Справа № 2а-3984/10/1670
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 лютого 2015 рокум. ПолтаваСправа №2а-3984/10/1670

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кукоби О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Кльопової І.Г.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Горобця О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про поновлення на роботі, виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1.) у серпні 2010 року звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (надалі - відповідач, УМВС України в Полтавській області) про зобов'язання надати іншу роботу згідно з кваліфікацією (державна служба); зобов'язання зробити перерахунок різниці оплати заробітної плати за час вимушеного прогулу між розміром заробітної плати і розміром виплат у Центрі зайнятості та стягнути кошти на користь ОСОБА_1

У ході розгляду справи в суді позивач неодноразово уточнила позовні вимоги.

У судовому засіданні 17.02.2015 ОСОБА_1 подала заяву про уточнення позовних вимог, за змістом якої просила поновити її на попередній роботі, виплатити заробітну плату за увесь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Одночасно позивачем заявлено клопотання про відмову від позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, що задоволено судом.

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що 29.06.2010 її звільнено з посади спеціаліста 2-ї категорії відділу юридичного забезпечення ГУМВС України в Полтавській області за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (за скороченням штатів). На переконання позивача, скорочення займаної нею посади відбувалось з порушенням статті 22 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", а саме - профспілковий комітет несвоєчасно проінформовано про скорочення посади вільнонайманого працівника та недотриманням положення колективного договору про попередження вільнонайманого працівника про звільнення під розпис за 2 місяці до звільнення. Крім того, відповідачем не ознайомлено ОСОБА_1 із списком вакантних посад та не запропоновано іншу роботу згідно з кваліфікацією позивача.

Відповідач позов не визнав. У письмових запереченнях зазначав, що наказом ГУМВС України в Полтавській області від 22.04.2010 №169 "Про організаційно-штатні зміни" у відділі юридичного забезпечення скорочено посаду спеціаліста другої категорії та уведено посаду атестованого складу юрисконсульт, спеціальне звання капітан міліції. Листом від 26.04.2010 за вих. №1/5-1421 профспілковий комітет проінформовано про перелік змін у штатах апарату ГУМВС України в Полтавській області та запропоновано надати згоду на розірвання трудового контракту з ОСОБА_1 26.04.2010 вказаний наказ доведено до відому позивача та складено акт про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення та підписання даного наказу. Того ж дня наказ надіслано на адресу позивача поштою. 30.05.2010 позивача ознайомлено під підпис зі списком вакантних посад державних службовців. ОСОБА_1 від запропонованих їй посад відмовилась, у зв'язку з чим 29.06.2010 начальником ГУМВС України в Полтавській області видано наказ про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі, а саме - поновити її на займаній до звільнення посаді та зобов'язати відповідача провести виплату ОСОБА_1 заробітної плати за увесь час вимушеного прогулу.

Представник відповідача проти позову заперечував, наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність.

Третьою особою до суду надано письмові пояснення, в яких Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області при вирішенні спору покладалось на розсуд суду та просило проводити розгляд справи без участі їх представника.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Суд встановив, що позивач працювала на посаді спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення ГУ МВС України в Полтавській області.

Наказом начальника ГУ МВС України в Полтавській області від 29.06.2010 №169 о/с позивача звільнено із займаної посади на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України в зв`язку із скороченням штатів /т. І, а.с. 65/.

Зазначений наказ винесено на підставі наказу начальника ГУ МВС України в Полтавській області від 22.04.2010 №169, яким оголошено перелік змін в штатах управління та скорочено посаду спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення, яку займала позивач /т. І, а.с. 53/.

У подальшому, під час розгляду справи судом, наказом начальника УМВС України в Полтавській області від 16.09.2010 №251 позивача визнано такою, що перебувала на лікуванні з 29 червня по 04 липня 2010 року, а наказом від 03.11.2010 №306 тривалість лікування позивача визначено з 29 червня по 08 липня 2010 року /т. І, а.с. 108, 110/.

Не погоджуючись зі своїм звільненням, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суди неодноразово розглядали дану справу.

Повторно скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову Вищий адміністративний суд України вказав на те, що за правилами частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, лише якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до вимог статті 492 КЗпП України в разі звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про наступне звільнення, яке здійснюється не пізніше ніж за два місяці.

В ході розгляду справи встановлено, що наказ про звільнення позивача винесено 29.06.2010, а іншу роботу в порушення вимог статті 492 КЗпП України їй було запропоновано лише 30.05.2010, тобто менше ніж за один місяць до дати звільнення.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що запропоновані позивачу посади не підлягали комплектуванню в зв'язку з наступним скороченням /т. ІІ, а.с. 39/.

До того ж, відповідачем належним чином не розглянуто заяву позивача від 02.06.2010 про її працевлаштування згідно вакантних посад /т. І, а.с. 16/. Разом з цим, така заява свідчить про згоду позивача на її працевлаштування, а не відмову від запропонованих посад, а надана за результатами її розгляду відповідь свідчить про отримання її відповідачем /т. І, а.с. 9/.

Судом також встановлено, що в порушення вимог частини третьої статті 40 КЗпП України звільнення позивача відбулось в період її тимчасової непрацездатності, а наказами від 16.09.2010 №215 та від 03.11.2010 №306 змінено тривалість її лікування, однак дата звільнення залишилась тією ж.

Оскільки законом передбачено безумовну заборону звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, зміна дати звільнення не може вважатися належним захистом порушеного права, про що вказано у постанові Верховного Суду України від 01.07.2014 у справі №21-212а14.

Матеріалами справи підтверджено, що профспілковий комітет не дав згоди на звільнення позивача, своє рішення обґрунтував порушенням з боку відповідача вимог Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та Колективного договору /т. І, а.с. 7-8/.

На підставі наведеного, колегією суддів Вищого адміністративного суду України вказано на незаконність звільнення позивача із займаної посади.

Скасовуючи судові рішення Вищий адміністративний суд України зазначив, що в ході нового розгляду справи у суді першої інстанції необхідно уточнити вимоги позивача та вирішити їх з врахуванням встановлених в ухвалі від 20.05.2015 обставин.

Суд враховує, що згідно з вимогами частини п'ятої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

У ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідач, в порушення вимог частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не надав належних, у розумінні статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, доказів, що свідчили б про правомірність рішення ГУ МВС України в Полтавській області про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

За таких обставин, суд має констатувати, що звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення ГУ МВС України в Полтавській області відбулось з порушенням вимог чинного законодавства.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ /частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України/.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять /частина друга статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України/.

Оскільки позивачем вимоги про визнання протиправним та скасування наказу ГУ МВС України в Полтавській області від 29.06.2010 №169 о/с, який став підставою для її звільнення із займаної посади, не заявлено, суд, керуючись приписами частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України в Полтавській області від 29.06.2010 №169 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення ГУ МВС України в Полтавській області з 29.06.2010.

Що стосується наказів УМВС України в Полтавській області від 16.09.2010 №251 та від 03.11.2010 №306, суд не знаходить підстав для визнання їх протиправними та скасування, оскільки вказаними наказами лише визнано ОСОБА_1 такою, що перебувала на лікуванні з 29 червня по 08 липня 2010 року. Жодного стосунку до звільнення позивача із займаної посади вказані накази не мають. Запис про звільнення до трудової книжки внесено 29.06.2010 /т. І, а.с. 20/.

Як визначено пунктом 1 статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Матеріалами справи підтверджено, що на дату звільнення позивач займала посаду спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення ГУ МВС України в Полтавській області, а тому її має бути поновлено саме на даній посаді. При цьому, оскільки наказ про звільнення працівника із займаної посади є фактично виконаним фактом його видання, позивача необхідно поновити на посаді з 29.06.2010.

Відповідно до пункту 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд враховує, що трудову книжку та витяг з наказу про звільнення позивач отримала 20.07.2010 /т. І, а.с. 73/, а позов до суду подала 20.08.2010 /т. І, а.с. 4/. У період з 20.08.2010 по 17.02.2015 справа перебувала у провадженні судів, що є підставою для висновку про те, що спір про поновлення ОСОБА_1 на роботі розглядається більше одного року не з вини позивача.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позивач має право на виплату середнього заробітку за увесь період вимушеного прогулу.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що за період з 29.06.2010 по 08.07.2010 (період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1.) позивачу нараховано та виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності в розмірі 675 грн 36 коп. /т. І, а.с. 143/.

За таких обставин, середній заробіток ОСОБА_1 необхідно виплатити за період з 09.07.2010 по 17.02.2015.

При цьому, представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що надання до суду відомостей про середній заробіток ОСОБА_1 на момент звільнення потребує значного часу у зв'язку з передачею відповідних даних до архіву УМВС України в Полтавській області.

Враховуючи скорочені строки розгляду даної категорії справ, а також те, що справа перебуває у провадженні судів понад чотири роки, суд вважає за необхідне зобов'язати УМВС України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 09.07.2010 по 17.02.2015.

Зважаючи на вищенаведені фактичні обставини справи, позов належить задовольнити повністю.

Відповідно до пунктів 2-3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З урахуванням наведеного, постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення ГУ МВС України в Полтавській області з 29.06.2010 та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць необхідно допустити до негайного виконання.

Керуючись статтями 2, 7-11, 69-71, 86, 158-163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Полтавській області про поновлення на роботі, виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області від 29 червня 2010 року №169 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області з 29 червня 2010 року.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області з 29 червня 2010 року.

Зобов'язати управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 09 липня 2010 року по 17 лютого 2015 року.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді спеціаліста другої категорії відділу юридичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області з 29 червня 2010 року та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії з одночасним поданням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2015 року.

Суддя О.О. Кукоба