Справа № 824/3096/14-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2015-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/3096/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Кирилюк Л.К.

Суддя-доповідач: Білоус О.В.

18 лютого 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білоуса О.В.

суддів: Курка О. П. Совгири Д. І. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Чернівцях на постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом Управління Пенсійного фонду України в м.Чернівцях до Відділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області про скасування постанови про накладення штрафу,

В С Т А Н О В И В :

УПФУ у м.Чернівці звернулось до Шевченківського районного суду м. Чернівці з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернівецькій області про скасування постанови про накладення штрафу.

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2014 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись при цьому на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи та порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

В судове засідання представники сторін не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином. Відповідач про причини неявки в судове засідання не повідомив, позивач заявив клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

У зв'язку з неприбуттям жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про його дату, час і місце, а також враховуючи те, що їх явка в судове засідання не визнавалась обов'язковою, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, за наявними у справі матеріалами, при цьому, згідно частини 6 статті 12, частини 1 статті 41 КАС України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. При цьому в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Частиною 1 ст. 195 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, та підтверджується матеріалами справи, постановою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24.02.2011 року у справі №2-а-328/2011 зобов'язано УПФУ у Шевченківському районі м.Чернівці донарахувати і виплатити ОСОБА_2 державну соціальну допомогу як дитині війни у розмірі 20% мінімальної пенсії за віком, за період з 08.08.2010 року по 08.02.2011 року.

На підставі зазначеного рішення видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернівецькій області.

Державним виконавцем відкрито виконавче провадження та зобов'язано боржника (позивача) виконати постанову суду у спосіб та в порядку, що визначені виконавчим документом.

На підтвердження виконання постанови Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24.02.2011 року в добровільному порядку позивачем направлено лист від 04.08.2014 року №13631/08, яким повідомлено, управлінням проведено перерахунок і нарахування відповідних виплат стягувачу (ОСОБА_2.), внесено до виплатних відомостей, однак виплата зазначених коштів не проведена у зв'язку з відсутністю фінансування.

Враховуючи, що позивач (боржник) не в повній мірі виконав постанову Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24.02.2011 року, державний виконавець згідно вимог статтей 5, 11 Закону України «Про виконавче провадження» виніс оскаржувану постанову про накладення штрафу за невиконання рішення суду у добровільному порядку.

Вирішуючи по суті існуючий спір, суд першої інстанції керувався тим, що в силу статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" , виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

За правилами частини 1 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

У відповідності із частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Як передбачено частиною 1 статті 75 Закону України "Про виконавче провадження", після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

Наслідки за невиконання згаданих вимог передбачені частиною другою цієї статті, згідно якої державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Аналіз наведених норм дає право для висновку, що дії відповідача та відповідне рішення про накладення штрафу прийняті у межах прав та обов'язків державного виконавця, передбачених законом, узгоджуються з положеннями частини 3 статті 2 КАС України, якою визначено критерії, що ставляться до рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень та відповідають вимогам частини 2 статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому відсутні підстави для визнання дій державного виконавця протиправними, як і відсутні підстави для скасування вимоги .

Щодо посилання апелянта на те, що управління не має змоги та правових підстав виплатити відповідну надбавку як дитині війни, колегія суддів вважає їх безпідставними з оглядку на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24.02.2011 року у справі №2-а-328/2011 задоволено позов, та зокрема зобов'язано УПФУ у Шевченківському районі м.Чернівці донарахувати і виплатити ОСОБА_2 державну соціальну допомогу як дитині війни у розмірі 20% мінімальної пенсії за віком, за період з 08.08.2010 року по 08.02.2011 року, про що і видано відповідний виконавчий лист, що знаходиться на виконанні у відповідача.

Відповідно до пункту 29 рішення Європейського суду з прав людини від 13.07.2006 року по справі "Васильєв проти України" виконання рішення щодо боржника залишається обов'язком держави.

Відтак, посилання скаржника на неможливість виконання рішень суду у зв'язку з відсутністю бюджетних коштів щодо реалізації виплати надбавки до пенсії стягувача, колегія суддів вважає також необґрунтованими, оскільки держава повинна виконувати взяті на себе зобов'язання та не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

Отже, відсутність коштів для виплати, стягнутої за рішенням суду, допомоги не може бути підставою для невиконання рішень суду, оскільки судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи, а тому колегією суддів відхиляються, оскільки не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийнята постанова відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні заявлених вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Чернівцях залишити без задоволення, а постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2014 року - без змін.

ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Білоус О.В.

Судді Курко О. П.

Совгира Д. І.