Справа № 802/4192/14-а
Суддя: Жернаков Михайло Володимирович
Дата ухвалення: 2015-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 лютого 2015 р. Справа № 802/4192/14-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Жернакова М. В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука В. В.,

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області Левчук Ірини Вікторівни, Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області

про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області Левчук Ірини Вікторівни (далі - державний реєстратор Левчук І. В., відповідач 1), Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області (далі - РС Вінницького МУЮ Вінницької області, відповідач 2), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 17528746 від 27.11.2014 державного реєстратора Левчук І. В.;

- зобов'язати РС Вінницького МУЮ Вінницької області зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.10.2014 № 127/11975/14-ц.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона подала всі необхідні для проведення державної реєстрації права власності на належну їй 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 документи, проте оскарженим рішенням їй відмовлено у державній реєстрації права власності. На переконання позивача, посилання відповідача 1 на підстави відмови є протиправними, оскільки відчуження нерухомого майна не відбувалося, відтак згода іпотекодержателя-банку в такому випадку не потрібна.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та просила суд задовольнити адміністративний позов.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) особи, які беруть участь у справі, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі, які не можуть з поважних причин прибути до суду, зобов'язані завчасно повідомити про це суд.

Жодних повідомлень від відповідача про неможливість прибуття в судове засідання до суду не надходило.

Провадження у справі відкрите ухвалою судді 08.12.2014. Цією ухвалою відповідачу запропоновано у строк до 23.12.2014 через відділ прийому суду подати письмові заперечення проти позову та докази, які у нього є, та зобов'язано, у разі наявності у відповідача заперечень проти позову, надати суду у зазначений вище термін (до 23.12.2014) всі матеріали, що були взяті ним під час прийняття оскаржуваного у справі рішення. Разом з тим, жодних доказів відповідач у зазначений строк суду не надав.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України в разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відтак, суд вважає за можливе провести розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріалами справи, суд установив такі фактичні обставини.

Рішенням від 14.10.2014 у справі № 127/11975/14-ц Вінницький міський суд Вінницької області поділив майно подружжя, яке належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

13.11.2014 позивач звернулася з заявою до відповідача 2 про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.10.2014.

Рішенням від 14.11.2014 № 17223870, яке позивач отримала 21.11.2014, державний реєстратор Левчук І. В. зупинила розгляд заяви позивача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у зв'язку з тим, що не подані всі необхідні документи, а саме документ, що підтверджує факт надання іпотекодержателем згоди на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна.

21.11.2014 ОСОБА_1 звернулася з відповідною заявою до іпотекодержателя - банку ПАТ "ОТП Банк", який є правонаступником АКБ "Райффайзенбанк Україна".

На вказане звернення банк надав відповідь про те, що не заперечує проти задоволення прохання позивача, однак зазначив, що необхідною умовою надання такого дозволу є актуалізація вказаних змін в кредитному договорі та договорі іпотеки, що потребує згоди боржника.

Рішенням від 27.11.2014 за № 17528746 державний реєстратор прав на нерухоме майно Левчук І. В. відмовив ОСОБА_1 у державній реєстрації права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Своє рішення державний реєстратор мотивує тим, що заявник після завершення п'ятиденного строку з дня отримання письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунула обставин, що були підставою для прийняття такого рішення: не подала документ, що підтверджує факт надання іпотекодержателем - АКБ "Райффайзенбанк Україна" згоди на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна.

Вважаючи рішення протиправним та таким, що порушує законні права та інтереси, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

Визначаючися щодо позовних вимог, суд виходив з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон 1952-IV) і Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 (далі - Порядок № 868).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав є обов'язковою.

Пункт 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV передбачає, що обов'язковій державній реєстрації підлягає право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Згідно з п. 37 Порядку № 868 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Частиною 1 ст.15 Закону № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації і т.д.

Позивач звернулася з заявою до відповідача 2 про державну реєстрацію права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.10.2014.

У рішенні про відмову в державній реєстрації відповідач 1 посилається на ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року" № 1952-1V (без зазначення конкретної обставини з посиланням на відповідний пункт вказаної статті) пункти 20 та 28 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

За змістом ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна, розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Відповідно до пункту 20 Порядку за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації.

Згідно з п. 28 порядку державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" .

У рішенні №17528746 від 27.11.2014 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень відповідач 1 зазначає, що позивач не подала всі необхідні документи, а саме документ, що підтверджує факт надання іпотекодержателем згоди на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна.

Згідно з п. 40 Порядку № 868 для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає документ, що підтверджує факт надання іпотекодержателем або контролюючим органом згоди на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна.

З аналізу змісту вказаних положень суд робить висновок, що для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці, згода іпотекодержателя необхідна саме на відчуження або передачу на іншому речовому праві майна.

За змістом ч. ч. 1 і 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того на чиє ім'я воно зареєстровано, що закріплено також п. 23 постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 № 11.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, що передбачає ч. 1 ст.70 СК України.

Право власності у позивача виникло на 1/2 частку квартири внаслідок поділу спільного майна подружжя, яке перебувало в іпотеці, на підставі рішення суду, тобто відчуження не відбувалось, а відтак згода іпотекодержателя не є обов'язковою.

Статтею 21 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", передбачено порядок дій щодо реєстрації прав у разі, поділу об'єкта, на який зареєстровані обтяження, а саме:

У разі поділу об'єкта нерухомого майна або виділу частки з об'єкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, реєстраційний номер цього об'єкта скасовується. Водночас для кожного з новостворених об'єктів нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав і нова реєстраційна справа, кожному, з таких об'єктів присвоюється новий реєстраційний номер.

Записи про речові орава та їх обтяження щодо об'єкта, який поділяється, або при виділі частки із цього об'єкта переносяться до розділів Державного реєстру прав, що відкриті на кожний новостворений об'єкт. Якщо правочином або актом відповідного органу встановлено, що речові права та їх обтяження не поширюються на всі новостворені об'єкти нерухомого майна, записи про такі права та обтяження переносяться лише до розділів, відкритих для новостворених об'єктів, яких вони стосуються.

Оскільки відчуження або передача на іншому речовому праві майна - квартири № 29 у б. № 23 по вул. Станіславського у м. Вінниці, яке перебуває в іпотеці, не відбулася, згода іпотекодержателя в такому випадку не є обов'язковою для реєстрації права власності позивача на 1/2 вказаного майна.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 17528746 від 27.11.2014 державного реєстратора Левчук І. В. є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання РС Вінницького МУЮ Вінницької області зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.10.2014 № 127/11975/14-ц суд зазначає таке.

Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У Постанові від 21 жовтня 2010 року №П-278/10 Вищий адміністративний суд України зазначає, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 № 21-87а13.

Враховуючи викладене, суд позбавлений процесуальної можливості перебирати на себе повноваження, що належать виключно до компетенції відповідача 2, а також зобов'язувати відповідача 2 - суб'єкта владних повноважень вчиняти певні дії чи приймати рішення за умови настання чи встановлення певних обставин.

Водночас частиною 2 статті 11 КАС України допускається вихід суду за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З урахуванням викладеного, з метою захисту порушеного права позивача суд вважає за потрібне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати РС Вінницького МУЮ Вінницької області повторно розглянути питання щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 з урахуванням висновків суду в цій адміністративній справі.

При цьому, приймаючи таке рішення, суд керується нормами п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України, відповідно до яких у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. В той же час згідно з ч. 2 ст. 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач 1 як суб'єкт владних повноважень не довів суду правомірності оскаржуваного рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 17528746 від 27.11.2014.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Визначаючися щодо позовних вимог, суд виходив з такого.

Правила розподілу судових витрат визначені статтею 94 КАС України. Відповідно до частини третьої зазначеної статті якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При зверненні до суду з адміністративним позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 73,08 грн., що підтверджується квитанцією від 05.12.2014 № 14.

Зважаючи на те, що позов задоволено частково, за правилами пункту 3 частини 1 статті 94 КАС України з Державного бюджету України на користь позивача необхідно присудити судові витрати у сумі 54,81 грн.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 17528746 від 27.11.2014 державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області Левчук Ірини Вікторівни.

Зобов'язати Реєстраційну службу Вінницького міського управління юстиції Вінницької області повторно розглянути питання щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.10.2014 № 127/11975/14-ц з урахуванням висновків суду в цій адміністративній справі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь позивача ОСОБА_1 здійснені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 54,81 грн.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жернаков Михайло Володимирович