Справа № 481/333/14-а
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2015 року м. Київ К/800/66108/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Єрьоміна А.В.; Кравцова О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Новобузької міської ради Миколаївської області, третя особа - ОСОБА_5, про часткове скасування рішення, що переглядається за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року,

у с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Новобузької міської ради Миколаївської області (Рада) про часткове скасування рішення.

Зазначав, що у 2001 році придбав житловий будинок та оформив право власності на нього, внаслідок чого отримав право власності на земельну ділянку, на якій знаходиться будинок. Після знесення будинку оскаржуваним рішенням Ради ОСОБА_5 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки у власність.

Посилаючись на те, що таким рішенням порушене право позивача оформити ділянку у власність, просив скасувати пункт 10 рішення Ради від 31 січня 2014 року № 670, а дії Ради щодо ухвалення цього пункту рішення визнати протиправними.

Постановою Новобузького районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, а позов задоволено частково. Скасовано пункт 10 рішення Ради від 31 січня 2014 року № 670, а у задоволенні решти вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідача, здійснивши перевірку доводів касаційної скарги, матеріалів справи, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що у вересні 2001 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_6 будинок, що знаходиться по вул. АДРЕСА_1 та зареєстрував право власності на цей будинок.

Земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, передана у власність ОСОБА_6 рішенням Виконавчого комітету Ради від 29 липня 1997 року.

Державний акт про право власності на земельну ділянку ні ОСОБА_6 ні ОСОБА_4 не отримували.

Також встановлено, що у січні 2014 року ОСОБА_4 звертався до Виконавчого комітету Ради із заявами про списання будинку у зв'язку з його руйнацією та неможливістю проживання.

Рішенням Виконавчого комітету Ради від 14 січня 2014 року № 2 у задоволенні заяви відмовлено.

30 січня 2014 року Виконавчим комітетом Ради ухвалено протилежне рішення про списання будинку після встановлення його повної руйнації.

Також апеляційним судом встановлено, що 14 січня 2014 року до Ради звернулася донька позивача - ОСОБА_4 із заявою про отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки у власність. Заяву повернуто у зв'язку з некомплектністю поданих документів, що зумовило повторне звернення з такою ж заявою 28 січня 2014 року.

23 січня 2014 року з аналогічною заявою до Ради звернувся і ОСОБА_5, який не мешкає у м. Новий Буг.

Пунктом 10 рішення Ради від 31 січня 2014 року № 670 заяву ОСОБА_5 задоволено та надано відповідний дозвіл.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що після знесення будинку позивач втратив права на земельну ділянку, а тому Рада правомірно задовольнила заяву ОСОБА_5, оскільки вона подана раніше ніж аналогічна заява дочки ОСОБА_4

Скасувавши це рішення та задовольнивши позов частково, апеляційний суд виходив з того, що право землекористування позивача не припинялось зі знесенням будинку, тому порушене Радою.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, висновків апеляційного суду не спростовують.

Частиною першою статті 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-ХІІІ (чинного до 1 січня 2002 року) передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Відповідно до частини першої статті 22 цього ж Кодексу право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Частиною першою статті 23 Земельного кодексу України 1990 року передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно з частиною першою статті 125 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ (в редакції, чинній з 1 січня 2002 року по 12 травня 2009 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Чинна редакція наведеної норми передбачає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

ОСОБА_4 належним чином своє право не оформив.

Разом з тим, наведена вище конструкція регулювання земельних відносин не означає, що позивач таке право втратив, оскільки невжиття дій щодо оформлення своїх прав на земельну ділянку не позбавляє права здійснити таку реєстрацію незалежно від фактичної наявності на ділянці об'єкта нерухомості.

Цей висновок ґрунтується на тому, що перехід прав на ділянку є здійсненим юридичним фактом та відбувся при купівлі будинку.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що разом із знесенням будинку припинилися і права позивача на земельну ділянку є помилковим та не ґрунтується на правових приписах.

Це також означає, що Рада не вправі була вирішувати питання про передачу ділянки іншій особі.

Посилання ОСОБА_5 на те, що питання дійсності договору купівлі-продажу будинку є спірним, не можуть прийматися до уваги, оскільки право власності позивача на будинок зареєстровано у встановленому законом порядку.

Таким чином, висновок апеляційного суду про часткове задоволення позову є правильним, а доводи, викладені в касаційній скарзі, такого висновку не спростовують.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді М.І.Цуркан

А.В.Єрьомін

О.В.Кравцов