Справа № 826/17343/14
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2015-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 лютого 2015 року № 826/17343/14

В приміщенні Окружного адміністративного суду міста Києва за адресою у м. Києві по вул. Великій Васильківській, 81-а, Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого Бояринцевої М.А., суддів: Добрянської Я.І., Кротюка О.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом Громадянки Узбекистану ОСОБА_2
до 1) Державної міграційної служби України, 2) Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві

проскасування рішення та зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Громадянка Узбекистану ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 14 жовтня 2014 року № 518-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про визнання незаконними дій Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про причини відмови у визнанні гомадянки Узбекистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та про зобов'язання Державну міграційну службу України визнати громадянку Узбекистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на Конвенцію про статус біженців 1951 року, Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод від 1950 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року, Конституцію України, Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, та зазначає, що при прийнятті оскарженого рішення Державною міграційною службою України порушено процедуру його прийняття, а саме: приймаючи рішення про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не проаналізовано інформацію по країні походження позивача, внаслідок чого було зроблено неправильні висновки по суті справи та прийнято необґрунтоване рішення.

Відповідачі проти позову заперечили з огляду на положення Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, Конституції України, Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та вказали, що Державною міграційною службою України правомірно прийнято рішення від 14 жовтня 2014 року № 518-14 про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки заявник особисто не зазнавав переслідувань, погроз та до неї не застосовувалося фізичне насилля за жодною з конвенційних ознак. Також зазначили, що особу про прийняте рішення повідомлено відповідно до діючого законодавства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Рішенням № 518-14 від 14 жовтня 2014 року Державна міграційна служба України відмовила Громадянці Узбекистану ОСОБА_2 у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві повідомленням від 28 жовтня 2014 року № 116 повідомило ОСОБА_2, що їй відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Громадянка Узбекистану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 10 квітня 2014 року. При заповненні заяви та проходженні співбесіди ОСОБА_2 вказала, що вона була змушена залишити Узбекистан по релігійним причинам, а саме її чоловік переслідується в Узбекистані службою національної безпеки через підозру в членстві екстремістських угрупувань з 1996 року, через, що він покинув країну походження у 2009 році та стверджує, що в Узбекистані почали заарештовувати людей за релігійними переконаннями. Заявник зазначила, що після від'їзду чоловіка її викликала служба національної безпеки на допити і розпитували про його місцезнаходження, в разі відмови надати пояснення погрожували ув'язненням.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_2 № 2014 Kyiv 0054. ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в Узбекистані м. Наманган, за національністю - узбечка, за віросповіданням - мусульманка. ОСОБА_2 покинула територію Узбекистану легально авіарейсом Ташкент - Київ 14 листопада 2011 року, в аеропорту отримала міграційну картку. З травня 2011 року перебувала на території Автономної республіки Крим зі своєю родиною. До органів міграційної служби України звернулась вперше в 2014 році. Документи, які підтверджують особу відсутні, є копія паспорта громадянина Узбекистану серії НОМЕР_1. Спочатку стверджувала, що паспорт загубила, потім, що його забрали представники правоохоронних органів у 2012 році. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебувала нелегально.

При наданні оцінки рішенню Державної міграційної служби України № 518-14 від 14 жовтня 2014 року, суд виходить з наступного.

Відповідно до Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3671) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1067 року).

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

При цьому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

При цьому, відповідно до Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженців УВКБ ООН для встановлення критерію "цілком обґрунтоване побоювання", перш за все, надається оцінка клопотанню заявника, а не оцінка ситуації в країні походження.

Так, при проходженні співбесіди (протокол від 23 квітня 2014 року) ОСОБА_2 зазначила, що була змушена залишити Узбекистан по релігійним причинам, а саме тому, що її чоловік переслідується в Узбекистані службою національної безпеки через підозру в членстві екстремістських угрупувань з 1996 року, через, що він покинув країну походження у 2009 році. Через два тижні після його виїзду з країни до заявника приходили співробітники поліції, які погрожували, що вона буде відповідати за вчинки свого чоловіка та заставили пояснення чому її чоловік поїхав з країни. Через 10-15 днів візити повторювалися. З вересня по листопад 2009 року ОСОБА_2 змусили безкоштовно збирати хлопок. Також із протоколу співбесіди вбачається, що ні заявник, ні її чоловік не були членами релігійних організацій. Особисто ОСОБА_2 представники правоохоронних органів не погрожували. Проте, зазначає, що у разі повернення на батьківщину її можуть заарештувати.

На запитання: «Чому Ви, вирішили приїхати до України, а не в будь-яку іншу країну?» заявник відповіла, що її чоловік вже перебував в Україні. Також зі співбесіди випливає, що ОСОБА_2 з моменту приїзду до України, 14 січня 2011 року до моменту звернення в Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, 10 квітня 2014 року, перебувала в Україні нелегально. Раніше в міграційну службу не зверталась, тому що хотіла жити з сім'єю в Автономній республіці Крим.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи згідно відповіді Служби безпеки України на запит Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві вбачається, що громадянку Узбекистану ОСОБА_2 в 2012 році було затримано в м. Севастополь за порушення правил перебування іноземців на території України, у зв'язку з чим Гагарінським РВВС м. Севастополь стосовно іноземки 1 березня 2012 року складено адміністративний протокол за ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення та 13 березня 2012 року видворено за межи України без заборони в'їзду. Отже ОСОБА_2 повернулась до України незаконним шляхом та не мала на меті легалізувати своє перебування на її території.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність обставин, за яких у заявника могло б бути цілком обґрунтоване побоювання застосовування до неї фізичного насилля на час виїзду із країни походження та звернення до міграційної служби із заявою про надання статусу біженця в Україні. Оскільки позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишила територію Узбекистану добровільно.

Законом України від 18.03.2004 № 1629-IV "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis соmmunautairе з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 р. "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та фактів, наведених ОСОБА_2 щодо підстав, за якими вона покинула країну постійного проживання, органи міграційної служби цілком обґрунтовано дійшли висновку про те, що твердження заявника про загрозу в країні громадянської належності є досить сумнівними і носять суперечливий характер.

При цьому, органи міграційної служби обґрунтовано та послідовно дійшли до висновку про те, що позивач є економічним мігрантом, а не біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таким чином, при перевірці об'єктивної та суб'єктивної сторони обґрунтованого побоювання бути заарештованою відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.

Отже, об'єктивна сторона цілком обґрунтованого побоювання повернутися до країни походження та бути заарештованою не знайшли підтвердження в суді.

Таким чином, при прийнятті рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника та обґрунтовано прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів особової справи, процедура проведення перевірки заяви та прийняття рішення по заяві ОСОБА_2 проведена із дотриманням норм, визначених Законом № 3671 та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд приходить до висновку про прийняття Державною міграційною службою України рішення від 14 жовтня 2014 року № 518-14 в межах повноважень, з метою, якою таке повноваження надано, своєчасно та з урахуванням всіх обставин справи заявника.

Щодо підстави неправомірності дій Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві - відсутності викладення причин відмови у повідомленні від 28 жовтня 2014 року № 116, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 9 Закону № 3671 документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Згідно статті 10 Закону № 3671 у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 жовтня 2014 року прийнято рішення № 518-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення Державної міграційної служби України отримане Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві та 28 жовтня 2014 року повідомлено позивача про прийняте Державною міграційною службою України рішення.

При цьому, в оскарженому рішенні зазначено, що відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону № 3671, що відповідає характеристиці умов, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Оформлення рішення проведено відповідно до Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649 та додатку до Правил № 24.

За таких обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позву Громадянки Узбекистану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленим статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий М.А. Бояринцева

Судді Я.І. Добрянська

О.В. Кротюк