Справа № 2а-405/10/0770
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року м. Львів Справа № 876/9197/13

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Багрія В.М., Старунського Д.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2013 року по справі № 2а-405/10/0770 за позовом Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Закритого акціонерного товариства «Мукачівський лісокомбінат», Малого приватного підприємства «Полімер і К», фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемних правочинів та стягнення коштів у дохід держави,

ВСТАНОВИВ:

Свалявська міжрайонна державна податкова інспекція Закарпатської області (далі - Свалявська МДПІ) 10 лютого 2010 року звернулась до суду з адміністративним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Закритого акціонерного товариства «Мукачівський лісокомбінат» (далі - ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат»), Малого приватного підприємства «Полімер і К» (далі - МПП «Полімер і К»), фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила застосувати наслідки нікчемних правочинів і відповідно до статті 208 Господарського кодексу України стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 кошти, отримані по взаємовідносинах з ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» в сумі 64282.09 грн. та по взаємовідносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 в сумі 152000.00 грн., з МПП «Полімер і К» кошти, отримані по взаємовідносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 в сумі 307305.99 грн., з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 кошти, отримані по взаємовідносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 в сумі 150201.00 грн., з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 кошти, отримані по взаємовідносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 в сумі 30000.00 грн.

Позов обґрунтовувала посиланням на те, що актом перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 від 20 березня 2009 року № 6/1700/НОМЕР_1 встановлено факти укладення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 правочинів з ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, МПП «Полімер і К», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 за період з 01 січня 2006 року по 30 вересня 2008 року, які не відповідають вимогам частин 1, 5 статті 203, статті 215, статті 216 Цивільного кодексу України та на підставі припису статті 228 зазначеного Кодексу суперечать моральним засадам суспільства, порушують публічний порядок, оскільки спрямовані на заволодіння майном держави та дохідної частини бюджету, а отже, є нікчемними.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2013 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою суду, Свалявська МДПІ подала апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на обставини, викладені в позовній заяві, а також на те, що судом першої інстанції не враховано, що згідно з частиною 4 статті 258 Цивільного кодексу України до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину застосовується спеціальна позовна давність тривалістю десять років.

Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому на підставі пункту 2 частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Свалявською МДПІ проведено позапланову документальну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за період з 01 січня 2006 року по 30 вересня 2008 року, за результатами якої складено акт перевірки від 20 березня 2009 року № 6/1700/НОМЕР_1.

Перевіркою встановлено відсутність у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 необхідних умов для результатів відповідної господарської та економічної діяльності, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень і транспортних засобів, а також встановлено порушення нею вимог частини 1 статті 203, статей 215, 216, 228, 662, 655, 656 Цивільного кодексу України в частині недодержання в момент вчинення правочинів вимог щодо їх спрямованості на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а відтак, їх нікчемність, а саме:

правочинів, укладених з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 про придбання безалкогольних напоїв, запчастин, бетону, лісоматеріалів, послуг по очистці басейну, монтажних робіт та бетонування стяжки;

правочинів, укладених з МПП «Полімер» про придбання безалкогольних напоїв, мінеральної води, плівки п/ет;

правочинів, укладених з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 про придбання безалкогольних напоїв, плівки термоусадочної;

правочинів, укладених з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 про придбання лісоматеріалів;

правочинів, укладених з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 про придбання лісоматеріалів та інших товарно-матеріальних цінностей;

правочинів, укладених з ЗАТ «Мукачівський ЛК» на реалізацію лісоматеріалів;

правочинів, укладених з ЗАТ «Кришталеве Джерело» про надання послуг по очистці басейну;

правочинів, укладених з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 на реалізацію запчастин, бетону, інших товарно-матеріальних цінностей;

правочинів, укладених з ТзОВ «Алеф» на реалізацію лісоматеріалів та пил стрічкових і дискових;

правочинів, укладених з ПП «Мангуст» про надання послуг по монтажу перестінка та бетонування стяжки;

правочинів, укладених з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на реалізацію безалкогольних напоїв, плівки п/ет та плівки термоусадочної.

Також перевіркою було встановлено здійснення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 операцій з фінансово-грошовими потоками, які відображені у виписках банків, де зазначені реквізити правочинів, товарний характер яких не підтверджений наявними документами перевіркою, а також незабезпечення нею ведення обліку доходів та витрат та неподання податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також сум утриманого з них податку.

Вказані висновки обґрунтовані посиланням на те, що проведені фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 операції є безтоварними та здійснені з метою переведення грошових коштів з безготівкової форми у готівкову. Для цієї мети за матеріальну винагороду були зареєстровані суб'єктами підприємницької діяльності фізичні особи, які не мали на меті здійснення підприємницької діяльності, так як у них відсутні первинні та фінансові документи на придбання товарно-матеріальних цінностей, документи, що підтверджують перевезення вантажів, а також у них відсутні складські приміщення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості вказаних податковим органом в акті перевірки висновків про нікчемність згаданих вище правочинів, про що свідчить і вирок суду, що набрав законної сили, яким не доведена вина сторін правочину в намірі порушити публічний порядок у вигляді порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та/або знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного заволодіння ним. Також судом враховано пропуск позивачем строку застосування до відповідачів адміністративно-господарських санкцій, встановленого статтею 250 Господарського кодексу України.

Так, органи державної податкової служби, вказані в абзаці 1 статті 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», можуть на підставі пункту 11 цієї статті звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, які вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Таким чином, до вчинених у відповідний період правопорушень має застосовуватися той закон, під час дії якого вони здійснені.

В даному випадку нікчемні, на думку податкового органу, правочини були здійснені у 2006-2008 роках, відтак, при вирішенні справи підлягає застосуванню законодавство в редакції, чинній у цей час.

Згідно із частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частиною 5 цієї статті визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із статтею 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до частини 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 1 статті 208 Господарського кодексу України передбачено, що якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Положення статей 207 та 208 Господарського кодексу України слід застосовувати з урахуванням того, що правочин, який вчинено з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з частиною 1 статті 203 та частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу України є нікчемним, тобто недійсним в силу закону, у зв'язку з чим визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Санкції застосовуються за вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Разом із тим, за змістом частини 1 статті 208 Господарського кодексу України застосування цих санкцій можливе не за сам факт укладення зазначеної угоди, а лише в разі виконання правочину хоча б однією стороною. Санкції, встановлені частиною 1 статті 208 Господарського кодексу України, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків (зборів, інших обов'язкових платежів), зокрема, однією зі сторін договору, що є самостійним правопорушенням. Для застосування санкцій, передбачених частиною 1 статті 208 цього Кодексу, необхідним є умисел на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Податковий орган правовою підставою для висновку про нікчемність згаданих вище правочинів вказує те, що у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та її контрагентів відсутні трудові ресурси, складські приміщення, виробничі потужності для здійснення будь-якого виду діяльності, що вказує на проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди для третіх осіб, з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту, відтак, такі не мають реального товарного характеру.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що невиконання контрагентами своїх обов'язків перед бюджетом не може бути підставою для неможливості формування валових витрат та податкового кредиту на підставі господарських операцій інших суб'єктів господарювання, оскільки відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому до відповідальності може бути притягнутий лише порушник.

Крім того, слід вказати, що надаючи оцінку господарським правовідносинам і стверджуючи про нікчемність правочинів, податковий орган виходить тим самим за межі своєї компетенції щодо недійсності (нікчемності) таких правочинів. Податковий орган із стадії визначення такого правочину недійсним переходить у надання правової оцінки щодо його нікчемності, які за своєю правовою природою мають різне правове значення. Адже, встановивши наявність недійсності або нікчемність правочину, між суб'єктами господарювання, позивач має право на вирішення такого питання в межах кримінального, кримінально - процесуального законодавства.

Натомість, вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 13 грудня 2012 року по справі № 1/710/220/11 визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених частинами 4, 5 статті 191, частинами 1, 2 статті 209 Кримінального кодексу України, у зв'язку з привласненням та розтратою чужого майна та легалізації одержаних злочинним шляхом доходів, за відсутності висновку про вчинення ним злочину (злочинів), пов'язаного з укладенням правочинів, направлених на порушення суспільних, економічних та соціальних основ держави. Також слід зазначити, що в межах даної кримінальної справи відносини щодо укладення та реального виконання ОСОБА_2 правочинів з юридичними особами та фізичними особами-підприємцями згаданими вище досліджено не було.

За нормами статті 228 Цивільного кодексу України кваліфікація правочину, як нікчемного, передбачає встановлення протиправної поведінки обох або однієї з сторін договору, наявність спеціальної мети при укладенні договору, а також наявність умислу на заволодіння чужим майном (у даному випадку - на ухилення від сплати податків).

Таким чином, висновки про наявність тих чи інших ознак недійсності (нікчемності) правочинів може зробити суд, а податковому органу законодавством таких повноважень не надано.

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про недоведеність податковим органом умислу жодної із сторін згаданих правочинів, спрямованого на досягнення мети, що суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки, в матеріалах справи наявні копії податкових накладних, видаткових накладних та платіжних доручень, що підтверджують здійснення відповідачами господарських операцій, обумовлених вказаними вище правочинами.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що суб'єктом владних повноважень не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, відтак, висновок податкового органу про визнання правочину нікчемним в даному випадку є необґрунтованим, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для застосування до відповідачів наслідків недійсності правочинів та стягнення отриманих за їх результатами коштів в дохід держави.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що санкції, передбачені частиною 1 статті 208 Господарського кодексу України, є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в доход держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, тому вони не є цивільно-правовими, а адміністративно-господарськими, відтак, можуть застосовуватися лише протягом строків, установлених статтею 250 Господарського кодексу України. Початком перебігу зазначених у наведеній статті строків є дата виконання правочину.

Водночас, застосування приписів указаної норми можливе лише при встановленні судом обґрунтованості доводів податкового органу про нікчемність господарського зобов'язання (наявність складу правопорушення в діях хоча б однієї зі сторін зобов'язання, що є підставою позову про застосування санкцій). З'ясування цих обставин є необхідним незалежно від того, чи закінчилися строки застосування санкцій за укладення господарських зобов'язань з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Підтвердження доводів податкового органу про здійснення платником податку операцій з метою мінімізації податків через суб'єктів підприємництва, які завідомо не сплачують податки, зокрема в одній справі, може бути підставою для відмови у позові платнику податків в іншій справі, наприклад, про визнання незаконним податкового повідомлення-рішення, зменшення суми бюджетного відшкодування, відмову у такому тощо.

Таким чином, суд першої інстанції помилково вдався до дослідження факту пропуску податковим органом строків для застосування до відповідачів наслідків недійсності правочинів після встановлення правомірності здійснення ними господарських операцій, однак, вказане порушення не призвело до неправильного вирішення даної справи.

Вказана правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України висловленою, зокрема, у постанові від 09 лютого 2010 року по справі № 21-1547во09.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2013 року по справі № 2а-405/10/0770 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: А.І. Рибачук

Судді В.М. Багрій

Д.М. Старунський