Справа № 813/5306/13-а
Суддя: Каралюс В.М.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року Справа № 876/15079/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

Головуючого судді - Каралюса В.М.,

суддів: Затолочного В.С., Улицького В.З.,

за участі секретаря судового засідання Бєлкіної Н.І.,

та за участі осіб:

від відповідача - Збитковська І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2013 року у справі №813/5306/13-а за позовом ОСОБА_2 до Львівської митниці про визнання протиправними дій та бездіяльності,зобов'язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В ИВ:

В липні 2013 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Львівської митниці, в якому просив визнати протиправними дії відповідача, пов'язані з неправомірною відмовою у наданні інформації на запит від 12.06.2013 р. та із перешкоджанням у наданні правової допомоги; визнати протиправною бездіяльність, що проявилась у: недотриманні вимог чинного законодавства про інформацію, а також невиконанні посадових повноважень і службових обов'язків при розгляді запиту на інформацію від 12.06.2013 року та прийнятті управлінського рішення, викладеного у листі від 21.06.2013 р. № 11.1/50-П-26ПІ-809; ігноруванні прав позивача та вимог ст. 3, 19, 32, 34 Конституції України, ст.ст. 5, 11 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 1, 10, 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та ін. при розгляді запиту від 12.06.2013р.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2013 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись із таким рішенням суду, його оскаржив позивач, який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив оскаржувану постанову скасувати та прийняти нове рішення.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідь Львівської митниці по своєму змісту є неправомірною відмовою у наданні інформації, що ним запитувалась.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на заперечення вимог апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 червня 2013 року ОСОБА_2 скерував на адресу Львівської митниці запит, у якому він просив надати наступну інформацію: про проходження митного контролю та митного оформлення гр.ОСОБА_3 і належного їй автотранспортного засобу марки "Опель-Омега" державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на митному пості "Краковець" Львівської митниці в період з 20.05.2013 р. по 21.05.2013 р., із зазначенням часу в"їзду на території пункту пропуску та виїзду з нього. Окрім цього, позивач просив надати копії документальних матеріалів, що можуть підтвердити викладену в ній інформацію.

21.06.2013 року Львівською митницею скеровано листа №11.1/50-П-26ПІ-809, яким відмовлено у задоволенні запиту, посилаючись на те, що з наданих документів видно, що гр.ОСОБА_3 проживає у м.Львові та не надається можливим визначити чи перебуває гр.ОСОБА_3 в трудових відносинах з ЖБК у м.Львові, дана довіреність не відповідає вимогам чинного законодавства.

Закон України "Про доступ до публічної інформації" визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до ч.1 ст.1 вищевказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 10 цього ж Закону визначено, що кожна особа має право знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів.

Частиною 3 ст.10 Закону визначено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані: надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Відповідно до ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Положенню частини першої статті 32 Конституції України дано офіційне тлумачення Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 р. № 2-рп/2012, в якому зазначено, що положення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України слід розуміти так: інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов'язані з особою та членами її сім'ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною; збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Вищенаведене спростовує доводи апелянта про те, що відповідно до ст.34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси посвідчують правочини (договори, заповіти,довіреності тощо).

Згідно з п.4 ч.2 ст.40 Закону України "Про нотаріат" до нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, посвідчені уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування , крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреності на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностией на користування та розпорядження транспортними засобами.

Відповідно до ч.2 ст.40 Закону України "Про нотаріат", довіреність,посвідчена Головою правління ЖБК не відноситься до довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених.

Відповідно до ч.1 ст.1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Статтею 245 Цивільного кодексу України передбачено,що довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном,довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами.

Крім того, згідно ч.2 ст.40 Цивільно-процесуального кодексу Україну довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання.

З наданої копії позивачем довіреності неможливо встановити факт належності гр.ОСОБА_3 до ЖБК №150.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлені позовні вимоги безпідставні та вірно відмовив у задоволенні таких.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2013 року у справі №813/5306/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.М. Каралюс

суддя В.С. Затолочний

суддя В.З. Улицький

Повний текст ухвали виготовлений 14.02.2015