Справа № 806/7781/13-а
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2015-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року м. Київ К/800/35288/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі Бухтіярової І.О., Костенка М.І., Приходько І.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області

на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 09.04.2014 року

та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2014 року

у справі № 806/7781/13-а

за позовом комунального підприємства Житомирський обласний лікувально-санаторний центр радіаційного захисту для дитячого та дорослого населення «Дениші» (далі - позивач, КП ЖОЛСЦРЗ «Дениші»)

до Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області (далі - відповідач, Житомирська ОДПІ)

про визнання незаконними (недійсними) та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

КП ЖОЛСЦРЗ «Дениші» звернулось у листопаді 2013 до суду з адміністративним позовом до Житомирської ОДПІ про визнання незаконними (недійсними) та скасування податкових повідомлень-рішень від 08.07.2013 року № 00001922, № 000020222, № та № .

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 09.04.2014 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2014 року, позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Справу розглянуто у попередньому судовому засіданні відповідно до ст. 2201 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 року по 31.12.2012 року, за результатами якої складено акт від 14.06.2013 року № 583/22-0/05418448, яким зафіксовано встановлені перевіркою порушення позивачем вимог: ст. 58 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» та рішення Житомирської обласної ради від 18.03.2010 року № 1044, в результаті чого підприємством занижено частину чистого прибутку (доходу), що підлягає сплаті до державного бюджету за результатами щоквартальної фінансово-господарської діяльності на загальну суму 515 313,00 гривень; п. 4.1, пп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, пп. 8.4.3 п. 8.4 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого підприємством занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 46 652,00 гривні; ст. 51, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку від 24.12.2010 року № 1020 (далі - Порядок № 1020) до податкових розрахунків форми 1-ДФ підприємством не включено виплачені суб'єктам підприємницької діяльності - фізичним особам доходи за надані послуги та придбаний товар; п. 9 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» № 265/95-ВР від 06.07.1995 року (далі - Закон України № 265/95-ВР), в результаті чого підприємством не забезпечено зберігання фіскальних звітних чеків: № 1749, № 1761 в книзі обліку розрахункових операцій «Р»/7; № 1867 в книзі обліку розрахункових операцій «Р»/8; № 2473 в книзі обліку розрахункових операцій «Р»/10; п. 9 ст. 3 Закону України № 265/95-ВР, в результаті чого підприємством не забезпечено щоденний друк фіскального звітного чека за 14.03.2012 року на реєстраторі розрахункових операцій .

На підставі зазначеного акту відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 08.07.2013 року: № 000019222, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з частини чистого прибутку (доходу) за основним платежем у розмірі 515 313,00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 128 828,00 гривень; № 000020222, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем у розмірі 46 652,00 гривні та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 11 663,00 гривні; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб та найманих працівників за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 510,00 гривень; № , яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) за порушення п. 9 ст. 3 Закону України № 265/95-ВР у розмірі 1700,00 гривень.

Суди першої та апеляційної інстанцій вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, з чим погоджується суд касаційної інстанції, виходили з наступних мотивів.

Щодо доводів податкового органу про заниження позивачем частини чистого прибутку (доходу), що підлягає сплаті до державного бюджету за результатами щоквартальної фінансово-господарської діяльності на загальну суму 515 313,00 гривень, то суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що такі є безпідставними та необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно із Порядком відрахування у 2008 році державними унітарними підприємствами та їх об'єднаннями до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу), затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2008 року № 158 частина чистого прибутку (доходу), що відраховується державними унітарними підприємствами та їх об'єднаннями до державного бюджету визначається виходячи з обсягу чистого прибутку (доходу), розрахованого згідно з положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, та розміру відрахувань частини чистого прибутку (доходу), визначеного у Законі України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Відповідно до п. 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року № 318 витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.

Приписами п. 9 Положення передбачено, що не визнаються витратами й не включаються до звіту про фінансові результати: платежі за договорами комісії, агентськими угодами та іншими аналогічними договорами на користь комітента, принципала тощо; попередня (авансова) оплата запасів, робіт, послуг; погашення одержаних позик; інші зменшення активів або збільшення зобов'язань, що не відповідають ознакам, наведеним у п. 6 цього Положення (стандарту); витрати, які відображаються зменшенням власного капіталу відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; балансова вартість валюти.

Отже, понесені підприємством витрати по сплаті страхових внесків по укладеним договорам страхування фінансових ризиків, не підпадають під вимоги п. 9 Положення та мали включатись до бухгалтерського обліку і визначатися витратами.

Разом з тим, доводи відповідача щодо порушення позивачем вимог Закону України «Про здійснення державних закупівель» № 2289 від 01.06.2010 року, з огляду на те, що у період з 01.07.2010 року по 30.09.2011 року підприємством було укладено договори страхування фінансових ризиків на страхову суму 7 899 360,00 гривень із ПАТ «СК «Орлі» та АТЗТ «СК «Лемма» без проведення відповідних конкурсних процедур, обґрунтовано не взято судами до уваги, з наступних мотивів.

Відповідно до п. 18 ст. 6 Закону України «Про страхування» до видів добровільного страхування відноситься страхування фінансових ризиків.

Зазначені договори майнового страхування фінансових ризиків укладені по страховим випадкам, пов'язаним із виникнення збитків в разі невиконання контрагентами Міністерством праці та соціальної політики та Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності України своїх обов'язків по оплаті послуг із санаторно-курортного лікування згідно з діючим законодавством.

Положенням (стандарт) бухгалтерського обліку 3 «Звіт про фінансові результати» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 31.03.1999 року № 87, визначено поняття витрати, операційна діяльність, основна діяльність та інші витрати.

При цьому у статті «Інші витрати» відображаються собівартість реалізації фінансових інвестицій; втрати від неопераційних курсових різниць; втрати від уцінки фінансових інвестицій та необоротних активів; інші витрати, які виникають у процесі звичайної діяльності (крім фінансових витрат), але не пов'язані з операційною діяльністю підприємства, в тому числі витрати пов'язані із сплатою страхових платежів по укладеним договорам страхування

Так, витрати пов'язані зі страхуванням фінансових ризиків, позивачем в бухгалтерському обліку не відносились до собівартості путівок, а відображались в складі «Інших витрат», а в податковому обліку були виключені зі складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування.

Крім того, судами обґрунтовано не взято до уваги посилання відповідача на висновок проведеної судово-економічної експертизи, в рамках досудового розслідування по кримінальному провадженню від 23.11.2012 року № 0000015, яким встановлено, що витрати КП ЖОЛСЦРЗ «Дениші» пов'язані зі сплатою сум страхових платежів на користь страхових компаній є економічно необґрунтованими, з наступних підстав.

Відповідно до п. 3.4 ст. 3 Статуту позивача, підприємство діє за принципами повного госпрозрахунку, самофінансування, самоокупності. Майно підприємства є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, області і закріплюється за ним на праві господарського відання (п. 4.2. ст. 4 Статуту). Право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених Господарським кодексом України (далі - ГК України) та іншими законами.

Згідно з п. 7.5 Статуту джерелом формування фінансових ресурсів підприємства є прибуток (доход), амортизаційні відрахування, кошти, одержані від продажу цінних паперів, безоплатні або благодійні внески членів трудового колективу, підприємств, організацій, громадян та інші надходження, включаючи централізовані капітальні вкладення та кредити.

Позивач надає послуги для одержання прибутку та володіє відповідним обсягом спеціальної правосуб'єктності.

Так, положеннями ст. 44 ГК України встановлено, що підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що позивач не є розпорядником державних коштів, а всі доходи одержані підприємством є доходом від господарської діяльності.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій вірно зауважено, що рішенням господарського суду Харківської області від 19.02.2013 року у справі № 922/263/13-г за позовом КП «Дениші» до ПАТ «СК «Лемма» про визнання недійсним укладеного договору страхування фінансових ризиків від 09.08.2010 року та повернення сплачених страховій компанії коштів підтверджено законність укладеного між КП «Дениші» та ПАТ «СК «Лемма» договору страхування фінансових ризиків від 09.08.2010 року та спростовано його нікчемність.

Крім того, колегія суддів погоджується з позицією судів попередніх інстанцій, що положеннями Закону України «Про страхування», Цивільного кодексу України та інших нормативно-правових актів не передбачено підстав вважати про наявність у діях посадових осіб позивача будь-яких порушень встановлених законодавством України вимог, при укладенні та виконанні договорів страхування фінансових ризиків із ПАТ «СК «Лемма» та ПАТ «СК «Орлі», а відсутність факту настання страхового випадку по укладеним договорам страхування, не свідчить про фіктивність договору, оскільки страховий ризик - певна подія, яка має ознаки ймовірності та випадковості настання, що також підтверджено експертом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо обґрунтованості позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 08.07.2013 року № 000019222. та їх задоволення.

Щодо доводів відповідача про заниження позивачем податку на прибуток підприємства на суму 46 652,00 гривень шляхом не включення останнім до складу доходів вартості об'єкта основних засобів 1 групи, зокрема, приватизація підсобного господарства у сумі 186 608,00 гривень, то суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що такі є безпідставними, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Житомирської обласної ради від 28.05.2009 року № 846 регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирські області проведено приватизацію об'єкта (приміщення гаража, приміщення свинарника, майданчика з асфальтовим покриттям, огорожі), розташованого за адресою: Житомирський район, с. Михайлівка, вул. Зелена, 50, шляхом продажу на аукціоні. При цьому, при дослідженні наявного у матеріалах справи рішення 19 сесії 5 скликання Житомирської обласної ради від 27.03.2009 року № 745 судами встановлено, що власником та розпорядником вказаного об'єкта є Житомирська обласна рада.

Пунктом 7 зазначеного рішення визначено, що кошти, які буде одержано від продажу об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, зараховуються до обласного бюджету. Крім того, Положенням про порядок розрахунків за придбані об'єкти приватизації, яке затверджено наказом Фонду державного майна України № 467 від 02.11.1992 року, кошти за об'єкти, що приватизуються, перераховуються на рахунки позабюджетних фондів приватизації адміністративно-територіальних одиниць по об'єктах, що знаходяться у відповідній комунальної власності (напрями використання коштів, одержаних від продажу об'єктів приватизації визначені в додатку до Положення про позабюджетний державний фонд приватизації, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1993 року № 67.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що кошти одержані в результаті продажу Фондом державного майна України об'єкту, розташованого по вул. Зеленій, 50 в с. Михайлівка Житомирського району, позивач не отримував. Разом з тим, позивачем не заперечується, що вказане майно обліковувалось на балансі підприємства, однак, власником та розпорядником всього нерухомого майна, яке належить КП ЖОЛСЦРЗ «Дениші» є Житомирська обласна рада, що зафіксовано в рішенні Житомирської обласної ради від 27.03.2009 року № 745 та у статті 4 Статуту підприємства.

Положеннями пп. 8.4.3 п. 8.4 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» встановлено, що у разі виведення з експлуатації окремих об'єктів основних фондів групи 1 у зв'язку з їх продажем балансова вартість групи 1 зменшується на суму балансової вартості такого об'єкта.

Сума перевищення виручки від продажу над балансовою вартістю окремих об'єктів основних фондів групи 1 та нематеріальних активів включається до валових доходів платника податку, а сума перевищення балансової вартості над виручкою від такого продажу включається до валових витрат платника податку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивачем правомірно не включено до складу доходів вартості реалізованого Фондом державного майна України об'єкту основних засобів 1 групи, оскільки КП ЖОЛСЦРЗ «Дениші» не одержувало дохід від такого продажу, в будь-якій з передбачених Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств» формі (грошовій, матеріальній чи не матеріальній), а тому обґрунтовано скасовано оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Щодо доводів відповідача про не включення підприємством виплачених суб'єктам підприємницької діяльності-фізичним особам доходів за надані послуги та придбаний товар до податкових розрахунків форми 1-ДФ за перевіряємий період, то суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що такі є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до пп. 165.1.36 п. 165.1 ст. 165 ПК України, до доходів, які не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу відноситься дохід фізичної особи-підприємця, з якого сплачується єдиний податок згідно із спрощеною системою оподаткування відповідно до цього Кодексу.

Положеннями п. 176.2 ст. 176 ПК України встановлено, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані: своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Відповідно до пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач не мав контрагентів (приватних підприємців), які рахуються самозайнятими особами, а перелічені в акті перевірки підприємці, зареєстровані в органах податкової служби як платники податків та не є самозайнятими особами, розрахунки з якими проводились шляхом безготівкового перерахування коштів, а тому позивач по відношенню до них не є податковим агентом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.07.2013 року № .

Що стосується доводів податкового органу про незабезпечення позивачем зберігання фіскальних звітних чеків в книгах обліку розрахункових операцій, внаслідок чого до останнього застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 1700,00 гривень, то суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що такі є безпідставними та необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 9 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування га послуг» суб'єкти, підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані щоденно друкувати на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з продажу товарів (послуг) фіскальні звітні чеки і забезпечувати їх зберігання в книгах обліку розрахункових операцій.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що фіскальні звітні чеки № 1749, № 1761 та № 2473 не роздрукувалися позивачем, оскільки електронний контрольно-касовий апарат перебував на ремонті, що підтверджується наявними у книгах обліку розрахункових операцій «Р»/7 та 608000081 «Р»/10 записами працівників ТОВ «РПСО «ЕККА-ВАДС», а фіскальний звітний чек № 1867 роздрукований позивачем не в повному обсязі, у зв'язку із закінченням паперу в електронному контрольно-касовому апараті.

Також, судами встановлено, що підприємством не забезпечено щоденний друк фіскального звітного чека за 14.03.2012 року на реєстраторі розрахункових операцій з фіскальним номером , у зв'язку з тим, що електронний контрольно-касовий апарат знаходився на ремонті, про що відмічено в книзі обліку розрахункових операцій «Р»/10 (в графі «Дата і час відновлення роботи РРО» - « 15.03.2012 року»).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій правомірно та обґрунтовано задоволено позовні вимоги про скасування податкового повідомлення-рішення від 08.07.2013 року № .

З аналізу наведених норм та встановлених обставин справи колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, які у повній мірі визначили безпідставність та необґрунтованість висновків відповідача викладених в акті перевірки та правомірно задовольнили позовні вимоги КП ЖОЛСЦРЗ «Дениші».

За таких обставин та з урахуванням вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ст. 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 220-231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області - відхилити.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 09.04.2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2014 року у справі № 806/7781/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути переглянута з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: підпис (підпис) І.О. Бухтіярова
Судді: підпис (підпис) М.І. Костенко
Помічник судді підпис (підпис) І.В. Приходько З оригіналом згідно З оригіналом згідно