Справа № 804/7985/14
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2014-09-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 вересня 2014 р. Справа № 804/7985/14
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді Тулянцевої І.В.,
при секретарі Шевцовій М.Ю.
представників позивача Маловік М.С.,
представника відповідача Максимової А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАН» до Західно - Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, -
05.06.14 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАН» (далі - позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області (далі - відповідач) в якому просять:
В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити із викладених у ньому підстав.
Відповідач - Західно-Донбаська об'єднана державна податкова інспекція ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області проти позову заперечував, подав до суду письмові заперечення, які залучені до матеріалів справи (т. 1 а.с. 170-179). В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що в ході перевірки позивача було встановлено порушення ним ст.203, ст.215, ст.216 та ст.228 ЦК України в частині недодержання в момент вчинення правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а також відсутність об'єктів оподаткування по операціям з ТОВ «Альянс - Сервіс - Буд», ТОВ «Дойче Агро Компані» та ТОВ «Дніпропетровська ОАЗ», які підпадають під визначення ст.185, п.198.6 ст.198 ПКУ. Крім того, позивачем безпідставно були завищені показники податкового кредиту по операціям із списання товарно - матеріальних цінностей які не були використані в господарській діяльності. Також, в ході перевірки було встановлено порушення порядку ведення касових операцій за що передбачена відповідальність на підставі Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12.06.1995 р № 436. За вказаних обставин вважають, що винесені за результатами перевірки податкові повідомлення - рішення є правомірними і підстави для їх скасування відсутні.
Вивчивши доводи позову, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд при винесені постанови виходить з наступних підстав та мотивів.
Судовим розглядом справи встановлено, що в період з 14.03.2014 р. по 03.04.2014 р. відповідачем на підставі наказу ОДПІ від 04.03.2014 р. № 179 відповідно до пп.20.1.4 п. 20.1 ст. 20, ст. 77 Податкового кодексу України та згідно плану - графіку проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання на I квартал 2014 року проведено планову документальну виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.11 р. по 31.12.13 р. Результати перевірки оформлені Актом від 10.04.14 № 54-22.05-30155244 (том 1 а.с. 9 - 60, далі - Акт).
За висновками Акту перевірки, відповідачем було встановлено порушення:
- п. 3.5 гл. 3, п. 5.1, п. 5.8 гл. 5 Положення «Про ведення касових операцій в національній валюті в Україні» із змінами та доповненнями, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 р. № 637 - перевищення ліміту залишку готівки в касі підприємства у сумі 341862,14 грн., у зв'язку із чим застосовується штрафна санкція в розмірі 683724,28 грн.
Наведені висновки зроблені відповідачем з посиланням в тому числі і на акти перевірок ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська від 25.10.2013 р. № 430/22-02/37899846 про результати перевірки ТОВ «Альянс - Сервіс - Буд», ДПІ у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська від 07.02.2014 р. про результати перевірки ТОВ «Дойче Агро Компані» та ДПІ в АНД районі м. Дніпропетровська від 10.07.2013 р. № 32/22-6/37620589 про результати перевірки ТОВ «Дніпропетровська обласна земельна агенція», якими встановлено порушення в частині недодержання в момент вчинення правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених по ланцюгу та вбачаються як такі, що мають ознаки «нереальності здійснених операцій» з контрагентами в тому числі і ТОВ «ЛАН», а також на дані системи автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України.
З посиланням на Акт перевірки від 10.04.14 № 54-22.05-30155244 податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 29.04.14 р.:
Не погоджуючись із винесеними податковими повідомленнями - рішеннями позивачем була подана скарга до Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області за результатами розгляду якої скарга була залишена без задоволення, а рішення відповідача без змін (т. 1 а.с. 82-83).
Вважаючи рішення відповідача від 29.04.2014 року протиправними позивач звернувся до суду із відповідним позовом.
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесених на підставі таких висновків спірних актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.
В ході розгляду справи судом встановлено, що ТОВ «ЛАН» зареєстровано як суб'єкт підприємницької діяльності Юріївською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області 24.01.2000 р. Підприємство являється сільськогосподарським виробником та зареєстровано як суб'єк спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість (т. 1 а.с. 151-159).
Як свідчить з матеріалів справи, в ході перевірки відповідачем було встановлено, що ТОВ «ЛАН» за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року задекларовано податкових зобов'язань по податку на додану вартість на загальну суму 20247433,00 грн., в т.ч. по спеціальній декларації в розмірі 20135308,00 грн., по загальній декларації в розмірі 112125,00 грн.
В ході перевірки було встановлено заниження податкових зобов'язань з ПДВ по загальній декларації на суму 331432,00 грн. за період квітень 2011 р., червень - грудень 2011 р., січень - грудень 2012 р., січень - грудень 2013 року, що відображено в Таблиці на с. 9 Акту перевірки, яка містить помісячні дані за 2011-2013 рр. та зазначає про наявність відхилення сум ПДВ між даними платника та даними перевірки у розмірі 331 432,0 грн. Тобто, на думку відповідача, на суму 331 432,0 грн. відбулося заниження задекларованих суб'єктом господарювання показників у рядку 1 Декларацій «Операцій на митний території України, що оподатковуються за ставкою 20%, крім імпорту товарів» (т. 1 а.с. 14, 17).
З матеріалів Акту перевірки також свідчить, що вказані висновки зроблені на підставі наданих до перевірки документів: видаткових накладних, касових книг та первинної документації до них, банківських виписок, договорів купівлі - продажу, журналів - ордерів по рахунках бухгалтерського обліку, податкових накладних, реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, актів списання ТМЦ (т. 1 а.с. 18), між тим, ніяких посилань на їх фактичне дослідження в акті перевірки не зазначається.
Суд зазначає, що відповідно до п. 86.1 ст. 86 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755-IV (далі - ПК України), результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.
У разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно зокрема зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення.
Відповідно до п.198.1 ст. 198 ПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України)
Згідно з п.198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 198.5 ст. 198 ПК України встановлено, що платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, за товарами/послугами, необоротними активами, під час придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися: а) в операціях, що не є об'єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу); б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
З наведеного свідчить, що податковим законодавством передбачено обов'язок платника податку відкоригувати податковий кредит та нарахувати податкові зобов'язання в тому випадку, коли суми ПДВ, сплачені (нараховані) при виготовленні (придбанні) продукції та включені до складу податкового кредиту за товари, які не використовуються в господарській діяльності підприємства.
Зі змісту акту перевірки від 10.04.2014.року № 54-22.05-30155244 вбачається, що у ході проведення перевірки посадовими особами Західно-Донбаської ОДПІ аналіз первинних документів податкового та бухгалтерського обліку ТОВ «ЛАН» на предмет їх відповідності та повноти відображення усіх показників фактично не здійснювався. Так, відповідачем в акті перевірки жодним чином не відображено які фактичні обставини були встановлені та які конкретно первинні документи були досліджені в ході перевірки, що вплинуло на висновки контролюючих осіб про суми завищеного податкового кредиту в розмірі 327099,70 грн. по продукції, списаній на підставі актів списання, та чи дійсно вона не використовувалась в господарській діяльності.
В ході розгляду справи представником відповідача також не було надано зрозумілих та обґрунтованих пояснень з приводу того, чи здійснювалось дослідження контролюючим органом щодо правомірності списання ТМЦ в межах природного убутку або понад норми природного убутку, а також чи включається вартість таких товарів до вартості готової продукції, яка підлягає оподаткуванню.
В судовому засіданні представником позивача були надані пояснення з приводу того, що списання матеріальних цінностей (насінневий матеріал, добрива, утилізація м'яса тварин) відбувалось в межах норм природного убутку та з дотриманням норм стандарту бухгалтерського обліку.
В ході розгляду справи було встановлено, що до перевірки позивачем були надані всі необхідні документи, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій з контрагентами в тому числі і з ТОВ «Альянс-Сервіс Буд», ТОВ «Дойче Агро Компані» та ТОВ «Дніпропетровська ОЗА», між тим в Акті перевірки № 54-2205-30155244 від 10.04.2014 року про їх дослідження взагалі нічого не вказано. Відсутні в матеріалах справи та не були надані відповідачем в ході розгляду справи і докази того, що контролюючими особами здійснювались заходи по отриманню в ході перевірки від посадових осіб ТОВ «ЛАН» будь - яких пояснень та надання додаткових документів на підтвердження господарських взаємовідносин з ТОВ «Альянс-Сервіс Буд», ТОВ «Дойче Агро Компані» та ТОВ «Дніпропетровська ОЗА», що свідчить про відсутність фактичного дослідження обставин реальності господарських операцій позивача із вказаними контрагентами та безпідставність висновків про нікчемність правочинів.
За змістом приписів п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.
За приписами п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця та є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Пунктом 200.1 ст. 200 згаданого Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 Кодексу). Положеннями п. 44.1 ст. 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Також суд зазначає, що згідно з п. 14.1.36 ст. 14 ПК України, господарською діяльністю - є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. За змістом п. 22.1. ст. 22 ПК України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.
На підстави наведених законодавчих положень суд доходить до висновку, що при складанні податкової звітності, в тому числі і з ПДВ, з метою правильного відображення господарської операції повинні враховуватись відповідні документи первинного обліку, а саме по зазначених операціях придбання товарів повинні бути в наявності первинні документи, що підтверджують здійснення платником податку відповідних господарських операцій, тобто наявність об'єкту оподаткування, в тому числі отримання позивачем таких товарів та використання їх у господарській діяльності позивача, а також належним чином оформлені податкові накладні.
З огляду на викладене, суд відмічає, що події отримання позивачем від ТОВ «Альянс-Сервіс Буд», ТОВ «Дойче Агро Компані» та ТОВ «Дніпропетровська ОЗА» товарів (послуг) у спірних періодах, оплати таких товарів, їх придбання з метою використання у власній господарській діяльності оформлені первинними документами, наведеними вище, копії яких наявні в матеріалах справи, що містять усі обов'язкові реквізити, визначені ч. 2. ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV, а відтак є належними доказами реальності спірних господарських операцій.
Щодо викладення в акті перевірки від 10.04.2014 р. висновків з приводу порушення позивачем вимог ст.ст.203, 215, 216, 662, 655, 656 Цивільного кодексу України в частині недодержання в момент вчинення правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, суд зазначає наступне. За змістом ст.215 ЦК України нікчемним правочином визнається лише той правочин, недійсність якого встановлена законом. У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Суд відмічає, що фактів, за наявністю яких законодавець визначає правочин нікчемним, наведених зокрема в ст.ст. 219, 220, 221, 224, 226, 228 ЦК України, податковим органом в обґрунтування своєї позиції не наведено.
Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визначений судом недійсним (оспорюваний правочин). Зазначаючи про не спрямованість правочину між позивачем та ТОВ «Альянс-Сервіс Буд», ТОВ «Дойче Агро Компані» та ТОВ «Дніпропетровська ОЗА» на реальне настання правових наслідків, податковим органом не враховано, що правочини, які вчинені без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ними, визначаються законом як фіктивні (ст.234 ЦК України). Фіктивні правочини не віднесені законом до нікчемних, їх недійсність визнається тільки судом. Щодо доводів відповідача про відсутність власних основних фондів, технічного персоналу, власних виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів у контрагентів ТОВ «ЛАН», що на думку фахівців податкового органу унеможливлює сам факт здійснення господарської діяльності таких платників, суд зауважує, що такі доводи, за належним їх документальним підтвердженням, можуть служити доказами фіктивності або удаваності цих правочинів (ст.234, 235 ЦК України) при оспорюванні їх в судовому порядку, але не є підставами для визнання їх нікчемними. Між тим, рішення суду про визнання правочину між позивачем та його контрагентами - та ТОВ «Альянс-Сервіс Буд», ТОВ «Дойче Агро Компані» та ТОВ «Дніпропетровська ОЗА» недійсним ОДПІ до суду не надано, в акті перевірки про наявність такого рішення не зазначено, судом на виконання вимог ст.11 КАС України існування такого рішення не встановлено.
За викладених обставин суд доходить висновку, що до набуття законної сили рішенням суду про визнання недійсними правочинів, за яким платником податків був сформований податковий кредит з ПДВ, податковий орган не має правових підстав для відображення в акті перевірки висновків про вчинення таким платником порушення податкового законодавства щодо правильності та повноти справляння податків за цим правочином, а відображення податковим органом в акті перевірки висновків про вчинення позивачем порушення податкового законодавства щодо правильності та повноти справляння податків за цим правочином, є безпідставним.
Суд також зауважує, що положеннями ч.2 ст. 8 КАС України передбачений обов'язок суду застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейським судом з прав людини висловлено позицію, що платник податків не повинен нести відповідальність за наслідки не виконання його постачальником обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ (справа « «Булвес» АД проти Болгарії»), а також зазначено, що у разі виявлення податковим органом невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, він міг би розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим, щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції, але прямого впливу на оподаткування організації-заявника це б не мало (справа «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії»).
Стосовно висновків відповідача про завищення сум податкового кредиту в розмірі 127486,00 грн. в Декларації як суб'єкта спеціального режиму оподаткування за період червень, серпень - грудень 2011 р.; квітень, липень, вересень - грудень 2012 р., червень, липень, вересень, листопад, грудень 2013 р., суд зазначає, що в Акті перевірки № 54-2205-30155244 від 10.04.2014 року взагалі не вказано на підставі дослідження яких документів були встановлені факти порушення позивачем норм податкового законодавства та чим це підтверджується.
Як було встановлено в ході розгляду справи, твердження контролюючих осіб про завищення податкового кредиту в сумі 127486,00 грн. вказані лише в висновках до п. 3.2.3 та остаточних висновках до Акту перевірки від 10.04.2014 року, що свідчить про те, що фактично обставини правомірності формування податкового кредиту, відображених в спеціальній декларації за вказаний період, не досліджувались та їм оцінка відповідачем надана не була.
В судовому засіданні представником відповідача були надані пояснення з приводу безпідставного, на думку ОДПІ, включення суми 127486,00 грн. до сум податкового кредиту та було з'ясовано, що вказані суми податкового кредиту були включені до спеціальних декларацій у зв'язку із сплатою сум ПДВ при придбанні товару для використання в господарській діяльності. Однак, оскільки вказаний товар (пісок, гвіздки, щебінь та інші будівельні матеріали) не був використаний у господарській діяльності (відсутні акти виконаних робіт) та списаний на підставі лімітно - заборних карток, в ході перевірки не було підтверджено його використання у власній господарській діяльності. Тобто, такий податковий кредит повинен був бути відкоригований та вказані суми повинні були бути відображені як податкові зобов'язання.
Позивачем не заперечувався факт списання товарно - матеріальних цінностей за вказаний період та на вказану суму (копії внутрішньо - господарських карток приєднані до матеріалів справи т. 1 а.с. 129-150), однак, було заявлено, що вказані ТМЦ були використані у господарській діяльності підприємства і тому, податковий кредит у спеціальній декларації коригуванню не підлягає.
Між тим, суд зазначає, що ані в ході перевірки, а ні в ході розгляду справи відповідачем не було надано обґрунтованих та зрозумілих пояснень з приводу того, у зв'язку із чим та на підставі дослідження яких документів були зроблені висновки про невикористання будматеріалів в господарській діяльності. Крім того, відповідачем не було доведено, що підприємство саме в такий спосіб, як складання внутрішньо - господарських карток, не мало право списувати використані у власній господарській діяльності будматеріали.
Відповідно до п. 54.3 ст. 54 ПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію; дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках; згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган; рішенням суду, що набрало законної сили, особу визнано винною в ухиленні від сплати податків; дані перевірок щодо утримання податків у джерела виплати, в тому числі податкового агента, свідчать про порушення правил нарахування, утримання та сплати до відповідних бюджетів податків і зборів, передбачених цим Кодексом, у тому числі податку на доходи фізичних осіб таким податковим агентом; результати митного контролю, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов'язань, визначених платником податків у митних деклараціях.
За результатами проведеної відповідачем перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАН» встановлено порушення позивачем п. 3.5 гл. 3, п. 5.1 гл. 5 Положення про ведення касових операцій у національні валюті України, яке затверджене постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637, а саме, перевищення ліміту залишку готівки в касі підприємства на суму 341862,14 грн. (т. 1 а.с. 54).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 33 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року № 679-XIV до повноважень Національного банку України серед інших належить визначення порядку ведення касових операцій для банків, інших фінансових установ, підприємств і організацій.
Визначення касових операцій міститься у п. 1.2 Положення № 637, згідно якого «касові операції» - операції підприємств (підприємців) між собою та з фізичними особами, що пов'язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу з відображенням цих операцій у відповідних книгах обліку.
В силу положень п. 3.1 цього Положення касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням спеціальних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів.
При цьому виходячи з потреби прискорення обігу готівкових коштів і своєчасного їх надходження до кас банків для підприємств, що здійснюють операції з готівкою в національній валюті, установлюються ліміт каси та строки здавання готівкової виручки (готівки) відповідно до вимог глави 5 цього Положення (п. 2.7 Положення № 637).
При цьому пунктом 1.2 Положення № 637, визначено, що «ліміт залишку готівки в касі» (далі - ліміт каси) - граничний розмір суми готівки, що може залишатися в касі в позаробочий час.
У відповідності до п. 2.8 Положення № 637 підприємства можуть тримати в позаробочий час у своїх касах готівкову виручку (готівку) в межах, що не перевищують установлений ліміт каси. Готівкова виручка (готівка), що перевищує встановлений ліміт каси, обов'язково здається до банків для її зарахування на банківські рахунки.
Відповідно до п. 3.5 гл. 3 згаданого Положення, у разі видачі фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковими касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред'явити паспорт чи документ, що його замінює, записує найменування і номер, ким і коли виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми, використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Для виведення залишку готівки в касі не приймаються видаткові касові ордери або видаткові відомості, в яких видача готівки з каси не підтверджена підписом одержувача
Пунктом 3.7 Положення № 637 встановлено, що приймання одержаної з банку готівки в касу та видача готівки з каси для здавання її до банку оформляються відповідними касовими ордерами (прибутковим або видатковим) з відображенням такої касової операції в касовій книзі.
Документом, що свідчить про здавання виручки до банку, є відповідна квитанція до прибуткового документа банку на внесення готівки, засвідчена підписами відповідальних осіб банку та відбитком печатки (штампа) банку.
Відповідно абз. 5 п. 3.10 зазначеного Положення у касових ордерах, які оформляються на загальну суму проведених підприємством касових операцій (видача готівки за видатковими відомостями, спеціальними платіжними засобами, здавання готівки до банку, отримання готівки з банку за чеком та оприбуткування її в касі тощо), реквізит «Одержав» або «Прийнято від» не заповнюється.
З аналізу викладеної норми вбачається, що вона є спеціальною по відношенню до норми, викладеної в п. 3.5 цього Положення, оскільки передбачає, зокрема операцію здавання готівки до банку, яка, в свою чергу, також документально оформлюється згідно вимог цього ж Положення.
Крім того, згідно п. 3.11 Положення № 637 прибуткові та видаткові касові ордери до передавання в касу реєструються бухгалтером у журналі реєстрації прибуткових і видаткових касових документів (додаток 4), який ведеться окремо за прибутковими та видатковими операціями. Видаткові касові ордери, що оформлені на підставі видаткових відомостей, реєструються в такому журналі після здійснення виплат, зазначених у видатковій відомості.
В силу п. 5.10 Положення готівкові кошти не вважаються понадлімітними в день їх надходження, якщо вони були здані в сумі, що перевищує встановлений ліміт каси, до обслуговуючих банків не пізніше наступного робочого дня банку або були використані підприємством відповідно до законодавства (без попереднього здавання їх до банку і одночасного отримання з каси банку на зазначені потреби) наступного робочого дня на потреби, які пов'язані з діяльністю підприємства.
Зміст наведених положень у їх системному зв'язку свідчить, що при оцінці питання дотримання підприємством порядку ведення касових операцій визначальне значення має встановлення факту видачі або отримання (повернення) готівкових коштів, а не тільки правильність складання відповідних звітних документів.
В ході розгляду справи судом встановлено, що грошові кошти отримані головним бухгалтером підприємства ОСОБА_5 по видатковим касовим ордерам від 31.10.2011 р., від 24.10.2011 р., від11.10.2011 р. для здачі в АТ «Райффайзен Банк аваль» були в той же день здані в банк, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями банку (т. 1 а.с. 126-128).
Зважаючи на те, що в ході розгляду справи встановлено факт здавання грошових коштів, виданих з каси підприємства головному бухгалтеру ОСОБА_5 до банківської установи у день оформлення видаткових касових ордерів, суд вважає, що відсутність на видаткових ордерах від 31.10.2011 р., від 24.10.2011 р., від11.10.2011 р. підпису особи, що безпосередньо отримала грошові кошти не свідчить про перевищення ліміту готівки в касі підприємства. Крім того, відповідачем не доведено факту видачі коштів без належного видаткового документу, оскільки наявні в матеріалах справи копії видаткових касових ордерів містять усі необхідні реквізити, в т.ч. і підписи головного бухгалтера підприємства, яка безпосередньо і здійснювала здавання до банку готівкових коштів.
Аналогічної практики додержується і Вищій адміністративний суд України, зазначивши про це в Ухвалі від 20.05.2010 р. по справ № К-6121/07.
В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).
В ході розгляду справи відповідачем не було доведено в повному обсязі правомірність винесення оскаржуваних рішень, у зв'язку із чим, позов ТОВ «ЛАН» підлягає частковому задоволенню.
Розподіл судових витрат здійснюється з урахуванням вимог ч. 3 ст. 94 КАС України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163 КАС України, суд,-
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАН» до Західно - Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень - задовольнити частково.
В іншій частині позову залишити без задоволення.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, передбачені ст.186 КАС України.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева