Справа № 2а-4497/08/2170
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" грудня 2014 р. м. Київ К/9991/37055/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Південенерго" на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 20.05.2009 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2011 у справі № 2а-4497/08/2170

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Південенерго"

до Державної податкової інспекції у м. Нова Каховка Херсонської області

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2008 року Товариство звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції, у якому заявлено вимоги визнати недійсним податкове повідомлення - рішення від 26.06.2006 № 1/0, яким позивачеві визначено суму основного податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 118 250,00 грн. та фінансових санкцій - 10 428,75 грн. за порушення вимог Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Постановою суду першої інстанції, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із судовими рішеннями, позивач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У поданих запереченнях на скаргу відповідач просить її відхилити з мотивів необґрунтованості.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що підставою для прийняття оспорюваного позивачем податкового повідомлення-рішення були висновки Державної податкової інспекції, викладені у акті від 12.05.2008 про результати документально (камеральної) перевірки податкової звітності з податку на прибуток, про те, що у декларації за І півріччя 2005 року позивачем не відображено результати попередньої перевірки, викладені у акті від 08.12.2004, яким у свою чергу позивачеві за наслідками перевірки за період з 01.04.2002 по 01.04.2004 зменшено від'ємне значення об'єкта оподаткування на 2 204,2 тис. грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з думкою якого погодився апеляційний адміністративний суд, виходив з того, що висновки перевірки, викладені у акті від 08.12.2004, щодо зменшення збитків, які переносяться на наступні податкові періоди у сумі 2 204,2 тис. грн. позивачем, в судовому порядку не оскаржувались, а відтак результати такої перевірки повинні були бути враховані позивачем у податкових деклараціях з податку на прибуток наступних податкових періодах.

Однак з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів Вищого адміністративного суду України погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Обов'язковою ознакою рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, як предмета адміністративного спору, є прямий (безпосередній) вплив рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень на правовий статус фізичної чи юридичної особи, тобто обмеження її прав, свобод, покладення на неї обов'язків.

У свою чергу висновки акта перевірки та власне сам акт перевірки не є рішенням органу владних повноважень, а відтак не породжує для платника податків настання будь - яких юридичних наслідків та не впливає на його права, обов'язки та законні інтереси, що у свою чергу виключає можливість такого платника податків, з урахуванням ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, на їх оскарження у судовому порядку.

Тобто сам по собі акт перевірки (його висновки) не має і не може мати для платника податків будь-яких наслідків. Цей документ не має обов'язкового характеру, а викладені в ньому обставини можуть бути лише підставою для застосування керівником податкового органу чи його заступником відповідних заходів - прийняти на його основі відповідне рішення. І вже це рішення містить конкретні приписи для платника податків.

Отже, розв'язуючи спір та визнаючи правомірними донараховані позивачеві податкові зобов'язання з податку на прибуток, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України не з'ясували, чи приймалися податковим органом на підставі акта перевірки від 08.12.2004 податкове повідомлення - рішення щодо зменшення Товариству від'ємного значення об'єкта оподаткування.

Також, вирішуючи спір, судами не було дотримано принцип всебічного, повного та об'єктивного дослідження доказів при розгляді адміністративної справи, що закріплений ч. 1 ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 69 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

З матеріалів справи та обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, вбачається, що як на підставу неправомірності оскарженого податкового повідомлення - рішення позивач посилається на порушення державним податковим органом порядку проведення податкової перевірки, а також зазначає, що оспорювані податкові зобов'язання донараховано позивачеві з порушенням строків давності, визначених Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами".

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловлену у постанові від 24.12.2010 у справі № 21-25а10 за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Foods and Goods L.T.D." до Державної податкової інспекції у Калінінському районі м. Донецька, третя особа - Державна податкова адміністрація в Донецькій області, про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

З урахуванням викладеного та враховуючи відсутність процедури допуску до камеральних та невиїзних перевірок, платник податків не в змозі висловити свою незгоду із правомірністю призначення щодо нього податкової перевірки до моменту її проведення шляхом не допуску до такої перевірки.

З огляду на це, суди повинні в судовому порядку розглянути питання щодо правомірності призначення та/або проведення невиїзної документальної або камеральної перевірки, дотримання процедури її проведення незалежно від того, чи відбулася така перевірка на час розгляду справи.

Юридичним наслідком прийняття судового рішення відповідно до розглядуваної позиції має бути визнання відсутнім податкової перевірки як юридичного факту, наслідком чого є автоматичне визнання протиправними будь - які податкові повідомлення - рішення, що прийняті з урахуванням результатів відповідної камеральної або невиїзної перевірки.

Під час нового розгляду судам слід також врахувати, що відповідно до пп. 15.1.1 п. 15.1 ст. 15 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" податковому органу надано право самостійно визначити суму податкових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Законом, не пізніше закінчення 1 095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а у разі, коли така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку податковий орган не визначає суму податкових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого податкового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Ураховуючи наведене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Південенерго" задовольнити частково.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 20.05.2009 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2011 у справі № 2а-4497/08/2170 скасувати, а матеріали справи направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко