Справа № 816/2150/13-а
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2015 року м. Київ К/800/66543/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Бухтіярової І.О.,

Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області (далі - ДПІ) на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 4 грудня 2013 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, як фізичної особи-підприємця, до ДПІ,

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ № , № від 27.03.2013 року.

Зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення спростовуються наявними в матеріалах адміністративної справи первинними документами, які підтверджують реальність здійснення господарських операцій та виконання договорів.

28 травня 2013 року постановою Полтавського окружного адміністративного суду у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідають вимогам чинного законодавства України.

4 грудня 2013 року постановою Харківського апеляційного адміністративного суду постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 28 травня 2013 року скасовано, позов задоволено.

Податкові повідомлення-рішення ДПІ № та № від 27.03.2013 року визнані протиправними та скасовані.

ДПІ звернулася із касаційною скаргою про скасування постанови Харківського апеляційного адміністративного суду та залишення в силі постанови Полтавського окружного адміністративного суду, посилаючись на порушення апеляційним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування апеляційним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 13.02.2013 року до 26.02.2013 року ДПІ була здійснена документальна планова виїзна перевірка ОСОБА_2 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1.01.2011 року до 31.12.2012 року, за наслідками якої 5.03.2013 року був складений акт перевірки.

У акті перевірки зазначено, що ОСОБА_2 у порушення вимог пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139, п. 167.1 ст. 167, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України занизив податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, у розмірі 211 264,94 грн., а також у порушення п.,п. 198.3, 198.6 ст. 198, ст. 201 Податкового кодексу України занизив податок на додану вартість, у розмірі 24 416,67 грн.

27 березня 2013 року ДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення: № щодо збільшення ОСОБА_2 грошового зобов'язання з податку на додану вартість, у розмірі 30 520,83 грн., № про збільшення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування, у розмірі 264 081,17 грн.

Суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідно до п. 36.1 ст. 36 Податкового кодексу України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені Податковим Кодексом.

Згідно з п. 50.1 ст. 50 Податкового кодексу України у разі якщо у майбутніх податкових періодах платник податку самостійно виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації, він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Відповідно до п. 49.9.2 ст. 49 Податкового кодексу України за умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.

Згідно з п. 49.10 ст. 49 цього Кодексу відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо) забороняється.

Суд апеляційної інстанції встановив, що сума 24 416 грн. ОСОБА_2 була включена в розрахунок податкового кредиту до декларації з податку на додану вартість за серпень 2012 року та 20.09.2012 року подана в електронному вигляді до ДПІ, в гр. 19 зазначеної декларації зазначена від'ємна сума податку на додану вартість на відшкодування з бюджету - 24 889 грн.

В подальшому ОСОБА_2 самостійно до початку перевірки була виявлена помилка в податковому обліку, а саме в частині зазначення у гр. 19 декларації за серпень 2012 року від'ємної суми податку на додану вартість на відшкодування з бюджету - 24 889 грн., і 20.11.2012 року у відповідності до п. 1 розд. 4 Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1492 від 25.11.2011 року (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок), ОСОБА_2 в електронному вигляді подано уточнюючий (за серпень 2012 року) розрахунок суми бюджетного відшкодування (додаток №3) та довідка про залишок суми від'ємного значення попередніх податкових періодів (додаток №2), де звітним податковим періодом, за який виправляються помилки є серпень 2012 року (графа 3), при цьому залишок від'ємного значення становив 583 грн.

У порушення п. 49.10 ст. 49 Податкового кодексу України ДПІ не прийняла до уваги при визначенні податкового зобов'язання з податку на додану вартість зазначену уточнюючу декларацію.

Суд апеляційної інстанцій обґрунтовано не прийняв до уваги доводи ДПІ щодо ненадання ОСОБА_2 повного обсягу додатків до податкової декларації про уточнення розрахунку, а саме додатку 5, оскільки згідно з положеннями Порядку у разі виправлення помилок у рядках поданої раніше декларації, до яких повинні додаватися додатки, до уточнюючого розрахунку чи декларації, до якої включені уточнені показники, повинні бути подані відповідні додатки, що містять інформацію щодо уточнених показників.

Враховуючи, що при внесенні уточнень до поданої декларації з податку на додану вартість за серпень 2012 року зміни до додатку 5 не вносились, підстави для його надання були відсутні.

ОСОБА_2 обґрунтовано визначено суму податкового кредиту за серпень 2012 року із урахуванням подальших уточнень до податкової декларації.

Відповідно до п. 177.4. ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно з п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно з п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну);

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з актом перевірки податковий орган дійшов висновку, що ОСОБА_2 неправомірно включив до витрат суму 332 076,00 грн. на придбання автозапчастин, з них в 2011 році - 271 778,00 грн., в 2012 році - 60 298,16 грн.

Суд апеляційної інстанції встановив, що згідно даних книги обліку доходів та витрат за 2011 рік валовий дохід ОСОБА_2 становив 1 021 118,23 грн., витрати - 1 018 118,13 грн., у тому числі за придбання автозапчастин - 247 658, 81 грн., паливо мастильні матеріали - 746 799,63 грн., заробітною платою - 14 909,00 грн., іншими витратами - 8 750,69 грн.

Згідно книги обліку доходів та витрат за 2012 рік валовий дохід ОСОБА_2 становив 290 616,00 грн., витрати - 283970,00 грн., у тому числі за придбання автозапчастин - 57 751,74 грн., паливо мастильні матеріали - 186 896,68 грн., заробітною платою - 11 983,00 грн., іншими витратами - 27 339,14 грн.

При обрахуванні податкового зобов'язання податковий орган виходив із загальної суми оподаткованого доходу - 1 006 209 грн. за 2011 рік, де валовий дохід становив 1 211 118 грн., а витрати за 2011 рік склали лише сплачену заробітну плату - 14 909 грн.; за 2012 рік оподаткований дохід становив 278 633 грн. (з урахуванням витрат на зарплату - 11 983 грн.).

Таким чином, встановлені в акті перевірки витрати на придбання автозапчастин, у розмірі 332 076,00 грн., з них в 2011 році - 271 778, 00 грн., в 2012 році - 60 298,16 грн., не відповідають даним книг обліку доходів та витрат ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що ДПІ при обчисленні суми податкового зобов'язання, яка донарахована ОСОБА_2 оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням № від 27.03.2013 року, не наведено розрахунку, що брався до уваги при визначенні конкретної суми зобов'язання.

Крім того, при визначені податкового зобов'язання податковим органом безпідставно не були взяті до уваги вищенаведені витрати на пальне, мастила, оренду автомобілів та приміщення, телефони, канцтовари, які є витратами згідно з п. 177.4. ст. 177 Податкового кодексу України безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належно документально підтвердженими та включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III Податкового кодексу.

Висновок апеляційного адміністративного суду про задоволення позову є обґрунтованим.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що постанова апеляційного адміністративного суду ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для її скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Полтаві Головного управління Міндоходів у Полтавській області відхилити.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 4 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Бухтіярова І.О.

Юрченко В.П.