Справа № 802/198/15-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 лютого 2015 р. Справа № 802/198/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Томчука А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Кошевого Б.А.

позивача: Кучеренко О.С.

відповідача: Мельник Т.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: виконавчий комітет Гайсинської міської ради

до: відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області

про: скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

В січні 2015 року виконавчий комітет Гайсинської міської ради звернувся в суд з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області про скасування постанови.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на протиправність постанови про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 1360,00 грн. від 21.01.2015 року, яка сформована відповідачем у зв'язку з невиконанням виконавчим комітетом Гайсинської міської ради виконавчого листа № 802/1778/14-а, виданого Вінницьким окружним адміністративним судом 08.12.2014 року. Оскільки таке рішення є протиправним та таким, що порушує права та інтереси позивача, тому останній звернувся до суду щодо його скасування.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Окремо зазначив, що причини пропуску строку виконання виконавчого листа від 08.12.2014 року є поважними, оскільки позивач звертався до Вінницького окружного адміністративного суду із заявою про роз'яснення рішення, на виконання якого видано вказаний виконавчий лист, однак станом на 26.01.2015 року жодної відповіді не отримав, відтак оскаржувана постанова є протиправною.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях, що містяться в матеріалах справи. Додатково зазначила, що у відповідача були правові підстави для прийняття оскаржуваної постанови, оскільки строки виконання рішення суду боржником пропущено, а законодавець не ставить в залежність поважність причин невиконання рішення суду із застосуванням до нього стягнення виконавчого збору.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області 29.01.2014 року прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 802/1778/14-а, виданого 08.12.2014 року Вінницьким окружним адміністративним судом. У відповідності до резолютивної частини якої, боржнику приписано самостійно виконати вказане рішення суду в строк до 05.01.2015 року (а.с. 39).

У зв'язку із тим, що з метою роз'яснення зазначеного рішення суду виконавчий комітет Гайсинської міської ради звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду, 05.01.2015 року позивач звернувся з клопотанням до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області, в якому просив відкласти проведення виконавчих дій (а.с. 10).

Розглянувши зазначене клопотання, відповідачем прийнято постанову про відкладення провадження виконавчих дій від 06.01.2015 року, якою строк виконання виконавчого листа № 802/1778/14-а, виданого 08.12.2014 року Вінницьким окружним адміністративним судом, визначено до 20.01.2015 року (а.с. 45).

З огляду на те, що боржником у наданий державним виконавцем строк виконавчий лист не виконано, останнім 21.01.2015 року прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 1360,00 грн. (а.с. 49).

Оскільки дана постанова є такою, що порушує законні права та інтереси позивача, відтак останній звернувся до суду щодо її скасування.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

У відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Положення ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» визначають, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

З системного аналізу наведених норм слідує, що законодавцем на боржника покладено обов'язок щодо самостійного виконання рішення суду у строк, визначений державним виконавцем, а у разі невиконання такого обов'язку, до повноважень державної виконавчої служби віднесено стягнення з такого боржника виконавчого збору.

Як свідчать матеріали справи, постановою від 06.01.2015 року відповідачем виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа № 802/1778/14-а, виданого 08.12.2014 року Вінницьким окружним адміністративним судом, відкладено до 20.01.2015 року.

Однак, жодних дій щодо самостійного виконання рішення суду у строк, визначений державним виконавцем, боржником не вчинено. Крім того, жодного документального підтвердження виконання даного рішення боржником також не надано.

Тобто, позивачем не дотримано свого обов'язку щодо виконання рішення суду у строк, визначений державним виконавцем.

В порядку дослідження доказів судом досліджено заяву від 30.12.2014 року, направлену позивачем до Вінницького окружного адміністративного суду з метою роз'яснення рішення у справі № 802/1778/14-а.

Суд критично ставиться до посилань позивача на дану обставину як на причину поважності пропуску строку виконання рішення суду, визначеного державним виконавцем, оскільки законодавцем не ставиться в залежність поважність причин невиконання боржником рішення суду із застосуванням до нього стягнення виконавчого збору, а таке застосування здійснюється у зв'язку з невиконанням боржником виконавчого документа у наданий державним виконавцем строк.

Більше того, позивач після закінчення визначеного строку виконання виконавчого документа 20.01.2015 року до державної виконавчої служби не звертався та наданим правом щодо відкладення вчинення виконавчих дій у зв'язку з наявністю поважних причин не скористався.

У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року за N 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Таким чином, оскільки позивачем не дотримано свого обов'язку щодо виконання рішення суду у строк, визначений державним виконавцем, відтак останній, приймаючи постанову про стягнення виконавчого збору, діяв в межах правового поля, реалізуючи надані йому повноваження.

З огляду на доведеність факту правомірності формування відповідачем постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 21.01.2015 року, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, непідтвердженість їх законодавчою базою, чинною на момент винесення оскаржуваного документу, а тому постановляє рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову повністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, що передбачено ч.1 ст.11 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно ст. 94 КАС України судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Томчук Андрій Валерійович