Справа № 815/7202/14
Суддя: Харченко Ю. В.
Дата ухвалення: 2015-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7202/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року м.Одеса

У залі судових засідань №29

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Харченко Ю.В.

При секретарі Щербан В.О.

За участю представників сторін:

Від позивача: Виробничо-комерційної фірми Марс (мале підприємство) у формі Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 за довіреністю від 22.12.2014р. б/н, ОСОБА_2 за довіреністю від 01.12.2014р. б/н.

Від відповідача: представник Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області до суду не зявився, незважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Виробничо-комерційної фірми Марс (мале підприємство) у формі Товариства з обмеженою відповідальністю до Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 24.11.2014р. №,

ВСТАНОВИВ:

Виробничо-комерційна фірма «Марс» (мале підприємство) у формі товариства з обмеженою відповідальністю звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 24.11.2014р. №, посилаючись на відсутність, встановлених ДПІ в Акті перевірки порушень податкового законодавства з боку Виробничо-комерційної фірми Марс (мале підприємство) у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, оскільки при формуванні податкового кредиту за перевіряємий період, Підприємством у повному обсязі дотримано вимоги чинного податкового законодавства України, та правомірно віднесено до складу податкового кредиту відповідні суми ПДВ, сплачені у ціні виконаних робіт, у межах відповідних фінансово-господарських правовідносин з контрагентом ТОВ «Авесбуд», що, серед іншого, підтверджується податковими накладними, виписаними та оформленими Виконавцем підрядних робіт, з урахуванням вимог Податкового кодексу України.

Відповідач Державна податкова інспекція у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській област, з позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов (від 14.01.2015р. б/н), наголошуючи, зокрема, на правомірності винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 24.11.2014р. №, оскільки Виробничо-комерційною фірмою Марс (мале підприємство) у формі Товариства з обмеженою відповідальністю завищено податковий кредит з податку на додану вартість за період грудень 2013р., внаслідок чого порушено вимоги п.п.198.1, 198.2, 198.6 ст.198 Податкового кодексу України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності та системно проаналізувавши приписи чинного податкового законодавства, суд встановив наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у період з 22.10.2014р. по 28.10.2014р., на підставі направлень від 08.09.2014року №002198/2010, №002197/2009, головним державним ревізором-інспектором відділу супроводження особливо важливих перевірок управління податкового аудиту ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області ОСОБА_3, головним державним ревізором-інспектором відділу супроводження особливо важливих перевірок управління податкового аудиту ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області ОСОБА_4, згідно наказу ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області від 21.10.2014року №2392, проведено позапланову невиїзну документальну перевірку Виробничо-комерційної фірми Марс (мале підприємство) у формі Товариства з обмеженою відповідальністю щодо підтвердження взаємовідносин з ТОВ «Авесбуд» за період грудень 2013року.

За наслідками вказаної перевірки ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області складено Акт №6195/15-53-22-3/13880445 від 04.11.2014р. «Про результати позапланової виїзної документальної перевірки ВКФ «Марс» (МП) у формі ТОВ щодо документального підтвердження господарських відносин із платником податків ТОВ «Авесбуд» за період грудень 2013р.», у висновках якого наголошено, що Підприємством завищено податковий кредит з податку на додану вартість за період грудень 2013р., внаслідок чого порушено вимоги п.п.198.1, 198.2, 198.6 ст.198 Податкового кодексу України.

На підставі складеного Акта перевірки №6195/15-53-22-3/13880445 від 04.11.2014р. ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області 24.11.2014р. винесено податкове повідомлення-рішення №.

Не погодившись із означеним податковим повідомленням-рішенням від 24.11.2014р. №, Виробничо-комерційна фірма Марс (мале підприємство) у формі Товариства з обмеженою відповідальністю звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання його протиправним та скасування.

Так, на думку суду, оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області від 24.11.2014р. №, винесено податковим органом неправомірно, безпідставно та у порушення положень чинного податкового законодавства України, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зокрема, як встановлено судом та підтверджується наявними у справі первинними документами, між Виробничо-комерційною фірмою Марс (мале підприємство) у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (Замовник) та ТОВ «Авесбуд» (Підрядник) були укладені Договори від 21.06.2013р. №М-10.13, від 23.07.2013р. №М-12.13, №М-13.13, №М-14.13, від 14.08.2013р. №М-15.13, №М-16.13, від 15.08.2013р. №М-18.13, від 20.09.2013р. №М-19.13, №М-20.13, від 21.10.2013р. №М-21.13, від 23.10.2013р. №М-22.13, №М-23.13, від 29.10.2013р. №М-24.1.13, №М-24.13, від 09.12.2013р. №М-25.13, відповідно до умов яких Замовник доручає, а Підрядник зобовязується виконати: роботи з монтажу кабельних розводок систем житлового комплексу «Пята Жемчужина», розташованого за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с.Мізікевича, ж/м «Дружний», масив 10; підсобні та кабельні роботи, монтаж трубопроводів в багатоповерховому житловому комплексі з приміщеннями загального призначення за адресою: м.Одеса, Французький бульвар,60 («Сьома Жемчужина», «Восьма Жемчужина», «Девята Жемчужина»); роботи із захисту металевих конструкцій (несущі елементи стін за осями « 1», « 6», « 7», «А», «Ж») складу №3 логістичного центру, розташованого на території Нерубайської сільської ради, Біляївського району, Одеської області (за межами населеного пункту); роботи з монтажу трубопроводів, кабельних сіток в торговому центрі «Сіті Центр» (2-га черга), розташованого за адресою: м.Одеса, просп.Маршала Жукова,2; роботи з монтажу трубопроводів, кабельних сіток у торговому центрі «Таврія-В», котрий знаходиться в приміщені ТЦ «Сіті Центр «Котовський», розташованого за адресою: м.Одеса, вул.Затонського на розі Кримського бульвару; роботи з монтажу насосної станції складів №1, №2, №3, СТО, мийки та приміщень зберігання вторинної сировини в логістичному центрі, розташованого на масиві №2 (ділянки 11,12,13) на території Нерубайської сільської ради, Біляївського району, Одеської області (за межами населеного пункту); роботи з монтажу захисту від блискавки, з монтажу кабельних сіток трьох секційного будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями загального призначення і підземним паркінгом, розташованого за адресою: м.Одеса, вул.Маршала Говорова,10; роботи з монтажу зовнішніх шляхів, та кабельних шляхів на території комплексу з переміщенні зжижених вуглеводневих газів «ХІМ-ОЙЛ-ТРАНЗИТ-ЮКРЕЙН», розташованого за адресою: Одеська обл., Іллічівськ, с.Бурлача Балка, вул.Чорноморська дорога,5 (1-ша черга будівництва); роботи з монтажу трубопроводу, та захисту від блискавки в складі №2 логістичного центру, розташованого на масиві №2 (ділянки 11,12,13) на території Нерубайської сільської ради, Біляївського району, Одеської області (за межами населеного пункту).

Згідно зі ст.11 Цивільного Кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст.202 Цивільного Кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного Кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.638 Цивільного Кодексу України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, судом з'ясовано та підтверджується наявними у матеріалах справи документами, що Виробничо-комерційною фірмою Марс (мале підприємство) у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та ТОВ «Авесбуд», повністю дотримано законодавчо визначені вимоги, та досягнуто згоди з усіх істотних умов вищеокреслених укладених між господарюючими суб'єктами договорів.

Юридичним фактом, який породжує право платника на податкову вигоду (зокрема, у вигляді права на зменшення об'єкта оподаткування ПДВ на суму податкового кредиту), є реальність господарської операції. За відсутності факту придбання товарів відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту. Підтвердженням реального здійснення господарської операції є первинні документи, які свідчать про фактичне надання послуг, здійснення поставки товарів та їх отримання іншою стороною, а також документи, котрі підтверджують використання вказаних товарів у власній господарській діяльності.

Зокрема, як вбачається з наявних у справі документів, а саме договірних цін, локальних кошторисів, довідок про вартість виконаних будівельних робіт, податкових накладних, банківських виписок, актів передачі матеріалів, актів приймання виконаних будівельних робіт, останні складені з дотриманням законодавчо передбачених вимог, містять опис господарських операцій, усі необхідні реквізити, підписані уповноваженими особами, підписи завірені відповідними печатками підприємств, тобто повністю відповідають вимогам п.201.1 та 201.7 ст.201 Податкового кодексу, та відповідно підтверджують фактичне їх виконання, а відтак у розумінні ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинними документами, що відповідно спростовує висновок відповідача щодо відсутності реального та фактичного надання (отримання) послуг.

Також, суд вважає за доцільне наголосити, що судова практика вирішення податкових спорів виходить із презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Подання платником податку до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

При цьому, недобросовісність платника має бути встановлена безумовними та однозначно розтлумаченими доказами, водночас такі докази, у порушення вимог частин 1,2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, податковим органом не надано, та реальність виконання господарських операцій, на підставі яких позивачем сформовано податковий кредит, не спростовано, як і не надано жодних належних доказів на підтвердження того, що визначений умовами вищеозначених Договорів роботи від Підрядника насправді Підприємству позивача, не надано.

Між тим, у податковому спорі податковий орган не може ставити під сумнів оподатковувану операцію, натомість повинен довести відсутність реальності такої операції в силу відсутності товарно-грошового обороту, номінального оформлення операції, її імітації з єдиною метою отримати незаконну податкову вигоду та податкову економію, тощо.

Так, судом з'ясовано, що суми ПДВ за наданими позивачем до суду та наявними у матеріалах справи податковими накладними, зокрема, були включені Виробничо-комерційною фірмою Марс (мале підприємство) у формі Товариства з обмеженою відповідальністю до складу податкового кредиту.

Відповідно до пп.14.1.181. Податкового кодексу України від 02 грудня 2010року №2755-VІ податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу;

Пунктом 198.1. статті 198 вказаного Кодексу встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2. статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Так, у даному випадку датою виникнення у позивача права на віднесення відповідних сум ПДВ до складу податкового кредиту, є, зокрема, дата отримання виписаних ТОВ «Авесбуд» позивачу податкових накладних.

Відповідно до п.198.6. ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Натомість, судом зясовано, що включена позивачем до складу податкового кредиту оскаржувана сума податку на додану вартість повністю підтверджена наявними у матеріалах справи податковими накладними, виписаними ТОВ «Авесбуд» з дотриманням вимог пункту 201.1. статті 201 Податкового кодексу України, відповідно до якого платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; є) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Таким чином, виходячи із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів, судом встановлено, що право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару (робіт, послуг), до податкового кредиту у суб'єкта господарювання виникає у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару (робіт, послуг), тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару (робіт, послуг) та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

При цьому, платник податку на додану вартість (покупець товару (робіт, послуг)) на час здійснення господарської операцій з придбання товару (робіт, послуг) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням виконавцем, який зареєстрований у встановленому законом порядку як юридична особа та зареєстрований платником податку на додану вартість, вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит чи бюджетне відшкодування за можливу неправомірну діяльність вказаного суб'єкта господарювання (виконавця).

Отже, беручи до уваги те, що наявні у матеріалах справи податкові накладні дають можливість ідентифікувати платника податку на додану вартість, особу, котрою їх складено, містять, зокрема, відомості щодо придбаних робіт їх вартість, а також враховуючи, що правильність виписування податкової накладної покладено не на замовника, а саме на виконавця робіт, суд доходить висновку, що вказані податкові накладні також є доказом здійснення господарських операцій та на їх підставі платником податку правомірно віднесено відповідні суми ПДВ до складу податкового кредиту.

Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе належними та допустимими доказами неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

При цьому, доводи податкового органу щодо отримання платником необґрунтованої податкової вигоди, мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безумовно та беззаперечно підтверджують існування обставин, котрі виключають право платника на віднесення відповідних сум ПДВ до складу податкового кредиту.

Натомість, судом встановлено, що відповідачем Державною податковою інспекцією у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області у даному випадку не доведено належними доказами існування таких обставин, та не доведено здійснення Підприємством та його контрагентом узгоджених дій, спрямованих на створення штучних умов для отримання незаконної податкової вигоди, як і не надано жодного доказу на підтвердження того, що зміст укладених між Виробничо-комерційною фірмою Марс (мале підприємство) у формі Товариства з обмеженою відповідальністю та його контрагентом - ТОВ «Авесбуд», правочинів не відповідає дійсним намірам сторін, і що дані наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за наслідками фінансово-господарських операцій, та доказів на підтвердження відсутності у посадових осіб підприємств повноважень на укладання таких договорів, та відсутності у ТОВ «Авесбуд» повноважень виписувати податкові накладні.

Згідно з п.п.3-6, 5.2 «Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства», затвердженого наказом ДПА України від 22.12.2010р. №984, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 січня 2011р. за №34/18772, результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт, а у разі відсутності порушень - довідка. Акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. За результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів. У разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно, зокрема, чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень.

При цьому, судом відхиляються та не приймаються до уваги посилання податкового органу, зокрема, на встановлені податковим органом порушення, котрі викладені у Акті іншого контролюючого органу, зокрема: ДПІ у Приморському районі м.Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області від 03.04.2014р. №1894/15-53-22-3 «Про неможливість проведення зустрічної звірки субєкта господарювання ТОВ «Авесбуд» щодо підтвердження взаємовідносин з контрагентами їх реальності та повноти відображення в обліку за період грудень 2013р.», з урахуванням наступного.

Так, судом встановлено, що означена перевірка проводилась у приміщенні податкового органу, без реального дослідження та встановлення у контрагента позивача обєктів оподаткування, наявності необхідних умов для досягнення результатів економічної діяльності, та відповідно без посилання на конкретні недоліки укладених договорів, первинних документів, тощо.

Крім того, відповідно до п.73.5 ст.73 Податкового кодексу України, органи державної податкової служби мають право з метою отримання податкової інформації проводити зустрічні звірки суб'єктів господарювання щодо платника податків. Зустрічною звіркою вважається співставлення даних первинних бухгалтерських та інших документів суб'єкта господарювання, що здійснюється органами державної податкової служби з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків. Зустрічні звірки не є перевірками і проводяться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За результатами зустрічних звірок складається довідка, яка надається суб'єкту господарювання у десятиденний термін.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010року №1232 затверджено Порядок проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок. Наказом Державної податкової адміністрації України від 22 квітня 2011року №236 затверджено Методичні рекомендації щодо організації та проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок.

Згідно з п.п.4.4 п.4 Методичних рекомендацій, у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб'єкта господарювання, зокрема, у звязку із зняттям з обліку, встановленням відсутності суб'єкта господарювання та/або його посадових осіб за місцезнаходженням (податковою адресою), відповідальний підрозділ не пізніше двох робочих днів від дати надходження запиту складає Акт про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання, реєструє його у Журналі реєстрації довідок про результати проведення зустрічної звірки (актів про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання, неявки для підписання, відмови від писання Довідки про результати проведення зустрічної звірки) та вживає відповідних заходів, передбачених актами ДПС України.

При подальшому залученні суб'єкта господарювання (посадових осіб суб'єкта господарювання) до проведення зустрічної звірки відповідальний підрозділ органу ДПС забезпечує проведення такої звірки.

Таким чином, акт про неможливість проведення зустрічної звірки по суті є актом про неможливість з'ясування реальності та повноти відображення господарських операцій в обліку платника податків, у звязку з чим такий акт виключає можливість викладання в ньому висновків щодо змісту господарської діяльності платника податків. До того ж, форма акта про неможливість проведення зустрічної звірки (Додаток 3 до вказаних Методичних рекомендацій) не передбачає графи, в якій би викладалися такі висновки, натомість передбачає конкретизацію податкової інформації, яка стосується господарської діяльності платника податків (Додаток 3, графа 15 акта).

Окрім того, суд вважає за доцільне наголосити, що отримання податковим органом акта про неможливість проведення зустрічної звірки, в якому викладено висновки про наявність ознак фіктивної господарської діяльності, відсутність факту реального вчинення господарських операцій, вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов'язку щодо самостійного встановлення та доведення факту вчинення платником податків порушення закону. До того ж, акт перевірки контрагента чи акт про неможливість проведення зустрічної звірки тощо, не має преюдиційного значення при розгляді справи судом, та не має статусу документа, що достовірно та безумовно підтверджує обставини фактичної дійсності.

Також, неможливість проведення зустрічної звірки контрагента позивача не може розцінюватися як свідчення необґрунтованості податкової вигоди платника, адже чинне податкове законодавство не пов'язує право платника на податковий кредит за результатами зустрічної звірки його постачальника, з повнотою відображенням ним у податковій звітності господарських операцій та зі сплатою ним податкових зобов'язань. У свою чергу, платник податків не зобов'язаний перевіряти дотримання його постачальником податкової дисципліни, на нього не може бути покладено надмірний тягар доказування своєї добросовісності. Податкові органи не вправі тлумачити поняття добросовісності платника як таке, що породжує у останнього додаткові обов'язки, не передбачені чинним законодавством.

Між тим, суд вважає за доцільне наголосити, що по-перше, відповідно до ст.61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб, по-друге, порушення контрагентами позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про безтоварність відповідних господарських операцій, по-третє, факти вчинення злочину, в тому числі у вигляді фіктивного підприємництва, ухилення від сплати податків та підробка документів, можуть встановлюватись виключно відповідним рішенням суду, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань; самі по собі акти не є беззаперечним, належним та допустимим доказом даних фактів, водночас інших доказів, всупереч вимог ч.2 ст.71 КАС України, субєктом владних повноважень, суду не надано.

Крім того, чинне податкове законодавство не пов'язує право платника на формування податкового кредиту за результатами зустрічних перевірок його постачальників, з повнотою відображенням ними у податковій звітності господарських операцій та зі сплатою ними податкових зобов'язань. У свою чергу, платник податків не зобов'язаний перевіряти дотримання його постачальниками податкової дисципліни, та на нього не може бути покладено надмірний тягар доказування своєї добросовісності. Податкові органи не вправі тлумачити поняття добросовісності платника як таке, що породжує у останнього додаткові обов'язки, не передбачені чинним законодавством.

Відповідно до вимог ч.4 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Так, предметом доказування в межах розгляду даної категорії спорів, є реальність господарських операцій, що у подальшому слугує підставою для виникнення права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, та на підставі наданих позивачем, та досліджених судом в ході судового розгляду справи по суті, первинних документів (складених при здійсненні операцій з виконання робіт у межах господарських правовідносин з вищеокресленим контрагентом), судом встановлено, що означені фінансово-господарські операції мали реальний характер та були опосередковані дійсним рухом активів. Зокрема, судом встановлено динаміку правовідносин позивача з контрагентом, з'ясовано зміст кожної операції та її підтвердження необхідними документами первинного бухгалтерського та податкового обліку, а саме договірними цінами, локальними кошторисами, довідками про вартість виконаних будівельних робіт, податковими накладними, банківськими виписками, актами передачі матеріалів, актами приймання виконаних будівельних робіт.

Отже, беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що включення Виробничо-комерційною фірмою Марс (мале підприємство) у формі Товариства з обмеженою відповідальністю спірної суми ПДВ до складу податкового кредиту в межах вищеокреслених фінансово-господарських відносин із ТОВ «Авесбуд», повністю підтверджено позивачем наданими до суду та наявними у матеріалах справи відповідними розрахунковими, платіжними, та іншими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, що відповідно свідчить про безпідставність та неправомірність донарахування Державною податковою інспекцією у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області Виробничо-комерційній фірмі Марс у формі Товариства з обмеженою відповідальністю податку на додану вартість за перевіряємий період.

Вищевикладене спростовує твердження відповідача, наведені у письмових запереченнях на адміністративний позов та викладені повноважним представником в ході судового розгляду справи по суті.

Відповідно до приписів ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Натомість, Державна податкова інспекція у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області не надала суду жодних належних доказів на підтвердження та обґрунтування правомірності винесення оскаржуваного позивачем податкового повідомлення-рішення від 24.11.2014р. №.

Згідно з ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно ч.3 ст. 105 КАС України позивач має право, у тому числі, вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Виробничо-комерційної фірми Марс (мале підприємство) у формі Товариства з обмеженою відповідальністю правомірні, документально підтверджені та обґрунтовані, базуються на положеннях чинного податкового законодавства, отже підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь Виробничо-комерційної фірми Марс (мале підприємство) у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, відповідно до приписів ч.1 ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.2, 4, 7-9, 11, 12, 69, 71, 94, ст.ст.158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов Виробничо-комерційної фірми Марс (мале підприємство) у формі Товариства з обмеженою відповідальністю до Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 24.11.2014р. №, задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 24.11.2014р. №.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь Виробничо-комерційної фірми Марс (мале підприємство) у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (65009, м.Одеса, вул.Зоопаркова,25) судовий збір у сумі 487(чотириста вісімдесят сім)грн. 20коп.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, передбаченому приписами ст.254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано судом 24 лютого 2015 року.

Суддя Харченко Ю.В.