Справа № 823/29/15
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2015-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2015 року справа № 823/29/15

16 год. 55 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Бабич А.М.,

за участю:

секретаря судового засідання - Демченко Н.Ю.,

позивача - не прибув,

представника відповідача - не прибув;

представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Звенигородського районного управління юстиції; третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області, - про визнання протиправними дій та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У Черкаський окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі-позивач) до Відділу державної виконавчої служби Звенигородського районного управління юстиції (далі-відповідач), в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо протиправного утримання із пенсії позивача грошових коштів для погашення неіснуючої заборгованості зі сплати страхових внесків на загальну суму 2795,55грн., яка утримана станом на 21.11.2014;

- стягнути з відповідача 2795,55грн., які безпідставно утримані з пенсії позивача станом на 21.11.2014;

- стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

Позов мотивовано тим, що позивач є пенсіонером за віком, що здійснює підприємницьку діяльність на спрощеній системі оподаткування, а отже звільнена від сплати єдиного внеску. Позивач стверджує, що за період з 21.05.2014 до 21.11.2014 та з 21.05.2014 до 21.11.2014 незаконно утримані з її пенсії кошти на загальну суму 2795,55грн., у т.ч. виконавчий збір за відсутності рішень про його стягнення. На думку позивача, стягнення із пенсії не допускається. У зв'язку з цим, просила задовольнити позов, а справу розглянути за її відсутності.

Відповідач не прибув у судове засідання, заперечень на позов не надав, хоча повідомлений про час та місце судового розгляду справи належним чином.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, просила розглянути справу без участі її представника та надала письмове заперечення проти позову, в якому зазначила, що стягнута з позивача заборгованість, стосовно якої виникли спірні відносини, утворилась до набрання чинності нормою, яка звільняє пенсіонерів від сплати єдиного внеску. У зв'язку з цим, просила відмовити у задоволенні позову.

Згідно з ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши письмові докази у матеріалах справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, у зв'язку з таким.

З довідок управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області вбачається, що з пенсії позивача відраховано з січня до серпня (включно) 2013 року 1287,92грн., а з травня до листопада 2014 року - 1564,28грн. Суд з'ясував, що ці суми стягнуто у зв'язку з наступними обставинами.

По-перше, 20.08.2012 управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області прийняло вимогу № Ф-525 про сплату позивачем заборгованості з єдиного внеску за 2010 рік у сумі 1756,80грн. На її підставі відповідач прийняв постанову від 12.10.2012 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення вищевказаної заборгованості, а також виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій на загальну суму 1982,43грн. Суд звернув увагу, що вказане рішення скасоване постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.02.2013 у справі №2а/2370/4222/2012, з огляду на те, що вимога про сплату боргу не була виконавчим документом. Водночас, до часу прийняття цього рішення з позивача кошти частково стягнуті.

По-друге, в подальшому, УПФУ в Звенигородському районі звернулось з позовом про стягнення з позивача відповідно до вимоги від 20.08.2012 №Ф-525 заборгованості з урахуванням часткового стягнення виконавчою службою за вищевказаними обставинами у сумі 1126,21грн. за липень-грудень 2010 року, який задоволено постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 25.06.2013 у справі №823/1922/13-а, що залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2014. У зв'язку з цим виданий виконавчий лист від 21.03.2014. На підставі нього відповідач прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження від 25.04.2014 щодо стягнення з позивача вищевказаної заборгованості, а також виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій на загальну суму 1298,83 грн. Ці кошти стягнуті з позивача в повному обсязі.

По-третє, у зв'язку з несвоєчасною сплатою позивачем єдиного внеску в сумі 1312,71грн. за січень-квітень 2011 року УПФУ в Звенигородському районі прийняло рішення від 11.04.2012 №463, яким застосувало до позивача штраф у розмірі 131,27 грн. та пеню в сумі 91,89 грн. На цій підставі прийнята вимога про сплату недоїмки від 20.08.2012 №Ф-463 на загальну суму 223,16 грн. Для примусового виконання цієї вимоги відповідач прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження щодо утримання 20% з пенсії позивача вищевказаної заборгованості, а також виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій всього на загальну суму 295,48грн. Ці кошти стягнуті з позивача в повному обсязі.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам суд взяв до уваги таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV (далі - Закон №606-ХІV) та іншими чинними нормативно-правовими актами. Згідно з ч.1 ст.1 Закону №606-XIV виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб), це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавчі листи, що видаються судами, згідно з п.1 ч.2 ст.17 Закону №606-XIV є виконавчим документом. Крім того, абз.2 ч.4 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) передбачено, що вимога про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску є виконавчим документом. При цьому, згідно з правовою позицією Верховного суду України у постанові від 07.07.2011 не є виконавчим документом вимога про стягнення боргу з єдиного внеску, який виник до набрання чинності Законом №2464-VI.

Ч.1 ст.28 Закону №606-XIV передбачено право державного виконавця стягувати виконавчий збір у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений законом. Cуд з'ясував, що стягнення виконавчого збору передбачено одночасно в постанові про стягнення боргу з єдиного внеску, що не оскаржена. Тож доводи позивача про його стягнення за відсутності відповідних рішень спростовуюються обставинами справи.

Отже, відповідач, стягнувши заборгованість з відповідача з урахуванням виконавчого збору за виконавчим листом Черкаського окружного адміністративного суду від 21.03.2014 у справі №823/1922/13-а на загальну суму 1298,83 грн. та на підставі вимоги УПФУ в Звенигородському районі від 20.08.2012 №Ф-463 у загальному розмірі 295,48грн., діяв у межах та у спосіб, що визначені законом.

Зважаючи, що рішенням Київського апеляційного адміністративного суду від 15.02.2013 у справі №2а/2370/4222/2012 визнано незаконною та скасовано постанову відповідача про відкриття виконавчого провадження від 12.10.2012 з огляду на те, що вимога від 20.08.2012 № Ф-525 не була виконавчим документом, суд дійшов висновку про неправомірність стягнення з позивача такої заборгованості та виконавчого збору до видачі виконавчого листа у справі №823/1922/13-а, оскільки примусове стягнення коштів відповідно до ч.1 ст.17 Закону №606-XIV здійснюється лише на підставі виконавчих документів.

Абз.1 ч.2 ст.11 Закону №606-XIV встановлено, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Ч.1 ст.68 Закону №606-XIV передбачено право державного виконавця здійснювати стягнення, зокрема, на пенсію боржника у разі відсутності у нього коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, у т.ч. стягнення періодичних платежів.

Відрахування з пенсії відповідно до ч.2 ст.50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV провадяться в установленому законом порядку на підставі рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень. При цьому, абз.2 зазначеної статті встановлено, що з пенсії може бути відраховано не більш як 20 відсотків. Отже доводи позивача про заборону стягнення заборгованості з пенсійних виплат спростовуються вказаними нормами закону.

Доводи позивача стосовно того, що вона є пенсіонером за віком, а тому не повинна сплачувати єдиний внесок, суд не взяв до уваги з огляду на таке.

ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 22.12.2009 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1). Згідно з даними пенсійного посвідчення від 24.02.2011 серії НОМЕР_2 позивач є пенсіонером за віком (термін дії - довічно).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного соціального внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно з ч. 7 ст. 1 Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України" (далі - Закон №3609-VI) ст. 4 Закону №2464-VI доповнено ч. 4, відповідно до якої особи, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу і обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Ці зміни відповідно до ч. 1 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №3609-VI набули чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а саме з 06.08.2011.

Отже, позивач, як пенсіонер за віком, звільнений від сплати єдиного внеску з серпня 2011 року.

Суд звернув увагу, що згідно з вимогою управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області від 20.08.2012 №Ф-525, на підставі якої здійснювалось стягнення коштів з позивача, заборгованість з єдиного внеску виникла за 2010 рік.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати єдиного внеску з серпня 2011 року, суд вважає доводи про відсутність підстав для стягнення з неї боргу з єдиного внеску за 2010 рік необґрунтованими.

Відповідно до ч.8 ст.9 Закону №2464-VI (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) платники єдиного внеску зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом. Базовим звітним періодом для фізичних осіб-підприємців був календарний рік.

Крім того, правомірність рішення УПФУ в Звенигородському районі Черкаської області від 11.04.2012 №463 про застосування до позивача штрафу в розмірі 131,27 грн. та пені у сумі 91,89 грн. підтверджена постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 21.10.2013 у справі №823/3000/13-а, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2014.

Ч.2 ст.256 КАС України передбачено, що обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Щодо позовної вимоги стягнути з відповідача суми відрахованих коштів суд зауважує.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підп.4.16.3 п.4.16 розділу 4 "Порядок та умови здійснення виконавчого провадження" Інструкції про проведення виконавчих дій №74/5, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 року №74/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за №865/4158, кошти виконавчого збору перераховуються до Державного бюджету України і як фінансування надходять на спеціальні реєстраційні рахунки для обліку інших надходжень спеціального фонду, відкриті на ім'я Міністерства юстиції України, регіональних управлінь юстиції, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - територіальні управління юстиції) в органах Державного казначейства.

Єдиний соціальний внесок також перераховується до державного бюджету.

Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії, - за винятком операцій з бюджетного відшкодування податку на додану вартість та безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду регулюється Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України 03.09.2013 №787, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за №1650/24182 (далі - Порядок).

Згідно з абзацом першим п.3 розділу I «Загальні положення» Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень, відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів.

З аналізу п.5 розділу І Порядку вбачається, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

У випадках повернення платежів, що зараховані до місцевих бюджетів, а також платежів, що підлягають розподілу між державним та місцевими бюджетами, орган, який контролює справляння надходжень бюджету або який здійснює облік заборгованості в розрізі позичальників, передає подання на погодження відповідному місцевому фінансовому органу. Відповідний місцевий фінансовий орган протягом двох робочих днів погоджує подання шляхом засвідчення підписом керівника місцевого фінансового органу, скріпленим гербовою печаткою, і не пізніше наступного робочого дня після погодження повертає його органу, який подав подання, для подальшої передачі до органів Казначейства відповідно до законодавства. (п.9 Порядку)

Згідно з п.16 розділу І Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету здійснюється з того бюджету, до якого зараховувався у поточному бюджетному році платіж, який підлягає поверненню. Якщо платіж, що повертається, був сплачений до загального (спеціального) фонду державного або місцевих бюджетів, але згідно з бюджетним законодавством не передбачений серед джерел надходжень бюджетів у поточному бюджетному році, то повернення здійснюється за рахунок податків та зборів, не віднесених до інших категорій (код класифікації доходів бюджету 19090000) або інших надходжень (код класифікації доходів бюджету 24060300) відповідного бюджету.

Відповідно до п.3 розділу II «Повернення помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів платежів, власних надходжень бюджетних установ» Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих на рахунки з обліку власних надходжень бюджетних установ, здійснюється відповідними органами Казначейства за умови надання бюджетною установою - власником рахунків таких документів: подання цієї бюджетної установи з обов'язковим зазначенням інформації, передбаченої пунктом 5 розділу I цього Порядку; копії заяви платника про повернення коштів.

Зважаючи на викладене, вимога позивача стягнути безпідставно відраховані з її пенсії кошти з відповідача з огляду на межі його повноважень, як державного органу, суд вважає безпідставними.

Суд звернув увагу, що позивач зверталась до відповідача із заявами від 01.11.2012 та 31.05.2013 з вимогами скасувати рішення щодо стягнення заборгованості на підставі вимоги від 20.08.2012 № Ф-525 та повернути неправомірно стягнуті кошти. Однак, відповіді на зазначені заяви у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи право суду вийти за межі позовних вимог для повного захисту прав позивача, встановлене ч.2 ст.11 КАС України, суд дійшов висновку зобов'язати відповідача розглянути питання та вчинити дії в межах своїх повноважень згідно з вимогами діючого чинного законодавства щодо повернення позивачу з урахуванням встановлених у цій справі обставин незаконно стягнутих коштів у сумі 1201,24грн.

Згідно з абз.2 підп.1 п.3 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2014 №3674-VI за подання до адміністративного суду позову майнового характеру судовий збір справляється у розмірі 2 відсотків розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати. Отже, ставкою судового збору у цій справі за майнову вимогу є 1827,00грн. (1,5 розміру мінімальної заробітної плати).

Ч.3 ст.4 вказаного Закону передбачено, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Враховуючи обсяг задоволених позовних вимог (часткове задоволення немайнової позовної вимоги та часткове - майнової), часткову оплату позивачем судового збору при поданні позову, суд дійшов висновку стягнути з позивача на користь Державного бюджету України пропорційно задоволеним вимогам судовий збір в розмірі 822грн. 15коп.

Керуючись ст. ст. 2, 11, 158 - 165, 254-256 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Відділу державної виконавчої служби Звенигородського районного управління юстиції щодо утримання із пенсії ОСОБА_1 грошових коштів для погашення заборгованості зі сплати страхових внесків на загальну суму 1201,24грн.

Зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Звенигородського районного управління юстиції розглянути питання та вчинити дії в межах своїх повноважень згідно з вимогами діючого законодавства щодо повернення ОСОБА_1 з урахуванням встановлених у цій справі обставин незаконно стягнутих коштів у сумі 1201,24грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Державного бюджету України судовий збір за подання адміністративного позову в розмірі 822 грн. 15 коп. (вісімсот двадцять дві гривні 15 коп.).

3. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з моменту проголошення постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

4. Копію постанови направити особам, які брали участь у справі.

Суддя А.М. Бабич