Справа № 805/236/15-а
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2015-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2015 р. Справа № 805/236/15-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 2

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Голубової Л.Б.,

розглянувши в порядку письмовому провадженні в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом управління Пенсійного фонду України в Першотравневому районі Донецької області

до відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області

про визнання дій протиправними щодо винесення постанов від 29.12.2014 року ВП №39739597, ВП №38621513, про повернення виконавчих документів, скасування постанов від 29.12.2014 року ВП №39739597, ВП №38621513, про повернення виконавчих документів, про зобовязання відновити виконавче провадження ВП №39739597, ВП №38621513

Управління Пенсійного фонду України в Першотравневому районі Донецької області (надалі позивач) звернулося до суду з позовом до відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області (далі відповідач) про визнання дій протиправними щодо винесення постанов від 29.12.2014 року ВП №39739597, ВП №38621513 про повернення виконавчих документів, скасування постанов від 29.12.2014 року ВП №39739597, ВП №38621513 про повернення виконавчих документів, про зобовязання відновити виконавче провадження ВП №39739597, ВП №38621513.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 29 грудня 2014 року відповідачем не правомірно прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки його представник не зявився для виходу до боржників з метою перевірки їх майнового стану та не виконав вимогу відповідача від 11 листопада 2014 року № 5698. Позивач не погоджується з рішенням відповідача, оскільки у вимозі не вимагалось від відповідача присутність представника при виході до боржників з метою перевірки їх майнового стану, а лише вимагалось забезпечити виїзд за місцем мешкання та подальшого вилучення і передачі арештованого майна на зберігання стягувачу, тобто, вимагалось надання транспорту для виїзду. Позивач письмово повідомив відповідача про фінансові труднощі, які спричинили неможливість надати транспортні засоби для сумісних виїздів та зберігати вилучене майно у належних умовах.

Через канцелярію суду представником позивача надано клопотання від 29 січня 2015 року про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідач надав заперечення від 02 лютого 2015 року та клопотання про розгляд справи без участі. У запереченнях зазначає, що в період примусового виконання рішення державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого провадження, оскільки позивач перешкоджав здійсненню виконавчого провадження, а саме не виконав вимогу державного виконавця, яка позивачем не була оскаржена і є діючою.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

На підставі наведеної норми, а також врахувавши клопотання сторін, суд прийшов до висновку про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, суд

ВСТАНОВИВ:

Управлінням Пенсійного фонду України в Першотравневому районі Донецької області до відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області було направлено на виконання вимогу про стягнення боргу з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 від 03 травня 2013 року № Ф 72 на суму боргу з єдиного соціального внеску в розмірі 398,01 гривень (а.с. 13).

Постановою від 28 травня 2013 року відкрито виконавче провадження ВП № 38621513 щодо стягнення з ОСОБА_1 398,01 гривень на підставі вимоги позивача № Ф 72 від 03 травня 2013 року (а.с. 23).

Також позивачем до відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області було направлено на виконання вимогу про стягнення боргу з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 від 02 серпня 2013 року № Ф 72 на суму боргу з єдиного соціального внеску в розмірі 1194,03 гривень (а.с. 10).

Постановою від 06 вересня 2013 року відкрито виконавче провадження ВП № 39739597 щодо стягнення з ОСОБА_1 1194,03 гривень на підставі вимоги позивача № Ф 72 від 02 серпня 2013 року (а.с. 25).

11 листопада 2014 року відповідач, керуючись п. 5 ст. 5, п. 7 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі Закон), прийняв вимогу № 5698, якою зобовязав позивача починаючи з 19 листопада 2014 року та кожну наступну середу та пятницю забезпечити виїзд до боржників з метою перевірки їх майнового стану за місцем мешкання та подальшого вилучення і передачі арештованого майна на зберігання стягувачу. Позивача також було повідомлено про повернення виконавчих документів у разі перешкоджання проведенню виконавчих дій, а саме не виконання цієї вимоги.

18 листопада 2014 року позивач направив лист відповідачу, яким повідомив його про відсутність належних умов і приміщень для зберігання, схоронності речей та відсутністю можливості надати автомобіль для проведення сумісних виїздів (а.с. 15). Лист був отриманий відповідачем 19 листопада 2014 року.

29 грудня 2014 року відповідачем прийнято постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП №39739597, ВП №38621513. Спірні постанови, прийняті на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону, із зазначенням, що представник позивача не зявився для виходу (виїзду) до боржників з метою перевірки їх майнового стану за місцем мешкання, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчих документів.

Згідно ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Ст. 1 Закону встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2. Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

У відповідності до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ч. 1, 2 ст. 11 Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а саме здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, за згодою власника використовувати приміщення, у тому числі комунальної власності, для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника для перевезення майна.

Згідно з положенням ст. 5 Закону вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Ч.1 ст. 6 Закону визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Згідно ч. 4 ст. 47 Закону повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

Аналіз наведених норм доводить, державний виконавець зобов'язаний вживати у повному обсязі заходи та вчиняти виконавчі дії, він має право використовувати приміщення та транспортні засоби стягувача або боржника, але за умови отримання згоди їх власника. Вимоги державного виконавця щодо виконання рішень є обов'язковими для всіх на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

При цьому, у даному випадку, маються на увазі, саме законні вимоги державного виконавця, а також те, що вимоги як окремий певний процесуальний документ, а взагалі вимоги щодо виконання будь-якого рішення. Крім цього, у своїй діяльності державний виконавець не повинен допускати порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Виконавчий документ, повертається стягувачу, якщо він перешкоджає, зокрема, провадженню виконавчих дій, про що виноситься відповідна постанова.

З матеріалів справи вбачається наступне. Відповідач прийняв вимогу, якою зобовязав позивача забезпечити виїзд до боржників. Дана вимога не оскаржена з боку позивача. Позивач, в свою чергу, повідомив відповідача про своє складне фінансове становище, відсутність транспортного засобу та належних умов і приміщень для зберігання, схоронності речей.

Як вже зазначалося, аналіз п. 7 ч. 3 ст. 11 Закону доводить, що дана норма містить умову її виконання, а саме, згоду стягувача на використання його приміщення та транспортних засобів. Кожна особа використовує свої права на власний розсуд, тому позивач повідомив відповідача про тяжке фінансове становище, яке спричинило, відсутність належних умов і приміщень для зберігання речей та можливості надати автомобіль для проведення сумісних виїздів. Дану обставину не можна розглядати як перешкоджання діям державного виконавця.

Тобто, має місце відсутність згоди позивача (стягувача) на використання його майна.

Відповідач прийняв спірну постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, у звязку із тим, що він не виконав вказану вимогу та не направив свого представника для виїзду за місцем знаходження боржника. При цьому, відповідач зазначає, про вчинення перешкод з боку стягувача провадженню виконавчих дій.

Суд зазначає, що вказані дії позивача (стягувача) не можуть вважатися перешкодою провадженню виконавчих дій, а сумісний вихід державного виконавця і стягувача до боржників є лише одним із заходів примусового виконання рішень, а умовою його виконання є згода стягувача, щодо якої позивач вже висловився у листі від 18.11.2014 року. Також, суд звертає увагу, що діючим законодавством, крім сумісних дій стягувача і державного виконавця, передбачені і інші заходи забезпечення виконання примусового провадження.

Крім того, у вимозі відповідач зобовязував позивача надати транспортний засіб для сумісних виїздів та приміщення для зберігання вилученого і арештованого майна, а не забезпечити явку представника позивача для виїзду до боржників.

Таким чином, невиконання даної вимоги як певного процесуального документу не може бути підставою для винесення постанови про повернення виконавчого провадження, до того ж, взагалі, санкція у вигляді винесення постанови про повернення виконавчого провадження за невиконання вимоги чинним законодавством не передбачена.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, спірні постанови про повернення виконавчого документа від 29.12.2014 року ВП №39739597, ВП №38621513 прийняті необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; недобросовісно; нерозсудливо; без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; є неправомірними та підлягають скасуванню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії відповідача по винесенню постанов про повернення виконавчого документа від 29.12.2014 року ВП №39739597, ВП №38621513, суд зазначає наступне.

Вчинення дій субєктом владних повноважень є способом реалізації наданої йому компетенції. Здійснення дій являє собою процес реалізації наданих законом функцій субєкту владних повноважень. Самі по собі дії не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для особи. Правові наслідки для позивача несуть акти індивідуальної дії, у даному випадку, постанова про повернення виконавчого провадження. Саме вони мають вплив на його права та інтереси. Виходячи, із завдань КАС України, як то захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише за умови наявності порушення прав.

Таким чином, порушене право позивача відновлено скасуванням акту індивідуальної дії (постанови про повернення виконавчого документа від 29.12.2014 року № ВП № 39739597, ВП № 38621513), а вчинення дій (сам факт винесення спірної постанови), які спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів є лише способом реалізації органами виконавчої служби власних повноважень і не порушують прав позивача, тому у задоволенні вказаних вимог слід відмовити.

Щодо позовних вимог в частині відновлення виконавчого провадження, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону відновлення виконавчого провадження, у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Аналіз наведеного доводить, що скасування у судовому порядку постанови про повернення виконавчого провадження обумовлює обовязок відповідача відновити виконавче провадження протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, щодо виконання в примусовому порядку виконавчого документа та провести дії, спрямовані на виконання рішення суду, тобто, вказана вимога позивача захищена Законом і не потребує додаткового судового захисту. З зазначених підстав, у задоволенні вищевказаної вимоги також слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 122-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги управління Пенсійного фонду України в Першотравневому районі Донецької області до відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області про визнання дій протиправними щодо винесення постанов від 29.12.2014 року ВП №39739597, ВП №38621513 про повернення виконавчих документів, скасування постанов від 29.12.2014 року ВП №39739597, ВП №38621513 про повернення виконавчих документів, про зобовязання відновити виконавче провадження ВП №39739597, ВП №38621513 задовольнити частково.

Скасувати постанови відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області від 29.12.2014 року ВП № 39739597 щодо стягнення з ОСОБА_1 1194,03 гривень на підставі вимоги № Ф 72 від 02 серпня 2013 року, від 29.12.2014 року ВП № 38621513 щодо стягнення з ОСОБА_1 398,01 гривень на підставі вимоги № Ф 72 від 03 травня 2013 року про повернення виконавчих документів стягувачеві.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова прийнята в нарадчій кімнаті 06 лютого 2015 року.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Голубова Л.Б.