюються на правовідносини зі сплати страхових внесків за чинними раніше видами соціального страхування. Це означає, що відповідальність, встановлена Законом № 2464-VІ, передбачається за правопорушення з іншим об'єктом і не може застосовуватись до порушень щодо сплати страхових внесків за діючими раніше видами страхування.

Таким чином, законодавцем запропонована така конструкція спірних відносин, згідно з якою з 1 січня 2011 року справляється новий вид страхових внесків, і регулювання їх сплати здійснюється згідно зі спеціальним нормативним актом - Законом № 2464-VІ. В той же час, регулювання відносин щодо несплачених страхових внесків за попередніми видами страхування здійснюється за правилами законодавства, яке діяло до набрання чинності Законом № 2464-VІ (з урахуванням окремих уточнень, внесених цим Законом).

Водночас відповідно до абзацу п'ятого пункту 7 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 2464-VI стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій.

Враховуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що заборгованість у зв'язку з несплатою страхових внесків, яка виникла до 01.01.2011 року, має бути стягнута і після 01.01.2011 року, оскільки зазначена заборгованість виникла в період дії пункту 2 частини дев'ятої статті 106 Закону № 1058-IV.

Аналогічна правова позиція вже була висловлена у постановах Верховного Суду України від 03.07.2012 року № 21-157а12 та від 25.03.2014 року № 21-27а14.

Також судам необхідно врахувати те, що відповідно до статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (далі Закон - № 606, тут і далі в редакції чинній на момент відкриття виконавчого провадження) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, у тому числі на підставі рішення органу державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу, тобто на підставі вимоги Пенсійного фонду України.

Статтею 25 Закону № 606-ХІV встановлено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до п. 8 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» та п.п. 1.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню, зокрема, рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу.

За змістом частини 5 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» вимога територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки або рішення суду щодо стягнення суми недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом.

З огляду на вищевказані норми законодавства, вимога територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки від 27.06.2012 року № Ф-976 є виконавчим документом.

Відповідно до ч. 3 ст. 99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частинами 1 та 2 статті 181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позивач оскаржує постанову ВДВС Ужгородського МУЮ від 10.09.2012 року про відкриття виконавчого провадження.

В свою чергу, за захистом своїх прав позивач звернувся лише 19.10.2012 року (а.с. 4), тобто з пропуском строку встановленого ч. 2 ст. 181 КАС України, однак суди попередніх інстанцій не надали цим обставинам жодної оцінки, не дослідили доказів та не встановили обставин пропуску чи дотримання позивачем строку передбаченого ч. 2 ст. 181 КАС України, не прийняли та не мотивували з приводу цього своїх рішень.

З огляду на це, колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновку, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно не дослідили обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення судів ухваленні з порушенням положень статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 223 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд або для продовження розгляду.

Згідно ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанції і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, оскаржувані судові рішення у справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати все вище викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 222, 223, 227, 231, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Ужгороді Закарпатської області задовольнити частково.

Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 жовтня 2014 року та постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2013 року у справі № 2а-0770/3115/12 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді: І.Я. Олендер

С.Є. Амєлін

М.Г. Кобилянський