Справа № 2а-9952/12/2070
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2015 року м. Київ К/800/10568/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Степашка О.І.

суддів: Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Державної податкової служби

на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2013

у справі № 2а-9952/12/2070

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Державної податкової служби

про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_2) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Державної податкової служби (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова) про скасування податкових повідомлень-рішень від 13.08.2012 № від 13.08.2012 та від 13.08.2012 №.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2012 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2013 скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01.11.2012 та прийнято нове рішення про задоволення позовних вимог.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 07.05.2012 по 28.05.2012 працівниками ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2009 по 31.12.2009, за результатами якої складено акт від 05.06.2012 №1905/1702/НОМЕР_1.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 13.08.2012: №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 101081,45 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 25270,36 грн., №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб в сумі 124743,88 грн. та штрафні (фінансові) санкції в розмірі 31185,97 грн.

Підставою для збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість та по податку з доходів фізичних осіб слугував висновок податкового органу про порушення позивачем п. 177.2. ст. 177, ст. 198 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб за період з 01.01.2011 по 31.12.2011 у сумі 124743,88 грн. та податок на додану вартість у сумі 101081,45 грн. за 2011 рік. При цьому податковий орган виходив з того, що у контрагентів позивача, а саме ПП «Світ Касандри-350», ТОВ «Афінас-11» відсутній факт реального вчинення господарських операцій. Також на думку податкового органу, відповідно до п. 48.7 ст. 48 Податкового кодексу України, податкова звітність, складена з порушенням норм цієї статті, не вважається податковою декларацією, таким чином платником податків не було визначено об'єкт оподаткування згідно ст. 185 Податкового кодексу України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що наявність у позивача актів та податкових накладних не може бути визнана достатньою підставою для формування валових витрат обігу та виробництва і податкового кредиту з податку на додану вартість, оскільки позивач не довів реальності господарських операцій між позивачем та ПП «Світ Касандри-350», ТОВ «Афінас-11», а також факт наявності ділової мети при укладанні спірних правочинів.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно з поданою ТОВ «Саманджи-Україна» декларації з ПДВ за грудень 2011 року сума, що підлягала бюджетному відшкодуванню на розрахунковий рахунок платника складала 784343,00 грн.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківською рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Податковий кодекс встановлює єдиний випадок, коли не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг (п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України), зокрема, це суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, які не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

Таким чином, наведеними нормами матеріального права визначено підстави для формування платником податкового кредиту і до таких підстав віднесено: наявність господарської операції, сплата (нарахування) ПДВ, у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними, використання придбаних товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно із ст. 1 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі по тексту - Закон №996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

З матеріалів справи вбачається, що усі суми податку на додану вартість, що заявлені позивачем до бюджетного відшкодування, підтверджені податковими накладними, порушень щодо їх оформлення перевіркою не встановлено, отже позивач правомірно відніс відповідні суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг до податкового кредиту.

Як встановлено судами, позивачем включено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплачені в ціні придбаних у ПП «Світ Касандри-350» та ТОВ «Афінас-11» товарів, на підставі належним чином оформлених податкових накладних, виписаних на його адресу особою, яка мала статус платника податку на додану вартість.

Фактичне виконання спірних договору підтверджується належним чином оформленими видатковими накладними, податковими накладними, платіжними дорученнями.

При цьому слід зазначити, що товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, а відтак визначає взаємовідносини по виконанню перевезення вантажів для обліку транспортної роботи. У розглядуваному випадку позивач здійснював операції з придбання товару та не виступав в якості замовника за договором перевезення, у зв'язку з чим відсутність товарно-транспортних накладних не можна розцінювати як беззаперечне свідчення безтоварності спірних операцій.

Відповідно п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в п. 167.1 ст. 167 цього Кодексу.

Використання придбаного товару у господарській діяльності позивача, підтверджується договорами поставки укладеними між позивачем та Управлінням освіти адміністрації Дзержинського району Харківської міської ради.

Доводи відповідача про фіктивність правочинів, укладених між позивачем та ПП «Світ Касандри-350», ТОВ «Афінас-11», судом апеляційної інстанції правомірно не прийняті до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсним чи не укладення вказаних правочинів. Також, відповідачем в судах попередніх інстанцій не було надано належних та допустимих доказів нікчемності договорів, укладених позивачем з ПП «Світ Касандри-350», ТОВ «Афінас-11», фіктивної господарської діяльності контрагента позивача, безтоварності господарської операції, відсутність зв'язку укладених правочинів з господарською діяльністю позивача.

Слід зазначити, що не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому, відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

За таких обставин та з урахуванням вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що судом апеляційної інстанції належним чином з'ясовані обставини справи та надано їм відповідну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішення суду апеляційної інстанції не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 220-1, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Державної податкової служби відхилити.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2013 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович
(підпис)М.О. Федоров