Справа № 750/12531/14
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

19 лютого 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого суддіГубської О.А.
суддів Беспалова О.О., Грибан І.О.
при секретарі судового засіданняНечай Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради на постанову Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області, в якому просив суд скасувати постанову відповідача про накладення штрафу від 19.11.2014 року виконавчому провадженні ВП № 41926219 за виконавчим листом №2-а/2506/680/12, виданим 28.08.2013 Деснянським районним судом міста Чернігова.

Постановою Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були законні підстави для накладення на позивача штрафу в подвійному розмірі за повторне невиконання судового рішення без поважних причин.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив його скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, постанова суду - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні у відповідача перебуває виконавчий лист № 2506/680/2012, виданий Деснянським районним судом міста Чернігова 28.08.2013 року про зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради здійснити нарахування і виплату ОСОБА_5 щорічної допомоги на оздоровлення за 2011 рік у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат за відрахуванням вже сплаченої суми (ВП № 41926219).

В ході виконання судового рішення управлінням було нараховано ОСОБА_5 суму допомоги в розмірі 5245 грн., проте не виплачено. Позивач обґрунтовує неможливість виконання судового рішення відсутністю відповідного фінансування з боку держави.

Також судом встановлено і сторонами не заперечується, що 11.11.2014 державним виконавцем винесена постанова про накладення штрафу на боржника за невиконання рішення суду.

19.11.2014 відповідачем, у зв'язку із повторним невиконанням боржником судового рішення без поважних причин, винесено постанову про накладення штрафу у подвійному розмірі - 1360,00 грн., яка є предметом оскарження у даній справі.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими на всій території України.

Відповідно до вимог частини першої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV (далі - Закон №606-ХІV) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною першою статті даного Закону після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

Частиною другою статті 75 Закону №606-ХІV визначено, що у разі невиконання вимог вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 89 Закону №606-XIV у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Згідно із частиною другою статті 89 Закону №606-XIV, у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Таким чином, обов'язковою умовою накладення штрафу є невиконання рішення без поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було нараховано ОСОБА_5 суму допомоги в розмірі 5245 грн., проте не здійснено виплат у зв'язку з відсутністю коштів на виконання судових рішень за програмами соціального захисту громадян, що на переконання позивача свідчить про неможливість виконання судового рішення у повному обсязі з незалежних від нього причин.

Колегія суддів критично оцінює доводи Управління щодо відсутності коштів та джерел з яких мало би виконуватись рішення суду зважаючи на наступне.

Реалізація особою права, що пов'язана з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Так, наприклад, у справі «Кечко проти України»Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Так, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року у справі «Півень проти України»та від 7 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії», державний орган не може посилатися на відсутність коштів щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням, відсутність грошових коштів не є для влади держави виправданням для невиконання рішення суду. Згідно пункту 29 рішення Європейського суду з прав людини від 13 липня 2006 року по справі «Васильєв проти України»виконання рішення щодо боржника залишається обов'язком держави.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Таким чином, посилання на відсутність коштів для виконання своїх зобов'язань, як на поважну причину не здійснення виплат не можуть прийматись судом та органами Державної виконавчої служби України.

Також судова колегія не приймає до уваги посилання позивача на те, що постанова державного виконавця про накладення штрафу від 11.11.2014 за невиконання рішення суду (перша постанова) була оскаржена у судовому порядку, оскільки позивачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції доказів щодо наявності цих обставин, в порушення вимог частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства, не надано.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу за повторне невиконання рішення суду, оскільки у відповідача були законні підстави для накладення на позивача штрафу в подвійному розмірі за повторне невиконання судового рішення без поважних причин.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята судом відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то колегія суддів апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради на постанову Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області про скасування постанови - залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 грудня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддіО.О. Беспалов

І.О. Грибан

Повний текст ухвали виготовлено 23 лютого 2015 року

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Беспалов О.О.

Грибан І.О.