Справа № К/9991/70746/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2015 року м. Київ К/9991/70746/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Бутенка В.І.,
Олексієнка М.М., -

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до Управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області про визнання неправомірною відмови у видачі документів на право безоплатного проїзду та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області на рішення Червоногвардійського районного суду міста Макіївки Донецької області від 26 серпня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 4 жовтня 2011 року, -

встановив:

У липні 2010 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області про визнання неправомірною відмови у видачі документів на право безоплатного проїзду та зобов'язання відповідача видати відповідні документи.

Рішенням Червоногвардійського районного суду міста Макіївки Донецької області від 26 серпня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 4 жовтня 2011 року, позов задоволено. Визнано неправомірною відмову Управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області у видачі позивачеві посвідчення і листів-талонів для отримання пільгового проїзного білету. Зобов'язано відповідача видати ОСОБА_4 посвідчення і талони встановленого зразка на право пільгового проїзду.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Червоногвардійського районного суду міста Макіївки Донецької області від 26 серпня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 4 жовтня 2011 року і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_4 є інвалідом війни ІІ групи внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби з ліквідації наслідків Чорнобильської

катастрофи, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни.

Позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області із заявою про видачу посвідчення та листів-талонів на пільговий проїзд за формою, що діяла на 1 січня 1992 року. Проте листом від 27 травня 2010 року за № 01-10/1267 відповідач відмовив у видачі цих документів, посилаючись на відсутність такого права.

Задовольняючи позовні вимоги суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що Управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області було зобов'язане видати позивачеві посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд за формою, яка діяла на 1 січня 1992 року, за місцем його постійного проживання.

Так, Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно статті 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

За змістом статті 2 Закону № 3551-XII законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України. Права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади і органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Місцеві Ради, підприємства, установи та організації мають право за рахунок власних коштів і благодійних надходжень встановлювати додаткові гарантії щодо соціального захисту ветеранів війни.

У пункті 6 Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004 зазначено, що за Законом № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав (частина 1 статті 4). Розділ II цього Закону визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці та особи вільнонайманого складу військових формувань, працівники правоохоронних органів, які безпосередньо брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з'єднань, об'єднань усіх видів і родів військ діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і в мирний час, виконували інші обов'язки військової служби та тилового забезпечення, пов'язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Згідно статті 3 Закону № 3551-XII, якщо міжнародними договорами або угодами, в яких бере участь Україна, встановлені більш високі вимоги щодо захисту ветеранів війни, ніж ті, що їх містить законодавство України, то застосовуються норми міжнародного договору або міжнародної угоди.

12 березня 1993 року Україною було підписано Угоду про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них (далі - Угода), яка набула чинності для України 12 березня 1993 року.

Відповідно до статті 2 Угоди інвалідам Великої Вітчизняної війни I та II груп та особам, прирівняним до них, надається право безкоштовного проїзду залізницею чи на суднах транзитних та місцевих ліній річкового флоту територіями держав - учасниць цієї Угоди один раз на рік (туди та назад) та з 50-відсотковою знижкою повітряним, водним чи міжміським автомобільним транспортом.

У додатку 1 до Угоди визначено категорії громадян, прирівняних за пільгами на проїзд у міжміському транспорті до інвалідів Великої Вітчизняної війни, до яких, зокрема відносяться інваліди з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, отриманих під час захисту колишнього Союзу РСР або під час виконання інших обов'язків військової служби.

Дія цієї Угоди поширюється на інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, для яких встановлені пільги на проїзд на відповідних видах транспорту, згідно з додатками 1, 2, 3 (стаття 1 Угоди).

У статті 7 Угоди передбачено, що підставою для придбання пільгового проїзного квитка є посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, видані відповідними органами колишнього Союзу РСР або Сторонами за формою, що діяла на 1 січня 1992 року, за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд.

Тобто, основними документами для придбання пільгового проїзного квитка є саме посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, які видають саме управління праці та соціального захисту населення.

Як вбачається із Угоди, її мета - це взаємне визнання Державами-учасниками прав інвалідів, не тільки Великої Вітчизняної війни, але і осіб, які прирівняні до них.

Зазначені пільги були представлені законодавством колишнього Союзу РСР, та в подальшому - в Законі № 3551-XII.

Згідно з пунктом 21 частини 1 статті 13 Закону № 3551-XII інвалідам I і II груп надається право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, а особам, які супроводжують інвалідів I групи (не більше одного супроводжуючого), - 50-процентна знижка вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, вирішуючи даний спір суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що ОСОБА_4 підпадає під дію згаданої Угоди та має право на пільговий проїзд, і що підставою для придбання пільгового проїзного квитка є посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, видані за формою, що діяла на 1 січня 1992 року, а тому відмова Управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області у видачі позивачеві відповідних документів є неправомірною.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів і встановлених обставин справи, підстави для призначення справи до розгляду в судовому засіданні відсутні.

Згідно частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області - залишити без задоволення.

Рішення Червоногвардійського районного суду міста Макіївки Донецької області від 26 серпня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 4 жовтня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської районної адміністрації Макіївської міської ради Донецької області про визнання неправомірною відмови у видачі документів на право безоплатного проїзду та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Бутенко В.І.

Олексієнко М.М.