Справа № 681/1115/14-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 681/1115/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Боб'як Б.В.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

17 лютого 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Сторчака В. Ю. Мельник-Томенко Ж. М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Марцісь Ю.А.,

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Полонського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до Полонської міської ради (далі - відповідач 1) та виконавчого комітету Полонської міської ради Хмельницької області (далі - відповідач 2), третя особа - ОСОБА_4 про визнання неправомірними та скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача в якому просила: визнати незаконним рішення відповідача 1 від 26.12.2011 № 10, щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою на АДРЕСА_1, та скасувати його; визнати незаконним рішення відповідача 1 від 14.03.2012 № 11 щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передати земельні ділянки в короткострокову оренду фізичним особам та суб'єктам підприємницької діяльності та скасувати його; визнати незаконним рішення відповідача 1 від 30.08.2012 № 13 про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення та скасування його; визнати незаконним рішення відповідача 1 від 27.12.2012 № 14 про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення та скасування його; зобов'язати відповідача 1 дати відповідь на звернення № Б-1619 від 15.12.2011, № Б-1650 від 22.12.2011 та № Б-1657 від 26.12.2011; визнати незаконним акт встановлення меж на АДРЕСА_1 між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та скасувати його; визнати незаконним акт встановлення та погодження зовнішніх меж землеволодіння третьої особи від 2012 року; визнати незаконним Державний акт на земельну ділянку на АДРЕСА_1 на ім'я третьої особи та скасувати його.

Постановою Полонського районного суду Вінницької області від 23.12.2014 позов задоволено частково: визнано незаконною та протиправною бездіяльність відповідача 2 і зобов'язано його розглянути заяви позивача від 15.12.2011, від 22.12.2011 та від 26.12.2011 та інформувати її у встановленому порядку, передбачену чинним законодавством України. Іншу частину позовних вимог залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та просили колегію суддів її задовольнити.

Представники відповідачів в судове засідання не з'явились хоча були належним чином повідомлені.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача та його представника, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Постанова суду першої інстанції в частині визнання незаконною та протиправною бездіяльність виконавчого комітету Полонської міської ради і зобов'язання його розглянути заяви позивача від 15.12.2011, від 22.12.2011 та від 26.12.2011 та інформувати її у встановленому порядку, передбаченому чинним законодавством України, позивачем в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому колегією суддів в цій частині рішення не переглядається.

Судом першої інстанції встановлено, що Полонське районне товариство інвалідів 18.04.2008 продало ОСОБА_5 нежитлове приміщення в м. Полонному на АДРЕСА_1. Вказане приміщення 02.09.2009 ОСОБА_5 продав ОСОБА_6, а ОСОБА_6 23.11.2011 продала вказане приміщення ОСОБА_4 Рішенням сесії Ради №10 від 26.12.2011 ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку для будівництва та обслуговування придбаного нею приміщення з метою надання ділянки в оренду. Рішенням сесії Ради №11 від 14.03.2012 затверджено проект відводу земельної ділянки в оренду ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Рішенням сесії Ради №13 від 30.08.2012 ОСОБА_4 продано земельну ділянку на АДРЕСА_1, а рішенням сесії Ради №14 від 27.12.2012 для ОСОБА_4 визначено ціну проданої земельної ділянки для обслуговування будівель. Між приміщеннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 межі встановлено актом комісії Ради від 04.01.2012 з якого вбачається, що межі встановлено з врахуванням розмірів земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 на праві власності відповідно до Державного акту від 10.10.2006.

При цьому 15.12.2011 ОСОБА_2 звернулася до Ради із заявою, в якій вказала, що вона припускає, що приміщення було продано на підставі підроблених документів і вона оскаржила дії Ради в судовому порядку в 2010 році. Власником будівлі став ОСОБА_4 та з його слів їй стало відомо, що він хоче будувати на цій земельній ділянці нове приміщення. Просить Раду врахувати, що вона займається книжковим бізнесом, має намір здійснити прибудову і при прийнятті рішення про надання дозволу на будівництво на АДРЕСА_1 просить врахувати будівельні та санітарні норми. Відповіді на вказану заяву Рада не надала.

15 грудня 2011 року ОСОБА_2 звернулася до Ради із заявою про те, що просить виділити їй в оренду або в користування земельну ділянку розміром один метр за її складським приміщенням, оскільки переглядаючи документи попереднього власника ОСОБА_8 вона виявила, що межа проходила на віддалі одного метра від складського приміщення.

Окрім цього, 26.12.2012 ОСОБА_2 звернулася до Ради із заявою, в якій зазначено, що Виконком 24.04.2008 надав ОСОБА_5 дозвіл на реконструкцію нежитлового приміщення, яке було в аварійному стані. Вказане рішення позивачка оскаржує в судовому порядку, справа на розгляді апеляційного суду. За цей час власником будівлі став ОСОБА_9 і подає до міської ради клопотання про виділення йому земельної ділянки. Вважає, що виділення земельної ділянки ОСОБА_9 є незаконним.

Рішенням сесії Ради №10 від 26.12.2011 залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про виділення їй додаткової земельної ділянки, оскільки земельна ділянка відноситься до території загального користування іншого будинку.

Так, вказані обставини підтверджені письмовими доказами - рішеннями сесій Ради, заявами ОСОБА_2, договорами купівлі-продажу нежитлового приміщення на АДРЕСА_1, актом виносу в натурі земельної ділянки та схемою земельної ділянки будівлі АДРЕСА_1, державним актом на право приватної власності земельної ділянки ОСОБА_2, актом встановлення меж від 04.01.2012, договором оренди землі ОСОБА_4 від 08.06.2012, протоколом 18 сесії 6 скликання Ради, витягом про державну реєстрацію права приватної власності на нежитлову будівлю ОСОБА_4

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про те, що ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку, виділену їй для обслуговування нежитлового приміщення внаслідок ухвалення незаконних рішень сесій Ради і, тим самим було порушено її права, не підтверджені жодними доказами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 13, 14 Конституції України, Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

В силу ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі Закон №280/97-ВР) міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад (ст. 12 Земельного кодексу України).

Пунктами 34, 42 ч.1 ст. 26 Закону №280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин; затверджуються в установленому порядку місцеві містобудівні програми, генеральні плани забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Разом з тим до делегованих повноважень виконкому належить підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою (п.п.8,9 ст.33 Закону №280/97-ВР).

Частиною 1 ст. 120 Земельного кодексу України передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право користування земельною ділянкою може переходити на підставі договору оренди.

Згідно ч. 1 ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатися у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою, а згідно ч. 2 ст. 158 цього Кодексу виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Як було встановлено вище та підтверджується матеріалами справи, зокрема, рішенням сесії Ради №10 від 26.12.2011 ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку для будівництва та обслуговування придбаного нею приміщення з метою надання ділянки в оренду. Рішенням сесії Ради №11 від 14.03.2012 затверджено проект відводу земельної ділянки в оренду ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Рішенням сесії Ради №13 від 30.08.2012 ОСОБА_4 продано земельну ділянку на АДРЕСА_1, а рішенням сесії Ради №14 від 27.12.2012 для ОСОБА_4 визначено ціну проданої земельної ділянки для обслуговування будівель.

Приймаючи вказані рішенні відповідач 1 діяв у відповідності до положень ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України.

Таким чином, доводи позивача про те, що ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку, виділену їй для обслуговування нежитлового приміщення внаслідок ухвалення незаконних рішень сесій Ради і тим самим цим рішенням було порушено право позивача не підтверджені жодними доказами, а тому підстав визнавати незаконними спірні рішення в суду відсутні.

Оскільки доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Полонського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2014 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 24 лютого 2015 року.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Мельник-Томенко Ж. М.

Сторчак В. Ю.