Справа № 2а-1955/12/0970
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2015-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2015 року м. Київ К/800/58163/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Усенко Є.А.,

Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Тисменицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області правонаступника Тисменицької міжрайонної державної податкової інспекції Івано-Франківської області Державної податкової служби (далі - ДПІ) на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2013 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімнафтосервіс» (далі - Товариство) до ДПІ,

про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2012 року Товариство звернулося до суду з адміністративним позовом про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ № , № , № та № від 2.07.2012 року.

Зазначило, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення спростовуються наявними в матеріалах адміністративної справи первинними документами, які підтверджують реальність здійснення господарських операцій та виконання договорів.

10 жовтня 2012 року постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2013 року, позов задоволено.

Податкові повідомлення-рішення ДПІ № , № , № та № від 2.07.2012 року визнано нечинними та скасовано.

Задовольняючи частково позов, суди першої та апеляційної інстанцій зазначили, що реальність господарських операцій Товариства з контрагентами підтверджується первинними документами.

ДПІ звернулася із касаційною скаргою про скасування постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду і ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 7.06.2012 року до 20.06.2012 року ДПІ була здійснена документальна планова виїзна перевірка Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1.04.2011 року до 31.03.2012 року, за наслідками якої 22.06.2013 року був складений акт перевірки.

У акті перевірки зазначено, що Товариство у порушення вимог п. 138.4 ст. 138 та пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України занизило податок на прибуток, у розмірі 199 682,00 грн., у тому числі за ІІІ квартал 2011 року - 188 377,00 грн., ІV квартал 2011 року - 10 265,00 грн., І квартал 2012 року - 1 040,00 грн., та зменшило від'ємне значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в І кварталі 2012 року - 15 201,00 грн.; а також у порушення п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України занизило податку на додану вартість, у розмірі 67 275,00 грн., в тому числі в серпні 2011 року - 67 278,00 грн., та зменшило від'ємне значення (рядок 24), у розмірі 28 635,00 грн.

Крім того, Товариству необхідно зменшити у наступних податкових періодах суму від'ємного значення в рядку 21.3 Декларації, у розмірі 28 635,00 грн.

2 липня 2012 року ДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення № , № , № та № щодо збільшення Товариству грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств, у розмірі 199 942,00 грн., у тому числі 199 682,00 грн. - основного платежу та 260,00 грн. - штрафних санкцій; зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток, у розмірі 19 001 грн., у тому числі 15 201 грн. - основного платежу та 3 800,00 грн. - штрафних санкцій; а також збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість, у розмірі 100 912,50 грн., у тому числі за основним платежем - 67 275,00 грн., штрафними санкціями - 33 637,50 грн.; зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість, у розмірі 42952 грн., у тому числі 28 635 грн. - основного платежу та 14 317 грн. - штрафних санкцій.

Суди попередніх інстанцій встановили, що передумовою для формування Товариством податкового кредиту з податку на додану вартість та податкового зобов'язання з податку на прибуток були господарські операції з ТзОВ «Домес», ТзОВ «Зодчій ЛТД», ТзОВ «БІМАР», ТзОВ «Кронер» з приводу купівлі товарів, відповідно до договорів купівлі-продажу № 815 від 1.08.2011 року, № 24 від 2.09.2011 року, договору № 60 від 3.01.2012 року, договору № 02325 від 1.02.2012 року.

Відповідно до умов зазначених договорів ТзОВ «Домес», ТзОВ «Зодчій ЛТД», ТзОВ «БІМАР», ТзОВ «Кронер» зобов'язувались постачати і передавати у власність Товариству товар.

Згідно з актом перевірки нарахована оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями заборгованість виникла як наслідок безтоварності операцій та фіктивності правочинів між Товариством та його контрагентами - ТзОВ «Домес», ТзОВ «Зодчій ЛТД».

Відповідно до акту перевірки ДПІ у Вишгородському районі Київської області від 22.12.2011 року факт здійснення господарських операцій щодо поставок товарів (робіт, послуг) не підтверджено через відсутність у ТзОВ «Домес» необхідних умов для ведення господарської діяльності, основних фондів, технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів. Встановлений факт нікчемності правочинів укладених з контрагентами ТзОВ «Домес».

Згідно з актом ДПІ в Голосіївському районі м. Києва від 21.12.2011 року «Про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ТзОВ «Зодчій ЛТД» щодо підтвердження господарських операцій за вересень 2011 року, встановлено, що ТзОВ «Зодчій ЛТД» має ознаки «фіктивності», а саме: кількість працюючих - 1 особа, основні засоби - відсутні, місцезнаходження - не встановлене. Відповідно до експертного дослідження документів експертом сектору техніко-криміналістичного забезпечення роботи Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві № 2068 від 8.12.2011 року встановлено, що підпис від імені директора ТзОВ «Зодчій ЛТД» в наданих на дослідження документах (податкова декларація з ПДВ ТзОВ «Зодчій ЛТД») ймовірно виконані не директором, а іншою особою, а отже вчинені особою яка не наділена необхідним обсягом цивільної дієздатності, що є підставою для визнання правочинів недійсними відповідно до вимог ст.,ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

ДПІ зазначала наявність у сторін податкових накладних, платіжних доручень, що засвідчують сплату коштів, однак вважає, що вищевказані первинні документи не відповідають вимогам, які встановлені для первинного документа, а тому не є допустимими засобами доказування та не можуть доказувати ті обставини, які в цих документах зафіксовані.

На підставі цього, зазначені правочини відповідно до ч.,ч. 1, 5 ст. 203, ч.,ч. 1, 2 ст. 215, ст. 228 Цивільного кодексу України є нікчемними, і за приписами ст. 218 цього Кодексу не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Відповідно до пп. 133.1.1 п. 133.1 ст. 133 Податкового кодексу України платниками податку на прибуток з числа резидентів є суб'єкти господарювання - юридичні особи, які провадять господарську діяльність як на території України, так і за її межами.

Згідно з пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до п. 135.2 ст. 135 Податкового кодексу України доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з ст. 1 Закону України № 996-ХІV від 16.07.1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХІV) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є дані лише первинних документів, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь здійсненні господарської діяльності.

Відповідно до пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит податку на додану вартість - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що Податковий кодекс України визначає лише два випадки, за яких неможливе включення витрат зі сплати податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду.

Відповідно до п. 198.4 ст. 198 цього Кодексу якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.

Виходячи з положень п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками реквізити, визначені вказаним підпунктом.

Згідно з п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Положеннями п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України передбачено, що сума податку, що підлягає платі (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що надання податковому органу всіх належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання бюджетного відшкодування є підставою для його одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних яких установлена судом.

Товариством поставка продукції здійснювалась відповідно до укладених договорів, на підтвердження чого були надані видаткові накладні на одержану продукцію; дані бухгалтерського обліку, що відображені в акті перевірки; податкові, видаткові та товаротранспортні накладні, видані на суму поставленого товару.

Визнання недійсними установчих документів юридичної особи та подальше анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість, ліквідація чи банкрутство не призводять до недійсності всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи до моменту виключення її з державного реєстру, та не дає підстав для визнання недійсними податкових накладних виданих за цими господарськими операціями.

При здійснені господарських операцій, за якими ДПІ не визнає обґрунтованим віднесення Товариством до податкового кредиту сум податку на додану вартість, постачальники були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мали свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позову є обґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Тисменицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області відхилити.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Усенко Є.А.

Юрченко В.П.