Справа № 826/19225/13-а
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" лютого 2015 р. м. Київ К/800/17225/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача Голубєвої Г.К.

Суддів Сіроша М.В.

Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року по справі №826/19225/13-а за позовом Підприємства з іноземними інвестиціями «МакДональдс Юкрейн ЛТД» до Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року Підприємство з іноземними інвестиціями «МакДональдз Юкрейн Лтд» звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у місті Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № /11138 від 07.10.2013 року, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності з юридичних осіб» на 5585,94 грн. за основним платежем та на 2792,97 грн. за штрафними санкціями.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року у даній справі у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року та прийнято нове рішення про задоволення позову з мотивів обґрунтованості заявлених вимог.

Не погодившись із постановою суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, та залишити без змін постанову суду першої інстанції, оскільки скаржник вважає її такою, що прийнята з правильним застосуванням норм чинного законодавства.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що відповідачем проведено документальну невиїзну перевірку повноти та правильності обчислення податкового зобов'язання по орендній платі за земельну ділянку державної та комунальної власності за 2013 рік позивача.

За результатами вказаної перевірки встановлено, що податкове зобов'язання по орендній платі за земельну ділянку державної та комунальної власності, визначено суб'єктом господарювання у податковій декларації плати за землю (орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2013 рік в меншому розмірі, ніж визначено приписами п. 288.5.1. Податкового кодексу України (далі - ПК), а саме визначену у договорі в розмірі 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що призвело до заниження податкового зобов'язання по орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності за липень 2013 року на 5585,94 грн.

На підставі висновків перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення від 07.10.2013 року № .

Встановлено, що спірні відносини виникли у зв'язку із різним розумінням сторонами норм законодавства, яке регулює розмір та порядку сплати орендної плати за землю. Так, позивач зазначає, що за договором від 15.02.2001 р., укладеним між позивачем та Сумською міською радою, орендну плату визначено у розмірі 1 870,56 грн. на місяць, що складає 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Вважає, що ці умови можуть бути змінені лише за згодою сторін договору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що податковим законодавством не передбачено конкретного розміру орендної плати за землю, а лише вказано порядок її визначення, а тому зміна коефіцієнтів до ставок земельного податку може бути підставою лише для перегляду сторонами договору оренди землі розміру орендної плати шляхом укладання додаткової угоди до договору.

Однак, з такими висновками апеляційного суду колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

З 1 січня 2011 року набрав чинності ПК, який, відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 ПК плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, ПК визначив обов'язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136. пункту 14.1 статті 14 ПК). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону № 161-XIV.

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 ПК).

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 зазначеного Кодексу встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом ХIII ПК; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12 % нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.2 зазначеного пункту).

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Отже, з набранням чинності ПК річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК.

За таких обставин місцевий адміністративний суд дійшов правомірного висновку щодо необґрунтованості позовних вимог, правильно застосувавши норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

З огляду на вказані обставини колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку про скасування постанови апеляційного суду з підстав невідповідності її нормам матеріального та процесуального права, та залишенні в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 223, 226, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд , -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2014 року скасувати та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року по справі №826/19225/13-а.

Справу повернути до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили та може бути переглянута Верховним Судом України в порядку передбаченому ст. ст. 235 - 239, ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.
Судді підпис Сірош М.В.
підпис Юрченко В.П.