Справа № 826/11607/13-а
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 лютого 2015 року № 826/11607/13-а

Суддя Окружний адміністративний суд міста Києва Гарник К.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2
до Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві
про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_2) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві), в якому просила визнати неправомірними дії державного виконавця щодо проведення прилюдних торгів про звернення стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати державного виконавця закрити виконавче провадження та повернути виконавчий лист стягувачу згідно пункту 9 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Під час розгляду справи позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якою ОСОБА_2 просила суд:

- скасувати акт опису й арешту майна - АДРЕСА_1 від 19 червня 2012 року, складений головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, Диких О.В.;

- визнати неправомірними дії відповідача щодо заявки на реалізацію нерухомого арештованого майна - АДРЕСА_1 до спеціалізованої організації на проведення прилюдних торгів;

- визнати неправомірними дії відповідача, щодо складання договору № 1012925 від 23 листопада 2012 року між відділом державної виконавчої Деснянської районної управління юстиції у м. Києві та спеціалізованою організацією ПП «Нива - В.Ш.» на реалізацію нерухомого арештованого майна - АДРЕСА_1, шляхом проведення прилюдних торгів;

- визнати дії державного виконавця щодо проведення прилюдних торгів про

звернення стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 неправомірними.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2013 року у задоволені позову відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2014 року зазначена постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2014 року залишена без змін.

Вищий адміністративний суд України, розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, 13 листопада 2014 року виніс ухвалу, якою постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2014 року - скасував, а справу направив на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, суд касаційної інстанції зазначив про необхідність дослідження доказів та встановлення обставин, пов'язаних з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду та наявності підстав для визнання таких поважними чи не поважними.

Також Вищий адміністративний суд України вказав на необхідність дослідження постанов про повернення виконавчих листів стягувачу на предмет дотримання відповідачем вимог частини 2 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» та надання належної правової оцінки доводам відповідача про те, що виконавчі провадження закінчені, а тому права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача, на даний момент, не порушено.

Під час нового розгляду справи, представник позивача наполягав на задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на обізнаність державного виконавця під час складання акту про опису й арешту майна від 19 червня 2012 року, вчинення дій щодо заявки на реалізацію нерухомого арештованого майна та складання договору №1012925 від 23 листопада 2012 року щодо реалізації арештованого майна, щодо порушення кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України, за фактом шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 в рамках якого було на зазначену квартиру як предмет злочину та з метою забезпечення цивільного позову і недопущення відчуження вказаної квартири, слідчим накладено арешт.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав дотримання суб'єктом владних повноважень вимог Закону України «Про виконавче провадження» під час вчинення оскаржуваних позивачем дій. Крім того, зазначив про повернення виконавчих листів, в рамках примусового виконання яких вчинені оскаржувані позивачем дії, стягувачу та винесення відповідної постанови, а тому на момент розгляду справи жодних прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів позивача не порушено.

Суд, керуючись приписами частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та належним чином завіреної копії виконавчого провадження № травня 2012 року старшим державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 32544244 про примусове виконання виконавчого листа № 2-826-1/07, виданого 28 листопада 2007 року Печерським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ВАТ «Кредитпромбанк» коштів у розмірі 435090,36 грн.

Також постановою від 15 травня 2012 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4 накладено арешт у межах суми звернення стягнення 435090,36 грн. та заборонено здійснювати його відчуження.

19 червня 2012 року державним виконавцем в рамках зазначеного виконавчого провадження складено акт опису й арешту майна - чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1

02 липня 2012 року державним виконавцем, керуючись статтею 13 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про призначення експерта, суб'єкта оціночної діяльності - субєкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, якою експерта - ТОВ «Оціночна компанія «Вега» зобов'язано надати письмовий висновок, звіт про оцінку майна чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1

При цьому, 03 липня 2012 року головним державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 33225090 про примусове виконання виконавчого листа № 2-1162/07, виданого 25 січня 2008 року Деснянським районним судом м. Києва про звернення стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 78,9 кв.м. для задоволення вимоги ВАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_4 про стягнення з неї на користь ВАТ «Кредитпромбанк» заборгованості у розмірі 434229,19 грн.

Постановою №438/18 від 10 липня 2012 року об'єднано у зведене виконавче провадження (№ ЄДРВП 34974150) виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь ВАТ «Кредитпромбанк» коштів в сумі 435090,36 грн. та коштів в сумі 434229,19 грн.

26 вересня 2012 року на адресу ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві надійшли звіт та висновок про незалежну оцінку майна. Зазначений висновок листом від 10 жовтня 2012 року було направлено сторонам виконавчого провадження для ознайомлення.

У зв'язку з ненадходженням до ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві станом на 30 жовтня 2012 року повідомлень про оскарження оцінки, відповідно до вимог статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» на адресу Управління державної виконавчої служби міста Києва Головного управління юстиції у місті Києві було направлено документи щодо передачі на реалізацію торгівельними організаціями арештованого державним виконавцем майна - чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1

04 грудня 2012 року відповідачем отримано повідомлення від ПП «Нива-В.Ш.», що оголошення про реалізацію майна опубліковано на сайті ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України під №470094.

21 грудня 2012 року листом №8453 ПП «Нива-В.Ш.» повідомило відповідача про те, що прилюдні торги не відбулися.

Зазначене стало підставою для складення відповідачем 02 січня 2013 року акту переоцінки майна №135/18 та призначення повторних прилюдних торгів.

У зв'язку з надходженням на адресу ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві 22 січня 2013 року заяви слідчого СВ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві про те, що квартира АДРЕСА_1, яка перебуває на реалізації на праві власності боржнику не належить, у зв'язку з чим є необхідність перевірити зазначений факт, 23 січня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкладення виконавчих дій до 03 лютого 2013 року.

Не погоджуючись з правомірністю дій відповідача щодо складення акту опису й арешту майна, направленням заявки на реалізацію зазначеного майна, а також щодо складання договору №1012925 від 23 листопада 2012 року зі спеціалізованою організацією ПП «Нива-В.Ш.» на реалізацію нерухомого арештованого майна, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

На виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 13 листопада 2014 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, при визначенні юрисдикції суд виходить з того, що до юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених частиною другою статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження.

Частиною четвертою статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

У розумінні статті 8 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. При цьому судам слід ураховувати, що до сторін, які можуть оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, належать також їх представники за законом чи договором.

Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать усі справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень на підставі виконавчих документів, виданих судами всіх юрисдикцій, за винятком тих, які видано загальними та господарськими судами у разі звернення до суду сторін відповідного виконавчого провадження чи їхніх представників.

Перевіряючи дотримання позивачем строків звернення до суду, суд приходить до наступного.

Відповідно до приписів статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається зі змісту ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 19 червня 2013 року, постановленої за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 на дії ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві, суд дійшов висновку, що відносини щодо проведення прилюдних торгів є публічно-правовими, а тому справа повинна розглядатись в порядку Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому, будь-які посилання на пропуск скаржником строку, визначеного статтею 385 ЦПК України, у названому рішенні відсутні.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що ОСОБА_2 дізналась про необхідність звернення з відповідними вимогами саме до адміністративного суду з ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 19 червня 2013 року, суд приходить до висновку про дотримання позивачем визначеного частиною 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України строку звернення до суду.

Надаючи правову оцінку доводам позивача, викладеним в адміністративному позову, суд приходить до наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України від 21.04.1999р. № 606-XIV).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України від 21.04.1999р. № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Статтею 1 названого Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 статті 17 вказаного вище Закону передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Статтею 11 Закону України від 21.04.1999р. № 606-XIV встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до положень названої статті державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частина 1 статті 27 Закону закріплює, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

До заходів примусового виконання рішення Законом віднесено:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, визначений у статті 52 Закону України від 21.04.1999р. № 606-XIV.

Відповідно до названої правової норми, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Особливості звернення стягнення на заставлене майно врегульовані положеннями статті 54 Закону України від 21.04.1999р. № 606-XIV.

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону України від 21.04.1999р. № 606-XIV підлягають примусовому виконанню визначені в Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802 (далі по тексту - Інструкція №512).

Так, пунктом 4.2. названої Інструкції закріплено порядок проведення опису й арешту майна боржника, а пунктом 4.3 - визначення вартості й оцінки майна боржника.

Будь-яких посилань щодо порушення відповідачем зазначених норм позивачем не зазначено, а судом, під час дослідження матеріалів об'єднаного виконавчого провадження не встановлено.

Посилання позивача на обізнаність державного виконавця щодо порушення кримінального провадження, в рамках якого накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 в обґрунтування позовних вимог, суд до уваги не приймає, оскільки жодних доказів цьому не надано.

У той же час, як вбачається з матеріалів зведеного виконавчого провадження, після отримання інформації від СВ Деснянського РУ ГУ МВС України про те, що квартира, яка перебуває на реалізації, на праві власності боржнику не належить, державним виконавцем винесено постанови про відкладення провадження виконавчих дій, а у подальшому - про повернення виконавчого документа стягувачу.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про правомірність дій відповідача щодо складення акту опису й арешту майна, складання заявки на реалізацію нерухомого арештованого майна та підписання договору №1012925 від 23 листопада 2012 року.

Крім того, враховуючи винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, яка станом на день розгляду справи є чинною, тобто припинення примусового виконання судових рішень, за відсутності будь-яких посилань у позовній заяві у чому саме позивач вбачається порушення її прав оскаржуваними діями відповідача, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову, оскільки не породжують для відповідного суб'єкту настання будь-яких юридичних наслідків, не впливає на його права та обов'язки.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б спростували доводи відповідачів, позивачем суду не надано.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник