Справа № 826/17661/14
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменко В. В.,

суддів Василенка Я. М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Рипік О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної реєстраційної служби України та Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної реєстраційної служби України, Головного управління юстиції у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної реєстраційної служби України, Головного управління юстиції у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року адміністративний позов - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної реєстраційної служби України про звільнення ОСОБА_2 №1160/к від 27 жовтня 2014 року. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління юстиції у м. Києві про звільнення ОСОБА_2 № 2616/03 від 27 жовтня 2014 року. Поновлено позивача на посаді заступника начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві з 27 жовтня 2014 року та зобов»язано внести відповідні зміни до трудової книжки позивача. Стягнуто з Головного управління юстиції у м. Києві суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дня винесення наказу про звільнення по день прийняття судом рішення про поновлення на посаді. Допущено негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачі - Державна реєстраційна служба України та Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, звернулися з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

В засідання з'явились учасники процесу. Представники відповідачів наполягали на задоволенні апеляційних скарг. Позивач просив залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся з заявою про звільнення його з займаної посади за угодою сторін.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно до ст. 36 КЗпП України - підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

У зв'язку із цим і угода про припинення трудового договору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, яким є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України - працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно до ч. 4 ст. 24 КЗпП України - працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

Тобто, крім згоди обох сторін на звільнення працівника на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України обов»язковою умовою є необхідність погодження дати з якої звільняється працівник.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, заява позивача не містить дати її написання, строку з якого має бути припинений трудовий договір, а також у ній відсутня дати її реєстрації у відповідному кадровому підрозділі Головного управління юстиції у м. Києві.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що заява позивача про звільнення не може вважатися такою, що відображає бажання розірвати трудовий договір на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Крім того, 24 жовтня 2014 року позивачем на адресу Державної реєстраційної служби України надіслано заяву про відкликання заяви про його звільнення та повідомлення про перебування на лікарняному з 24 жовтня 2014 року, а 27 жовтня 2014 року позивач прибув на роботу та повідомив про його тимчасову непрацездатність.

Таким чином, Головне управління юстиції у м. Києві протиправно було надіслано Державній реєстраційній службі України подання № 558/5.5 від 27 жовтня 2014 року щодо звільнення з займаної посади заступника начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був звільнений з займаної посади в період його тимчасової непрацездатності, оскільки з 27 жовтня 2014 року по 08 листопада 2014 року він перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності Серії АГЗ № 700839.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України - не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого органу в період його тимчасової непрацездатності.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» - правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про державну службу» - крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі:

1) порушення умов реалізації права на державну службу (стаття 4 цього Закону);

2) недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 16 1 цього Закону;

3) досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону);

4) відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії (стаття 31 цього Закону);

5) виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (стаття 12 цього Закону);

6) відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

Враховуючи, що позивач був державним службовцем, а тому на нього розповсюджується Закон України «Про державну службу». Проте, існування будь-яких із зазначених вище підстав, судом під час розгляду справи відповідачами не доведено, а судом не встановлено.

Таким чином, наказ Державної реєстраційної служби України про звільнення ОСОБА_2 № 1160/к від 27 жовтня 2014 року та наказ Головного управління юстиції у м. Києві про звільнення ОСОБА_2 № 2616/03 від 27 жовтня 2014 року, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому суд першої інстанції скасував їх правомірно.

Відповідності до ст. 235 КЗпП України - у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. п. 2, 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року - середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

При обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність поновлення позивача на посаді заступника начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві з дати незаконного звільнення, а саме з 27 жовтня 2014 року, з внесенням відповідних змін до трудової книжки останнього в частині поновлення ОСОБА_2 та стягнення з Головного управління юстиції у м. Києві суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дня винесення наказу про звільнення по день прийняття судом рішення про поновлення на посаді.

Згідно до ст. 71 КАС України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Державної реєстраційної служби України та Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної реєстраційної служби України, Головного управління юстиції у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

А. Г. Степанюк

Повний текст ухвали виготовлено 24.02.2015 року.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.