Справа № 826/911/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 лютого 2015 року № 826/911/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., суддів Келеберди В.І., Данилишина В.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про визнання протиправним та скасування рішення.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Міністерства соціальної політики України (надалі також - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства соціальної політики України «Про оголошення догани ОСОБА_1» №8кс від 16 січня 2015 року.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що наказ про оголошення догани прийнято безпідставно та незаконно, а отже він є таким, що підлягає скасуванню у судовому порядку, оскільки завдає шкоди охоронюваним законом правам та інтересам позивача.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з мотивів необґрунтованості та безпідставності.

11.02.2015р. в судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, 08 березня 2014року ОСОБА_1 було призначено на посаду директора Державного центру зайнятості.

16 січня 2015 року Міністерством соціальної політики України видано наказ №8кс, яким позивачу оголошено догану на підставі ст. 147-147-1 КЗпП України.

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю наказу №8кс від 16 січня 2015 року про оголошення догани звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва. На підтвердження протиправності спірного наказу зазначав, що позивач не може нести відповідальність за невиконання (неналежне виконання) будь - яких доручень Міністра у зв'язку із його тимчасовою непрацездатністю. Окрім того, з 14 січня 2015 року згідно із наказу Міністерства соціальної політики України №2кс на період відсутності директора Державного центру зайнятості виконання обов'язків директора Державного центру зайнятості покладено на ОСОБА_4, тобто на переконання позивача, виконання окремого доручення мало бути покладено саме на заступника директора Державного центру зайнятості, а не позивача. Більш того, стверджував, що відповідачем при прийняті спірного наказу порушено порядок, встановлений КЗпП України.

Вирішуючи спір по суті суд виходив із наступного.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» (далі - Закон). Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом, який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Статтею 9 Закону визначено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

За змістом Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів (частина перша статті 1). Додержання Конституції України та інших актів законодавства України є основним обов'язком державного службовця (абзац другий частини першої статті 10).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну службу» державна служба ґрунтується на таких основних принципах: служіння народу України; демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; пріоритету прав людини і громадянина; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; персональної відповідальності за виконання службових обов'язків і дисципліни; дотримання прав та законних інтересів органів місцевого і регіонального самоврядування; дотримання прав підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян.

Як свідчать матеріали справи, 16.01.2015р. директору Державного центру зайнятості ОСОБА_1 Міністром соціальної політики України було надано окреме доручення №29/0/22-15 про надання письмових пояснень стосовно інформації викладеної у колективному зверненні директорів обласних центрів зайнятості від 13.01.2015р. та висновку Колегії Рахункової палати України від 02.12.2014р. № 93/24-2 до Звіту про результати аудиту ефективності використання коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, виділених на утримання державної служби зайнятості.

Термін виконання доручення встановлено до 16 години 16.01.2015р.

Водночас встановлено, що з окремим дорученням від 16.01.2015р. №29/0/22-15 позивач був особисто ознайомлений 16.01.2015р. о 10 год. 50 хвилин, що підтверджується належним чином засвідченою копією Акту Міністерства соціальної політики України від 16.01.2015р.

Поряд з цим, фактичні обставини справи свідчать проте, що 16.01.2015р. до відповідача надійшов лист від 16.01.2015р. № ДЦ-04-257/0/6-15 за підписом директора Державного центру зайнятості ОСОБА_1 в якому були відсутні пояснення щодо інформації викладеної у колективному зверненні директорів обласних центрів зайнятості від 13.01.2015р. та висновку Колегії Рахункової палати України від 02.12.2014р. №93/24-2 до Звіту про результати аудиту ефективності використання коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, виділених на утримання державної служби зайнятості.

Разом з тим, згідно акта від 16.01.2015р., станом на 16 год. 16.01.2015р. директор Державного центру зайнятості ОСОБА_1 не надав письмові пояснення у відповідності до окремого доручення Міністра від 16.01.2015р. № 29/0/22-15.

При цьому, доводи позивача про те, що станом 16.01.2015р. він не виконував обов'язки директора Державного центру зайнятості та перебував у цей день на лікарняному та не може нести у спірних правовідносинах персональну відповідальність, визнаються судом необґрунтованими, з огляду про наступне.

Наказом Мінсоцполітики від 14.01.2015р. № 2кс «Про покладення виконання обов'язків» виконання обов'язків директора Державного центру зайнятості на період відсутності директора Державного центру зайнятості з 14.01.2015р., було покладено на заступника директора Державного центру зайнятості.

Проте, відповідно до наказу Мінсоцполітики від 15.01.2015р. № 4кс «Про відкликання з відрядження» ОСОБА_1 було відкликано з відрядження з 15.01.2015р.

В межах розгляду справи підтверджено, що лист Державного центру зайнятості від 16.01.2015р. № ДЦ-04-257/0/6-15 за особистим підписом директора Державного центру зайнятості ОСОБА_1 був зареєстрований о 16 год. 01 хв., що свідчить про те, що станом на 16 год. 16.01.2015р. директор Державного центру зайнятості ОСОБА_1 знаходився на робочому місці, та пішов на лікарняний після завершення робочого дня.

Відповідно до статті 147 Кодексу законів про працю України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно Положення про Державний центр зайнятості, директор Державного центру зайнятості здійснює керівництво діяльністю центру зайнятості та несе персональну відповідальність за діяльність підпорядкованих центрів зайнятості, за виконання покладених на центр завдань та функцій, ефективну роботу центру, цільове використання коштів Фонду в межах затвердженого кошторису видатків та додатково виділених коштів, належне використання виділеного у розпорядження центру майна і матеріальних цінностей тощо. Директор у межах своїх повноважень на основі та на виконання актів законодавства видає накази, організовує і контролює їх виконання, відповідно до законодавства про працю та Закону України «Про державну службу», вживає заходів заохочення і накладає стягнення на працівників центру та підпорядкованих центрів зайнятості на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Відповідно до статті 147 Кодексу законів про працю України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначений статтею 149 Кодексу законів про працю України. Зокрема, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Наявність факту порушення трудової дисципліни, а саме невиконання окремого доручення Міністра від 16.01.2015р. №29/0/22-15 підтверджується листом Державного центру зайнятості від 16.01.2015р. №ДЦ-04-257/0/6-15 за підписом його директора ОСОБА_1, в якому фактично викладені пояснення ОСОБА_1 щодо невиконання окремого доручення від 16.01.2015р. № 29/0/22-15, та актом від 16.01.2015р.

Наведене свідчить про дотримання відповідачем приписів статті 147 Кодексу законів про працю України.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, оскільки в межах розгляду справи підтверджено, що позивачем було не виконано окремого доручення Міністра П. Розенка від 16.01.2015р. № 29/0/22-15, тобто допущено неналежне виконання службових обов'язків, наказ «Про оголошення догани ОСОБА_1» №8кс від 16 січня 2015 року є правомірним, а позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.І. Келеберда

В.М.Данилишин