Справа № 807/1456/13а
Суддя: Мікула О.І.
Дата ухвалення: 2015-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року Справа № 876/440/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді - Мікули О.І.,

суддів - Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2013 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення,-

в с т а н о в и в :

13 травня 2013 року позивач - ФОП ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Мукачівської ОДПІ ГУ Міндоходів у Закарпатській області, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 08 квітня 2013 року №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на загальну суму 729555,00 грн.; №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість по вітчизняних товарах на загальну суму 79172,50 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2013 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 08 квітня 2013 року, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 729555,00 гривень. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення- рішення № від 08 квітня 2013 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 28176 грн., в тому числі: за основним платежем на суму 22541 грн. та на суму штрафних санкцій в розмірі 5635,25 грн. В іншій частині дане повідомлення рішення залишено без змін.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що позивачкою включено до декларацій про майновий стан і доходи за 2011 та 2012 роки витрати, понесені у зв'язку з придбанням товарів, які реалізовані покупцю - ТОВ «Епіцентр-К», але не оплачені ним, тобто відповідний асортимент товарів не взяв участі в отриманні доходів позивача. Апелянт також звертає увагу на те, що акти наданих консультаційних послуг не містять чіткого змісту та обсягу господарських операцій, відомостей про конкретні результати виконаних робіт (наданих послуг), обґрунтування вартості, прізвища осіб, які безпосередньо виконували роботи, послуги, інформацію щодо способу вчинення дій. Первинні документи, внаслідок допущених порушень в їх оформленні не дають можливості чітко відстежити результат наданих послуг, а також встановити, яким чином їх результати використовувалися позивачем у власній господарській діяльності. Наведені обставини свідчать про порушення позивачем вимог чинного податкового законодавства в частині формування валових витрат та податкового кредиту. Таким чином, оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті правомірно. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача подав до суду заперечення на апеляційну скаргу (вх.№К-2337/14 від 03.02.2014 р.) та заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження, представник відповідача також подав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження, тому відповідно до положень ч. 1 ст. 197 КАС України, суд вважає можливим проведення розгляду справи в їхній відсутності в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність на підставі Свідоцтва про Державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи від 19 вересня 2002 року, виданого виконавчим комітетом Мукачівської міської ради.

На момент виникнення спірних правовідносин ФОП ОСОБА_1 перебувала на загальній системі оподаткування та здійснювала торгівлю промисловими товарами.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 12 лютого по 04 березня 2013 року Мукачівською ОДПІ проведено планову документальну виїзну перевірку СПД ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року, податку на додану вартість за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року, якою встановлено, зокрема, порушення вимог р.IV ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян", п.177.2 ст.177. п.177.4 ст.177 р.IV «Податок на доходи фізичних осіб» ПК України, чим занижено до сплати в бюджет податок на доходи фізичних осіб за 2011 рік у сумі 221213,00 грн., за 2012 рік на суму 362023,00 грн.; п.198.1. п.198.2 ст.198.3 п.198.6. ст.198, п.201.1 «е» ст.201 р.V «Податок на додану вартість» ПК України, чим занижено до сплати в бюджет податок на додану вартість на суму 63338,00 грн.. в т.ч.: жовтень 2011 року - 50611,00 грн., листопад 2011 року - 12727,00 грн.

За результатами перевірки складено Акт №975/17-02/НОМЕР_3 від 12 березня 2013 року.

18 квітня 2013 року на підставі вказаного акта Мукачівською ОДПІ прийнято податкові повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на загальну суму 729555,00 грн.; №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість по вітчизняних товарах на загальну суму 79172,50 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність податкової накладної постачальника ТОВ «Авеста Трейд», яка зареєстрована в реєстрі податкових накладних з наступними реквізитами: № - 59; дата виписки - 06.11.2011р.; сума - 244 783,92 грн., в тому числі податок на додану вартість 40797,32 грн., в матеріалах справи № 807/1456/13-а підтверджує висновок податкового органу про неправомірність формування податкового кредиту в цій частині та є підставою для донарахування зобов'язань з ПДВ за листопад 2011 року на суму 40797,00 грн. Разом з тим, інші задекларовані витрати ФОП ОСОБА_1 підтверджені документально, вартість консультаційних послуг, включених до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів та сум податкового кредиту, підтверджені належним чином оформленими первинними документами, а тому висновки податкового органу про неправомірність формування платником податків витрат фізичних осіб - підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів та податкового кредиту за результатами таких господарських операцій є безпідставними та необґрунтованими.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, виходячи з наступного.

Згідно з п.177.2 ст.177 ПК України об'єктом оподаткування фізичних осіб - підприємців є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п.177.4 ст.177 ПК України до переліку витрат фізичних осіб - підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

При цьому, згідно з п.177. 4 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат виробництва (обігу) згідно з розділом III цього Кодексу. Не належить до витрат фізичної особи - підприємця вартість придбаного рухомого і нерухомого майна, що підлягає державній реєстрації, у разі якщо таке майно придбано до державної реєстрації фізичної особи - суб'єктом підприємницької діяльності та/або не використовується в такій діяльності.

Склад витрат та порядок їх визначення зазначено у ст.138 ПК України.

Отже, за своїм змістом наведені норми передбачають як підставу для невключення до витрат лише випадок повної відсутності будь-яких розрахункових, платіжних та інших документів, що відповідають вимогам Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 25.05.1995 року №88, а тому і неможливість віднесення до складу витрат нереальних сум, непідтверджених будь-якими документами взагалі.

Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 зазначеного Кодексу та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст. 193 ПК України, протягом звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (в тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п.198.6 ст. 198 ПК України).

П.44.1 ст.44 ПК України визначає, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.201.1 ст.201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, яка згідно з пунктом 201.6 статті 201 Податкового кодексу України є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.10 ст. 201 ПК України).

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне збереження записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704.

Як вбачається з матеріалів справи, між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Епіцентр-К» укладено договір поставки № 812/10/10 від 31 березня 2010 року, предметом поставки є визначений товар з найменуванням, зазначеним у специфікаціях (товарній номенклатурі).

На підтвердження виконання умов вказаних договорів позивачем долучено відповідні податкові та видаткові накладні.

Розрахунки за вказаними договорами проведено виключно в безготівковому вигляді, шляхом перерахування коштів з розрахункового рахунку позивача на розрахункові рахунки контрагента, що підтверджується відповідними копіями платіжних доручень та рахунками-фактурами.

Разом з тим, покликання податкового органу на те, що ТОВ «Епіцентр К» в 2011 році проводив оплату коштів лише за частину товару відображеного в товарній номенклатурі, зокрема за реалізовані меблі та подушки, меблі садові, є безпідставним, оскільки оплата за поставлений товар здійснювалась відповідно до умов, щотижнево, у розмірі повної вартості цього товару після його реалізації споживачам, шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок ФОП ОСОБА_1 При цьому, у зв'язку з використанням ТОВ «Епіцентр К» автоматизованих систем формування платіжних доручень, текст платіжного доручення в графі «Призначення платежу» не міг містити весь перелік реалізованого товару. Так, відповідно до листа ТОВ «Епіцентр К», в тексті платіжних доручень замість слів «Меблі, подушки» або «Садові меблі» необхідно розуміти весь асортимент реалізованих товарів, за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами. визначених у специфікаціях, які є невід'ємними частинами договору.

Також ФОП ОСОБА_1 до складу валових витрат включено вартість консультаційних послуг, наданих ТОВ «Епіцентр-К» згідно з договором про надання консультаційних послуг №597310 від 30 грудня 2010 року .

Податковий орган покликається на те, що надання відповідних консультацій не підтверджене належним чином оформленими документами, зокрема, акти виконаних робіт не містять чіткого змісту і обсягу господарських операцій, відомості про конкретні результати виконаних робіт, обґрунтування вартості, прізвищ осіб, які безпосередньо виконували роботи, способу вчинення дій, акти виконання робіт не дають можливості чітко відстежити, що є результатом замовлених послуг, а також встановити, яким чином результати цих робіт використовуються у власній господарській діяльності ФОП ОСОБА_1

Колегія суддів звертає увагу на те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

За відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Аналізуючи зазначені первинні документи, судом першої інстанції встановлено, що такі містять всі обов'язкові реквізити, що дають змогу ідентифікувати як юридичну, так і господарську сутність укладеного правочину, його учасників, а також грошову складову вчиненої господарської операції.

Таким чином, надані позивачем до перевірки документи (договори, акти виконаних робіт, видаткові та податкові накладні, банківські документи) є первинними документами у розумінні вимог ст.9 Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та у своїй сукупності повністю підтверджують факт здійснення відповідних господарських операцій.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що висновком судово-економічної експертизи підтверджено, що висновки Акту №975/17-02/НОМЕР_3 від 12 березня 2013 року «Про результати планової документальної виїзної СПД-ФОП ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 дотримання вимог податкового законодавства, валютного законодавства, іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року» про заниження ФОП ОСОБА_1 належного до сплати в бюджет: податку на доходи фізичних осіб за 2011 рік в сумі 221213,00 грн., за 2012 рік - 362023,00 грн. документально не підтверджуються; податку на додану вартість за листопад 2011 року в сумі 40797,00 грн. документально підтверджується; податку на додану вартість за жовтень та листопад 2011 року в сумі 22541,00 грн. (в тому числі жовтень 2011 року - 9814,00 грн., листопад 2011 року - 12727,00 грн.) документально не підтверджується.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши в сукупності всі докази у справі, дійшов правильного висновку про те, що позивачем, на підставі належним чином оформлених первинних документів, правомірно сформовано витрати фізичних осіб - підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів у складі податку з доходів фізичних осіб та податковий кредит за результатами відповідних господарських операцій.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта в цій частині є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Безпідставними також є висновки податкового органу про нікчемність правочинів, укладених між позивачем та його контрагентом, виходячи з наступного.

Колегія суддів звертає увагу на те, що чинним податковим законодавством передбачена презумпція правомірності рішень платника податків, яка застосовується в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, то рішення приймається на користь платника податків.

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків витрат для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість. За змістом указаної норми відповідні витрати і податковий кредит вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Встановлення факту недійсності, в тому числі нікчемності цивільно-правового правочину, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення контролюючим органом грошових зобов'язань платнику податків у разі якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції або відсутність зв'язку між такою операцією та господарською діяльністю платника податків.

Оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Водночас податкові органи не позбавлені права звернутися до адміністративного суду з вимогою про визнання недійсним правочину, укладеного між останнім у ланцюгу постачань платником податку та його контрагентом, з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства та стягнення в дохід держави коштів, одержаних сторонами оспорюваного правочину за такими угодами, як це установлено ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України.

Крім того, необхідно враховувати, що умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб.

Обов'язковість установлення умислу поширюється лише на визнання недійсними правочинів, вчинених із метою, що суперечить інтересам держави та суспільства (ч.3 ст.228 ЦК України). Проте встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з'ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Таким чином, покликання податкового органу на нікчемність правочинів, укладених між позивачем та його контрагентом, є безпідставними.

Колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов'язання (шляхом прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із ст.9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Роз'яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні в справі "Щокін проти України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов'язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає: "Найпершою та найбільш важливою вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише "на умовах, передбачених законом" і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні." Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкове повідомлення-рішення № та № (в частині збільшення суми грошового зобов'язання з ПДВ в розмірі 28176 грн.) прийняті неправомірно.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів прийшла до переконання про те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Оскільки постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2013 року у справі № 807/1456/13-а в частині відмови у визнанні протиправним та скасуванні податкового повідомлення-рішення № від 08 квітня 2013 року щодо донарахування зобов'язань з ПДВ за листопад 2011 року на суму 40797,00 грн. не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржувану постанову в частині відмови у визнанні протиправним та скасуванні податкового повідомлення-рішення № від 08 квітня 2013 року щодо донарахування зобов'язань з ПДВ за жовтень 2011 року на суму 40797,00 грн.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № , яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 729555,00 грн. та податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 28176 грн., правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2013 року у справі № 807/1456/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді А.Р. Курилець

М.П. Кушнерик