Справа № 2а-/1308/10/12 2а-483/11
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року Справа № 76374/12/9104
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Лущак О.В.

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Жовківського районного суду Львівської області від 16 березня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області, третя особа - ОСОБА_3 про визнання протиправними рішень,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 21.03.2011 року звернувся в суд з адміністративним позовом до Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області, третя особа - ОСОБА_3 в якому просив визнати неправомірними рішення від 24.01.2008 року №5 «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_3 в кварталі індивідуальної житлової забудови по АДРЕСА_1» та від 29.09.2010 року №8 «Про відміну рішення №6 від 21.12.2001 року «Про надання у постійне користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель (присадибна ділянка) ОСОБА_4.», як таке, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 16 березня 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апелянт зазначає, що, передавши ділянку третій особі, грубо порушив процедуру такого передання, допустивши факт подвійного розпорядження однією тією ж самою земельною ділянкою та одночасне існування двох рішень.

Також суд не взяв до уваги той факт, що після винесення спірних рішень відповідачем і до сьогоднішнього дня позивач відкрито, безперешкодно користується виділеною земельною ділянкою і відповідач за весь цей період з 2001 року не мав ніяких зауважень щодо його користування ділянкою, сумлінно сплачував земельний податок .

Відповідач жодного разу не звертався до позивача із усними чи письмовими зауваженнями, попередженнями щодо користування земельною ділянкою, нецільового використання земельної ділянки чи порушення будь - яких інших норм земельного законодавства, пов»язаних з правом постійного користування земельною ділянкою, які б давали відповідачу право та законну підставу вилучити земельну ділянку і передати її третій особі.

Крім того, відповідач жодного рішення за 2001-2008 роки про припинення чи вилучення в порядку ст. 149 ЗК України не виносив, відтак вважає, що його право постійного користувача спірною земельною ділянкою не припинено.

Представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримав з зазначених в ній підстав.

Представник відповідача та третя особа вимоги апеляційної скарги заперечили , вважаючи ухвалене рішення законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, позивача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішення Грядівської сільської ради №6 від 21.12.2001 року ОСОБА_4 було надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,15 га в АДРЕСА_1 для індивідуального будівництва. В пунктах 2, 3 даного рішення зазначено, що право користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядником меж земельної ділянки і натурі і одержання документу, що підтверджує таке, та зобов»язано ОСОБА_4 у місячний термін з моменту винесення рішення отримати в районного архітектора будівельний паспорт на забудову індивідуальної земельної ділянки та дозвіл на право закладки фундаменту під індивідуальне будівництво.

Рішення 15-ї сесії Грядівської сільської ради №5 від 24.01.2008 року цю ж земельну ділянку, яка знаходиться в АДРЕСА_1 площею 1500 кв.м в кварталі індивідуальної забудови передано у приватну власність ОСОБА_3 і зобов'язано його оформити проект документації на забудову, дозвіл на закладку фундаменту, що ним виконано.

Оскільки виник спір між позивачем і третьою особою щодо користування земельною ділянкою, ОСОБА_3 звернувся у прокуратуру Жовківського району Львівської області. Прокуратурою рішення Грядівської сільської ради №6 від 21.12.2001 року про надання у постійне користування земельної ділянки ОСОБА_4 було опротестовано з тих підстав, що ділянка надана в порушення вимог ст.ст.7,17 ЗК України в редакції 1990 року.

За результатами розгляду протесту прокурора Жовківського району рішенням №8 від 29.09.2010 року позачергової 36-ї сесії 1У-демократичного скликання Грядівської сільської ради відмінено рішення №6 від 21.12.2001 року Грядівської сільської ради «Про надання у постійне користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель», яким було надано ОСОБА_4 у постійне користування земельну ділянку площею 0,15 га в АДРЕСА_1 для індивідуального будівництва.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право на користування земельною ділянкою у позивача не настало, так як ним не було дотримано вимог п.п.2,3 рішення сільської ради про надання йому у користування земельної ділянки, зокрема, не було встановлено межі земельної ділянки в натурі і, відповідно, не було одержано про це підтверджуючого документу, а також у встановлений рішенням місячний термін, і до вересня 2009 року, не було виготовлено будівельного паспорта і дозволу на забудову.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що рішенням Грядівської сільської ради №6 від 21.12.2001 року «Про надання у постійне користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель /присадибна земельна ділянка/» згідно ст.ст.7,9,67 ЗК України ОСОБА_4 було надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,15 га в АДРЕСА_1 для індивідуального будівництва згідно генплану забудови кварталу і зобов»язано отримати будівельний паспорт і дозвіл на закладку фундаменту.

Розмір земельної ділянки та її межі визначені генпланом забудови, тому позивач приступив до користування цією земельною ділянкою- у зв»язку з її складним рельєфом (на схилі) підсипав грунтом, вирівняв поверхню, частину переорав і підвищив родючість грунту та завіз будівельні матеріали.( а.с.9).

Згідно довідки сільського голови №835 від 01.11. 2011 року ОСОБА_4 з 2001 року по 2008 рік включно користувався спірною земельною ділянкою і сплачував земельний податок.( а.с.41).

З пояснень позивача та третьої особи слідує, що позивач користується спірною земельною ділянкою до даного часу, а відтак апеляційний суд вважає, що позивач правомірно набув права користування земельною ділянкою, тобто своє право реалізував і таке землекористування ніким у законний спосіб не припинено.

Відносно не оформлення документів на виділену земельну ділянку, беручи до уваги Рішення Конституційного суду України від 22.09.2005 року щодо неконституційності положень п.6 розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України про обов»язковість такого оформлення до 01.01.2008 року, колегія суддів зазначає, що, оскільки земельна ділянка була надана до 01.01.2002 року і позивач продовжує нею користуватися, то він вправі оформити ці документи в подальшому.

Відповідно до ст.7 ЗК України (в редакції 1990р.), у постійне користування громадянам земля надається Радами із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, сільськогосподарським підприємствам і організаціям, громадським об'єднанням, релігійним організаціям, промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам, організаціям, організаціям для потреб оборони.

Згідно вимог ст.17 ЗК України (в редакції 1990 р.) земельні ділянки для індивідуального будівництва Ради мали право передавати у власність за заявою громадянина. В заяві про передачу ділянки у власність громадянин зазначає розмір ділянки і місце розташування, мета її використання і склад сім»ї.

Відповідна рада розглядала заяву і в разі згоди передати ділянку у власність громадянина, замовляє у землевпорядній установі розробку проекту її відведення. Проект відведення погоджувався з сільською радою, районним (міським) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органом, органом архітектури і подавався до районного ради для прийняття рішення про передачу громадянину ділянки у власність. В заяві про передачу ділянки у власність громадянин зазначає розмір ділянки і місце розташування, мета її використання ї і склад сім»ї.

Відповідно до ст.67 ЗК України (в редакції 1990 р.) громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Розмір земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва не повинен перевищувати 0,1 гектара, будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

З рішення Грядівської сільської ради №6 від 21.12.2001 року «Про надання у постійне користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель /присадибна земельна ділянка/» видно, що позивачу спірну земельну ділянку було надано у постійне користування згідно ст.ст.7,9,67 ЗК України (в редакції 1990 р.).

Виходячи з вимог ст. 67 ЗК України (в редакції 1990 р.) це рішення не суперечить вказаним нормам ЗК України, так як ними для будівництва індивідуальних жилих будинків передбачалось або передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування.

Тому, категоричний висновок прокурора у протесті, з яким погодився відповідач та суд першої інстанції, що розглядуване рішення є незаконним із-за того, що для індивідуального будівництва земельна ділянка надавалася тільки у власність, а відтак, воно суперечить ст..ст.7,17 України (в редакції 1990 р.) є непереконливим.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що незаконність рішення Грядівської сільської ради №6 від 21.12.2001 року виникла після того, коли його земельну ділянку було надано відповідачем третій особі - ОСОБА_3 в 2008 році і виник судовий спір про цю ділянку.

Так, з рішення 15-ї сесії Грядівської сільської ради №5 від 24.01.2008 року видно, що цю ж земельну ділянку площею 0,15 га., яка знаходиться в АДРЕСА_1 в кварталі індивідуальної забудови передано у приватну власність ОСОБА_3

Останнє рішення не відповідає закону, оскільки відповідач жодного рішення за 2001-2008 роки про припинення чи вилучення в порядку ст. 149 ЗК України не виносив,

Так,згідно ст. 141 ЗК України ( в редакції 2001 року) підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Згідно ст. 149. ЗК України ( в редакції 2001 року) земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.( п.10)

При апеляційному розгляді представник відповідача доказів незаконності надання в користування спірної земельної ділянки позивачу в 2001 році не навів, як і не представив судового рішення про вилучення такої чи згоду позивача .

Виходячи з того, що позивач проживає в квартирі, яка належить КСП «Гряда», що непридатна для проживання і потребує капітального ремонту з сім»єю в складі 4-ох чол. ( а.с.40,41), колегія суддів вважає,що оскаржені рішення прийняті відповідачем без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання принципу рівності перед законом, у тому числі, запобігання несправедливій дискримінації, прийняття яких спричинили надання незаконних переваг іншій особі ( ст.2 КАС України ).

Крім того, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Водночас у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні, згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Окрім цього, в Рішенні № 7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

На думку колегії суддів, після надання в користування спірної земельної ділянки з 2001року року позивач правомірно користується цією земельною ділянкою і для надання цієї ж земельної ділянки іншій особі, слід було припинити первинного землекористування -позивача у встановлений законом спосіб.

Згідно ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до п.3, 4 ст.202 КАС України підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновки суду спростовують, а тому такі підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198 п.3, 202, 205 ч.2, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Жовківського районного суду Львівської області від 16 березня 2012 року у справі №2а-483/11 скасувати і прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати неправомірними рішення Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області від 24.01.2008 року №5 «Про передачу земельної ділянки у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_3 в кварталі індивідуальної житлової забудови по АДРЕСА_1» та від 29.09.2010 року №8 «Про відміну рішення №6 від 21.12.2001 року «Про надання у постійне користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель (присадибна ділянка) ОСОБА_4.».

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складання постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складання постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І. Рибачук

Постанова у повному обсязі складена 07.02.2015 року.