Справа № 2а-6647/09/1370
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року м. Київ К/9991/29155/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Селянський комерційний банк "Дністер"" на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2011 у справі № 2а-6647/09/1370

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Селянський комерційний банк "Дністер""

до Державної податкової інспекції у м. Львові

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції, у якому заявлено вимоги визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення - рішення від 23.07.2009 № /0/12359 та від 02.10.2009 № /1/16650, якими позивача зобов'язано сплатити штраф у розмірі 333 478,47 грн. за порушення ним граничного строку сплати узгодженого податкового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 3 334 784,55 грн. Також Товариство просить визнати протиправним та скасувати рішення контролюючого органу про результати розгляду первинної скарги від 01.10.2009 № 16494/10/25-005/243.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08.12.2009 позовні вимоги задоволено частково, оспорювані податкові повідомлення - рішення визнано протиправними та скасовано, в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 21.04.2011 судове рішення першої інстанції скасував та прийняв нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовив.

Не погодившись із судовим рішенням апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, де порушує питання скасувати судове рішення апеляційної інстанції, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, та залишити в силі судове рішення першої інстанції.

У поданих запереченнях на скаргу відповідач просить у задоволенні скарги відмовити через її необґрунтованість.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, наведені у скарзі доводи та заперечення на неї, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для прийняття оспорюваного позивачем податкового повідомлення-рішення від 23.07.2009 № /0/12359 та наступного в часі податкового повідомлення-рішення, ухваленого у порядку адміністративного оскарження, були висновки, викладені у акті від 13.07.2009 про результати невиїзної документальної перевірки своєчасності сплати податку на прибуток, про порушення позивачем пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5, п. 16.4 ст. 16 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (далі - Закон № 2181-ІІІ), що полягало у сплаті позивачем узгодженого податкового зобов'язання з податку на прибуток з граничним терміном виконання 18.05.2009 та 20.05.2009 із затримкою до 30 календарних днів.

Також судами встановлено, що Постановою Правління НБУ від 16.04.2009 у позивача з 17.04.2009 призначено тимчасову адміністрацію строком до 16.04.2010 та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів банку строком на шість місяців з 17.04.2009 по 16.10.2009.

Вирішуючи спір щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, суд апеляційної інстанції, аналізуючи норми Закону України від 07.12.2000 № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" (далі - Закон № 2121-III), та обставини щодо моменту виникнення граничного терміну виконання податкового зобов'язання, дійшов висновку, що мораторій поширюється лише на зобов'язання, строки виконання яких настали до призначення тимчасової адміністрації, та не поширюється на обслуговування поточних операцій, здійснюваних тимчасовим адміністратором, на вимоги щодо виплати заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, а також на задоволення вимог кредиторів, що виникли у зв'язку із зобов'язаннями банку під час здійснення тимчасової адміністрації банку.

Так, відповідно до ст. 1 Закону № 2121-III цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків. Метою цього Закону є правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків в Україні і створення належного конкурентного середовища на фінансовому ринку, забезпечення захисту законних інтересів вкладників і клієнтів банків, створення сприятливих умов для розвитку економіки України та підтримки вітчизняного товаровиробника.

Згідно ст. 85 Закону № 2121-III з метою створення сприятливих умов для відновлення фінансового стану банку, який відповідав би встановленим цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України вимогам, Національний банк України має право введення мораторію на задоволення вимог кредиторів під час здійснення тимчасової адміністрації, але на строк не більше шести місяців. Мораторій на задоволення вимог кредиторів поширюється на зобов'язання, строки виконання яких настали до призначення тимчасової адміністрації. Протягом дії мораторію: 1) забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства України; 2) не нараховуються неустойка (штраф, пеня), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів). Мораторій не поширюється на обслуговування поточних операцій, здійснюваних тимчасовим адміністратором, на вимоги щодо виплати заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, а також на задоволення вимог кредиторів, що виникли у зв'язку із зобов'язаннями банку під час здійснення тимчасової адміністрації банку. Після закінчення дії мораторію неустойка (штраф, пеня), а також суми завданих збитків, які банк був зобов'язаний сплатити кредиторам за грошовими зобов'язаннями та зобов'язаннями щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), можуть бути заявлені до сплати в розмірах, які існували на дату введення мораторію, якщо інше не передбачено цим Законом.

Аналіз змісту зазначеної норми права свідчить про те, що мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків та зборів (обов'язкових платежів), які виникли після введення мораторію, а отже, не припиняє і заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Введення мораторію на задоволення вимог кредиторів під час здійснення тимчасової адміністрації не означає завершення підприємницької діяльності боржника. Він має право укладати договори і вчиняти інші правочини, у зв'язку із чим у нього можуть виникати зобов'язання, виконання яких забезпечується на загальних підставах.

З огляду на наведене, можна дійти висновку про те, що згідно з чинним у момент виникнення спірних відносин законодавством дія мораторію поширювалася лише на задоволення вимог за зобов'язаннями, що виникли до його введення. Що стосується зобов'язань, які виникли після введення мораторію, то за цими зобов'язаннями згідно із загальними правилами у разі їх порушення нараховується неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції.

Невиконання таких зобов'язань є правопорушенням. Отже, нарахування санкцій в разі невиконання зазначених зобов'язань ґрунтуються на законі.

Даний висновок кореспондує зі змістом ч. 1 ст. 23 Закону № 2343-ХІІ, згідно з якою нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій по всіх видах заборгованості за зобов'язаннями, строк виконання яких настав після порушення справи про банкрутство та введення мораторію, припиняється лише з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Таким чином, оскільки порушення позивачем, як установили суди, мало місце після введення мораторію на задоволення вимог кредиторів під час здійснення тимчасової адміністрації, то суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, дійшов юридично правильного висновку про правомірність застосування державним податковим органом фінансових санкцій за порушення сплати узгоджених податкових зобов'язань, строк виконання яких настав під час введення мораторію на задоволення вимог кредиторів банку.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову щодо визнання протиправним та скасувати рішення контролюючого органу про результати розгляду первинної скарги від 01.10.2009 № 16494/10/25-005/243, судом апеляційної інстанції не враховано, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 зазначеного Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, а в контексті приписів Кодексу адміністративного судочинства України має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку, а обов'язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії є створення юридичних наслідків у формі прав, обов'язків, їх зміни чи припинення.

Рішення контролюючих органів за результатами розгляду скарг платників податків не створює жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення прав платника податків, а тому не є актом індивідуальної дії у розумінні ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки не породжує правовідносин, що можуть бути предметом спору через те, що наслідком його винесення податковим органом є обов'язок відповідного територіального органу державної податкової служби прийняти податкове повідомлення -рішення, яке в свою чергу може бути оскаржено в судовому порядку.

Отже, компетенція адміністративних судів на цей спір не поширюється.

Відповідно до ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. А згідно з ч.1 ст.228 цього Кодексу суд касаційної інстанції скасовує судові рішення у касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, установлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Селянський комерційний банк "Дністер"" задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2011 у справі № 2а-6647/09/1370 в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання протиправним та скасування рішення Державної податкової інспекції у м. Львові про результати розгляду первинної скарги від 01.10.2009 № 16494/10/25-005/243 - скасувати із закриттям провадження в цій частині, в іншій частині - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко