Справа № 823/12/15
Суддя: Л.В.Трофімова
Дата ухвалення: 2015-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Черкаси справа № 823/12/15

14 годин 38 хвилин

Черкаський окружний адміністративний суд у складі судді Трофімової Л.В., за участі секретаря - Роя О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 823/12/15

за позовом арбітражного керуючого ОСОБА_1 (надалі - позивач) [представник позивача ОСОБА_2 - за довіреністю]

до Головного управління юстиції у Черкаській області Міністерства юстиції України (надалі - ГУЮ у Черкаській області) [представник відповідача Кривенко А.О. - за довіреністю]

про визнання протиправним та скасування припису у частині, прийняв постанову.

Позивач, звернувшись до суду з адміністративним позовом до ГУЮ у Черкаській області, просить визнати протиправним та скасувати припис Головного управління юстиції у Черкаській області Міністерства юстиції України про недопущення повторних порушень від 08.12.2014 №13, у частині зазначення порушень ч.5 ст.44 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції після 19.01.2013.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 25.11.2014 було отримано довідку про результати планової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 від 25.11.2014 №31, якою комісією зафіксовано порушення ч.5 ст.44 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції після 19.01.2013), а саме: ліквідатором СТОВ «Людмила» ОСОБА_1 здійснено продаж майна банкрута частинами без попереднього його продажу у вигляді цілісного майнового комплексу. 01.12.2014 було подано заперечення № 01-20/274-2014. 09.12.2014 було отримано акт планової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 від 04.12.2014 № 31 та припис про недопущення повторних порушень від 08.12.2014 № 13. Позивач вважає припис від 08.12.2014 №13 протиправним, оскільки ґрунтується на законодавстві, що не належить до застосування у правовідносинах, що були предметом планової перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 як ліквідатора СТОВ «Людмила». Згідно р. X «прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 №2343-XII (надалі - Закон №2343) у редакції Закону від 22.12.2011 №4212-VІ (надалі - Закон №4212), що набрав чинності з 19.01.2013, положення цього Закону №2343, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. У зв'язку із тим, що рішення суду було прийнято до 19.01.2013, провадження у справі про банкрутство СТОВ «Людмила» здійснювалось відповідно до законодавства, що діяло до 19.01.2013. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 04.04.2013 №10/5026/1226/2011 у справі про банкрутство СТОВ «Людмила», у мотивувальній частині якої зазначено: «провадження у цій судовій справі здійснюється згідно з положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції до 19.01.2013». Позивач зазначав, що листом Міністерства юстиції України від 16.06.2014 № 10028-0-33-14/13.2 зазначено: процедуру ліквідації у вказаному провадженні було введено до 19.01.2013, тобто до набрання чинності Законом у редакції від 22.12.2011 № 4212-VІ, і що у процедурі ліквідації у справі про банкрутство СТОВ «Людмила» необхідно застосовувати положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції від 30.06.1999 № 784-ХІV. Позивач зазначає, що на виконання вимог Закону №4212 було вжито заходи щодо реалізації майна СТОВ «Людмила», що передбачено розділом IV положень Закону №4212. Згідно протоколу від 12.06.2014 №14/12-06 проведення другого повторного аукціону, об'єктом продажу банкрута є «комплекс товарно - матеріальних цінностей», квартира № 5 в смт. Цибулів (вул. Горького, 11) не увійшла у майновий комплекс з тієї причини, що відповідно до листа № 10028-0-33-14/13.2 не належала до такої реалізації. Нерухоме майно СТОВ «Людмила» було виставлено на торги лише після прийняття ухвали у справі № 10/5026/1226/2011, якою встановлено, що квартира № 5, що знаходиться в смт. Цибулів, вул. Горького, 11, Монастирищенський район, Черкаська область не відноситься до об'єктів житлового фонду із затвердженням звіту ліквідатора СТОВ «Людмила» та ліквідовано СТОВ «Людмила» у зв'язку з його банкрутством. При проведенні аналізу реалізації майна СТОВ «Людмила» відсутні будь-які зауваження щодо порушення вимог законодавства при виконанні повноважень ліквідатора СТОВ «Людмила». Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на ухвалу від 26.05.2014 у справі №914/40/13 у мотивувальній частині якої зазначено: положення закону, що регулюють ліквідаційну процедуру у даній справі застосовуються згідно із попередньою редакцією Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а положення закону щодо «продажу майна у провадженні у справі про банкрутство» застосовуються згідно з новою редакцією Закону №4212. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та у клопотанні від 13.02.2015 №01-07/318-2015. Стосовно того, які саме права та інтереси позивача було порушено прийняттям оскаржуваного припису, представник відповідача зазначив, що захищає право на здійснення повноважень у межах та у спосіб, що визначені чинним законодавством, та що у майбутньому може бути дисциплінарне стягнення і вплив на репутацію позивача.

На підтвердження своєї позиції позивачем надано у засвідчених у встановленому порядку копіях: лист від 08.12.2014 №9196/4-15; припис від 08.12.2014 №13; лист від 05.12.2014; акт від 04.12.2014 №31; постанова від 15.11.2012 №10/5026/1226/2011; ухвала від 04.04.2013 №10/5026/1226/2011, протокол від 12.06.2014 №14/12-06; протокол від 16.09.2014 №14/16-09; лист від 16.06.2014 №10028-0-33-14/132, договір від 04.08.2014; ухвала від 10.12.2014 №10/5026/1226/2011; ухвала від 26.05.2014 №914/40/13.

Відповідач позов не визнав, подав до суду заперечення, де просив у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування заперечень зазначив, що положеннями Закону №2343 у редакції після 19.01.2013 визначено, що продаж майна у провадженні справи про банкрутство регулюється розділом ІV Закону №2343. Під час здійснення планової перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1, комісією було враховано зазначені норми у редакції після 19.01.2013: відповідно до вимог абз.2 п.1 р.Х «прикінцеві та перехідні положення» регулюється продаж майна у справі про банкрутство під час ліквідаційної процедури у справі № 10/5026/1226/2011 про банкрутство СТОВ «Людмила». Комісією було здійснено перевірку відповідності дій ліквідатора банкрута саме цим нормам. Розглянувши заперечення від 01.12.2014 №01-20/274-2014 комісія дійшла висновку, що зазначені твердження арбітражного керуючого ОСОБА_1 про неправомірне застосування комісією норм ст.44 Закону №2343 у редакції після 19.01.2013 під час перевірки порядку реалізації майна СТОВ «Людмила» є необґрунтованим, тому заперечення не було прийнято до уваги при складенні акту за результатами перевірки. Головним управлінням юстиції у Черкаській області винесено припис від 08.12.2014 №13 про недопущення арбітражним керуючим ОСОБА_1 повторних порушень у подальшій діяльності. Відповідач зазначає, що комісією відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у Черкаські області проведено планову невиїзну перевірку діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 та оформлено її результати відповідно до вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та встановленого порядку контролю, доводи позивача є необгрунтованими, а адміністративний позов таким, що не належить задовольняти. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала з підстав зазначених у запереченні від 13.02.2015, посилаючись на компетенційні повноваження відповідача.

На підтвердження позиції відповідачем надано у засвідчених копіях: наказ від 03.11.2014 №439/03; посвідчення на проведення перевірки від 04.11.2014 №33; повідомлення про проведення перевірки від 04.11.2014 №33; супровідний лист від 04.11.2014 №9196/4 та квитанція; довідка від 25.11.2014 №31; акт від 04.12.2014 №31; супровідний лист від 05.12.2014 №9196/4-15; супровідний лист від 08.12.2014 №9196/4-15; акти інвентаризації від 05.03.2013: №1, №2, №3, №3а, №4, №5; лист від 13.12.2012 №118; ухвала від 31.07.2014 №10/5026/1226/2011; договір від 29.11.2013; роздруківка оголошення про продаж майна; договір від 12.06.2014; договір від 16.09.2014; акт від 22.09.2014свідоцтво від 23.10.2014 №2206; ухвала господарського суду харківської області від 23.10.2014 №5023/4406/12.

Розглянувши подані документи та матеріали, заслухавши позицію представників позивача і відповідача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити з огляду на таке.

Позивач - арбітражний керуючий ОСОБА_1 діє на підставі свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) НОМЕР_1, виданого 18.04.2013 на підставі наказу Міністерства юстиції України від 18.03.2013 року №457/5 (а.с.42).

Законом, що встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів є Закон №2343. Статтею 106 Закону №2343 (у редакції, чинній на момент проведення перевірки) визначено, що планові перевірки здійснюються за певний період не частіше одного разу на два роки за місцезнаходженням державного органу з питань банкрутства або суб'єкта, щодо якого арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) здійснює свої повноваження, або у приміщенні, де знаходиться контора (офіс) арбітражного керуючого, з обов'язковим повідомленням арбітражного керуючого про час і місце проведення перевірки. Арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) зобов'язаний надавати особам, уповноваженим проводити перевірку, відомості, документи для огляду та їх копії для залучення до матеріалів перевірки. Повторна перевірка з питань, що вже були предметом перевірки, не допускається. Попередні періоди, що раніше перевірялися, не можуть бути предметом наступних перевірок, крім перевірок за зверненнями фізичної чи юридичної особи. Для проведення невиїзної перевірки державний орган з питань банкрутства надсилає арбітражному керуючому (розпоряднику майна, керуючому санацією, ліквідатору) письмовий запит у межах предмета звернення. У зазначений в запиті строк арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) надсилає державному органу з питань банкрутства вмотивовану відповідь та копії відповідних документів. У перевірках беруть участь представники державного органу з питань банкрутства та його територіальних органів з можливістю залучення найбільш досвідчених і висококваліфікованих арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) у порядку, встановленому державним органом з питань банкрутства. У разі виявлення під час перевірки порушень норм законодавства в роботі арбітражного керуючого, державний орган з питань банкрутства може зупинити діяльність арбітражного керуючого та передати матеріали на розгляд дисциплінарній комісії для накладення на порушника дисциплінарних стягнень.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно п.1.3 Порядку контролю за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2013 №1284/5 (надалі - Порядок №1284/5) контроль за діяльністю арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) (далі - арбітражний керуючий) здійснюють Міністерство юстиції України (надалі - Мін'юст) як державний орган з питань банкрутства та за дорученням Мін'юсту України головні управління юстиції Мін'юсту як територіальні органи з питань банкрутства. Відповідно до п.2.1 Порядку №1284/5 контроль за діяльністю арбітражних керуючих здійснюється шляхом проведення планових і позапланових перевірок. Згідно п.2.2 Порядку №1284/5 контроль за діяльністю арбітражних керуючих здійснюється на предмет дотримання ними вимог Конституції України, Господарського процесуального кодексу України, Закону, іншого законодавства з питань банкрутства та законодавства про оплату праці. Згідно п.2.3 Порядку №1284/5 здійснення контролю за діяльністю арбітражних керуючих складається з: проведення перевірки, складання довідки про результати перевірки діяльності арбітражного керуючого (надалі - Довідка); надання арбітражним керуючим комісії заперечень щодо Довідки та (або) усунення зазначених у Довідці порушень; складення акта перевірки з урахуванням Довідки, заперечень та усунутих арбітражним керуючим порушень.

Пунктом 2.4 Порядку №1284/5 встановлено, що строк проведення планової перевірки не може перевищувати восьми робочих днів. Планова перевірка діяльності арбітражного керуючого здійснюється не частіше одного разу на два роки за період з дати призначення господарським судом арбітражного керуючого розпорядником майна, керуючим санацією або ліквідатором у справі про банкрутство, а у разі проведення попередньої планової перевірки - з дати початку її проведення (п.2.5 Порядку №1284/5). Відповідно до п.2.13 Порядку №1284/5 на підставі наказу оформлюються посвідчення на проведення перевірки та повідомлення про проведення перевірки, що підписуються керівником структурного підрозділу органу контролю, відповідального за виконання функції державного органу з питань банкрутства. Посвідчення на проведення перевірки реєструється в журналі обліку посвідчень на проведення перевірки арбітражних керуючих, сторінки якого нумеруються, прошнуровуються та скріплюються печаткою (п.2.14). Згідно п.5.1 Порядку №1284/5 в останній день перевірки орган контролю складає та підписує Довідку у двох примірниках. Один примірник Довідки надається арбітражному керуючому, який перевірявся, або його представнику, другий зберігається в органі контролю. Пунктом 6.1 Порядку №1284/5 визначено, що арбітражний керуючий має право протягом п'яти робочих днів після складення Довідки надати в письмовій формі свої пояснення, зауваження, заперечення до неї разом з необхідними документами або усунути виявлені під час перевірки порушення та надати інформацію про це комісії. Орган контролю зобов'язаний протягом двох робочих днів після завершення строку для надання арбітражним керуючим заперечень щодо Довідки опрацювати надані арбітражним керуючим пояснення, зауваження, заперечення (п.6.2). Якщо відсутнє зобов'язання органу контролю надіслати Довідку до Мін'юсту для проведення її аналізу, комісія готує акт перевірки діяльності арбітражного керуючого протягом: двох робочих днів з дня підписання Довідки, якщо арбітражний керуючий підписав Довідку без зауважень і заперечень; двох робочих днів після завершення строку для надання арбітражним керуючим пояснень, зауважень, заперечень щодо Довідки (п.6.3). Акт перевірки складається з вступної, описової та резолютивної частин (п.6.6).

Згідно п.6.9.1 Порядку №1284/5 орган контролю приймає розпорядження щодо порушень, що можуть бути усунені арбітражним керуючим, а щодо інших порушень - припис. Припис або розпорядження виноситься органом контролю на підставі акта перевірки не пізніше ніж на третій робочий день з дня підписання акта перевірки та надається арбітражному керуючому особисто або надсилається йому рекомендованим листом та електронною поштою. Припис та/або розпорядження вважаються належним чином врученими арбітражному керуючому за умови, якщо він особисто або за його дорученням представник отримав вказані припис та/або розпорядження або вони були надіслані йому органом контролю у спосіб, визначений пунктом 2.15 розділу II цього Порядку. Докази надсилання припису та/або розпорядження арбітражному керуючому є невід'ємною частиною матеріалів перевірки та зберігаються за місцезнаходженням органу контролю, який виніс припис та/або розпорядження (п.6.9.2). Відповідно до п.6.12 Порядку №1284/5 у приписі міститься інформація про виявлені під час перевірки порушення, що усунути неможливо, та зобов'язання арбітражного керуючого не допускати аналогічних порушень. У разі якщо арбітражним керуючим протягом року не вчинено аналогічних вказаним у приписі порушень, припис вважається виконаним.

Судом встановлено, що на підставі наказу Мін'юсту від 22.09.2014 № 200/7 «Про затвердження Плану перевірок діяльності арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) на IV квартал 2014 року» Головним управлінням юстиції у Черкаській області відповідачем прийнято наказ «Про проведення планової невиїзної перевірки арбітражного керуючого ОСОБА_1» від 03.11.2014 №439/03 (а.с.101), яким визначено підстави та склад комісії для проведення перевірки із працівників відділу з питань банкрутства, предмет, місце та строки проведення відповідної перевірки. На підставі зазначеного наказу було оформлено посвідчення на проведення планової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 від 04.11.2014 №33 (а.с.102) та повідомлення про проведення перевірки від 04.11.2014 №33 (а.с.103). Планову невиїзну перевірку діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_1 під час виконання ним поноважень у справах про банкрутство ТОВ «Памір-Сервіс», СТОВ «Людмила» та ТОВ «Компанія «Арка» було проведено комісією у період з 17 до 25 листопада 2014 року, про що складено довідку про результати перевірки від 25.11.2014 №31 (а.с.105-118). У резолютивній частині довідки зазначено виявлені під час перевірки порушення, у тому числі порушення ч.5 ст.44 Закону №2343 у редакції після 19.01.2013, а саме: ліквідатором СТОВ «Людмила» ОСОБА_1 здійснено продаж майна банкрута частинами без попереднього його продажу у вигляді цілісного майнового комплексу. Позивачем подано заперечення до довідки від 01.12.2014 №01-20/274-2014 (а.с.57-60). Комісією було досліджено викладені у запереченнях обставини та доводи, що відображено у описовій частині акту перевірки від 04.12.2014 №31 (а.с.119-121). Порушення позивачем норм чинного законодавства, зазначені в довідці за результатами перевірки його діяльності від 25.11.2014 № 31 були зафіксовані комісією у акті від 04.12.2014 №31. Головним управлінням юстиції у Черкаській області у приписі 08.12.2014 №13 (а.с.8) зазначено: згідно з актом перевірки від 04.12.2014 №31 виявлено порушення і вирішено винести арбітражному керуючому ОСОБА_1 припис щодо недопущення арбітражним керуючим у подальшій діяльності аналогічних порушень.

У позовній вимозі стосовно протиправності припису йдеться про незгоду з частиною виявленого порушення - щодо ч.5 ст.44 Закону №2343 у редакції після 19.01.2013, проте з іншою частиною констатованих актом порушень позивач погоджується. Натомість, припис стосується загального висновку множини порушень: «недопущення арбітражним керуючим у подальшій діяльності аналогічних порушень».

Відповідно п.11 прикінцевих та перехідних положень Закону №2343 у редакції після 19.01.2013, положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Згідно п.40 інформаційного листа ВГСУ від 28.03.2013 № 0106/606/2013 зазначено, що положення Закону №2343, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство (розділ IV Закону №4212 «Продаж майна у провадженні у справі про банкрутство» та статті Закону №4212, що визначають процедури санації та ліквідації), застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання ним чинності, з урахуванням викладеного у п.33 цього листа. Якщо процедура продажу майна боржника розпочата до набрання чинності Законом №4212, то вона повинна бути завершена у порядку, передбаченому у попередній редакції Закону, у разі якщо станом на 19.01.2013 здійснено публікацію оголошення про продаж майна або комітетом кредиторів встановлено порядок реалізації майна боржника.

Згідно ч.5 ст.44 Закону №4212 ліквідатор здійснює продаж майна боржника у вигляді цілісного майнового комплексу. У разі якщо продати майно боржника у вигляді цілісного майнового комплексу не вдалося, ліквідатор здійснює продаж майна боржника частинами.

Приймаючи до уваги, що до 19.01.2013 публікацію оголошення про продаж майна банкрута не було здійснено (залишено без публікації оголошення про проведення аукціону з продажу майна СТОВ «Людмила», надісланого листом Першої української міжрегіональної товарної біржі), що підтверджується листом Мін`юсту від 18.06.2014 №10028-0-33-14/132 (а.с.25) у відповідь на запит позивача від 23.05.2014 №05-25, ліквідатор мав застосовувати при реалізації майна банкрута норми Закону №2343 у редакції після 19.01.2013.

Відповідно ст.43 Закону №2343 у редакції після 19.01.2013 майно, що належить реалізації у ліквідаційній процедурі, оцінюється ліквідатором. Початковою вартістю цілісного майнового комплексу є сукупність визнаних у встановленому цим Законом порядку вимог кредиторів. Під час продажу майна банкрута на аукціоні вартість майна, що визначається ліквідатором, є початковою вартістю. Згідно ч.5 ст.44 Закону №2343 у редакції після 19.01.2013, ліквідатор здійснює продаж майна боржника у вигляді цілісного майнового комплексу. У разі якщо продати майно боржника у вигляді цілісного майнового комплексу не вдалося, ліквідатор здійснює продаж майна боржника частинами. Судом встановлено, та не заперечуються сторонами, що арбітражний керуючий не здійснював продаж майна банкрута саме як цілісного майнового комплексу.

Відповідно Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 №34/5 індивідуальні акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушено. Наявність спору про суб'єктивне право або законний інтерес припускає наявність суб'єктів, що спорять із конфліктуючими юридичними інтересами, тобто сторін незалежно від характеру матеріально-правового зв'язку між ними.

Стаття 17 КАС України встановлює, що компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Метою адміністративного позову є захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права чи охоронюваного законом інтересу, а також охорона публічного правопорядку, встановленого законодавством для того чи іншого типу публічно - правових відносин, із яких виник підвідомчий адміністративному суду спір. Ціль позову обумовлює такі його істотні ознаки, як наявність сторін, що офіційно конфліктують у адміністративно-судовому провадженні. Адміністративний позов може бути пред'явлений як особою, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин, так і іншими особами, уповноваженими на те законом. Сама вимога про захист прав, свобод та законних інтересів має процесуальну форму позовної заяви, що повинна містити вказівку на те, хто та на чию користь вимагає (сторони), а також що та на підставі чого вимагає (предмет і підстава позову). Безпосереднім предметом адміністративно-судового захисту реалізації того чи іншого права є суб'єктивне публічне право, а опосередкованим предметом - те суб'єктивне право, реалізація якого стала ускладнена або неможлива унаслідок неправомірних рішень, дій та бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Позивачем не надано доказів на підтвердження обставин неможливості або ускладнення здійснення діяльності арбітражного керуючого з метою забезпечення захисту (відновлення) порушеного права.

Під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, мають перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам, у тому числі, чи прийняті вони з метою, з якою це повноваження надано (постанова ВСУ від 27.05.2014 №21-108а14).

Представником позивача не зазначено у чому саме полягає порушення його прав, доказів на підтвердження фактів порушення прав позивача не було надано та не зазначено, які нові права і обов'язки виникли у позивача згідно з приписом Головного управління юстиції у Черкаській області Міністерства юстиції України про недопущення повторних порушень від 08.12.2014 №13, у частині зазначення порушень ч.5 ст.44 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції після 19.01.2013 щодо утриматися від дій на майбутнє.

Порядок № 1284/5 (п.2.12) реалізує положення ч.1 ст.106 Закону №2343 та повинен забезпечувати захист арбітражного керуючого від зловживання правом учасників провадження справи про банкрутство щодо подання на арбітражного керуючого аналогічних по суті скарг. Контроль за діяльністю арбітражних керуючих є одним з основних повноважень Мін`юсту як державного органу з питань банкрутства, що здійснюється шляхом проведення планових та позапланових перевірок: складання довідки про результати перевірки, усунення виявлених порушень та (або) надання арбітражним керуючим заперечень до довідки та за результатами складання акта перевірки. Сутність такого контролю за діяльністю полягає у спостереженні та перевірці їх діяльності відповідно до законодавчо визначених вимог, контролю за додержанням ліцензійних умов провадження, а також у запобіганні та виправленні можливих помилок і неправомірних дій, що перешкоджають діяльності арбітражних керуючих. недопущення проведення повторних перевірок з одних і тих самих питань.

Відповідно до п.22 Положення про Дисциплінарну комісію арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), затвердженого наказом Мін'юсту від 11.01.2013 № 81/5, зареєстрованого в Мін'юсті 14.01.2013 за № 112/22644, заяви або скарги щодо діяльності арбітражного керуючого та матеріали перевірки структурного підрозділу щодо оприлюднених фактів, що принижують честь і гідність арбітражного керуючого, розглядаються Комісією на її засіданнях протягом місяця з дня їх надходження. Позивачем не поставлено під сумнів підстави і порядок проведення перевірки і не надано доказів: того, що акт перевірки було оскаржено до дисциплінарної комісії Мін'юсту України та відповідних результатів - рішення про скасування висновків акта чи доручення про проведення повторної перевірки,та щодо відсутності/наявності вимоги про залучення до проведення перевірки найбільш досвідчених і висококваліфікованих арбітражних керуючих чи оскарження дій комісії.

Обставини, встановлені у рішеннях суду, у тому числі ухвалах та постановах господарського суду у справі про банкрутство, що набрали законної сили, не можуть бути предметом перевірки та дослідженню комісією не підлягають.

Можливість «винести арбітражному керуючому ОСОБА_1 припис щодо недопущення арбітражним керуючим у подальшій діяльності аналогічних порушень», як така, не підлягає доказуванню. Сама по собі можливість правопорушень у майбутньому не може бути доведена доказами. Тобто, настання події у майбутньому не може бути доведено у суді, а тому припис щодо рекомендації (вказівки) на майбутнє «недопущення у подальшому» не може бути неправомірною, протиправною.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частинами 1 та 2 ст.71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч.1 ст.69 КАС України доказами у адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін та доказів у справі.

Дослідивши наявні у справі докази, враховуючи надані сторонами пояснення та докази на їх підтвердження, проаналізувавши дії відповідача на предмет відповідності чинному законодавству у контексті заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що відповідач здійснюючи заходи контролю стосовно арбітражного керуючого ОСОБА_1 діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано і не порушував права та законні інтереси позивача.

Відповідно до ст.162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування.

Згідно ч.2 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Враховуючи, що відповідачем не здійснювались судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати, що належить стягнути із позивача, відсутні.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що у частині оскаржуваний припис від 08.12.2014 №13 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства і не порушує прав позивача, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 69, 71, 86, 94, 160, 162, 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 20 лютого 2015 року.

Суддя Л.В.Трофімова