Справа № К/9991/23627/11-С
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/23627/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Кочана В.М.,
Олексієнка М.М., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_5, - представника ОСОБА_4, на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2010 року, -

встановив:

У квітні 2009 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов'язання відповідача здійснити з 1 січня 2000 року перерахунок і виплату підвищення до пенсії як учаснику бойових дій відповідно до частини 4 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551-ХІІ).

Постановою Теплодарського міського суду Одеської області від 17 червня 2009 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у проведенні ОСОБА_4 перерахунку пенсії з урахуванням підвищення як учаснику бойових дій за період з 1 січня 2000 року. Зобов'язано відповідача зробити перерахунок призначеної ОСОБА_4 пенсії з урахуванням права на надбавку за участь у бойових діях: з 1 січня 2000 року в розмірі 324,84 гривень; з 1 січня 2001 року - 373,15 гривень; з 1 січня 2002 року - 402 гривні; з 1 січня 2003 року - 402 гривні; з 1 січня 2004 року - 427,03 гривень; з 1 січня 2005 року - 498 гривень; з 1 січня 2006 року - 525 гривень; з 1 квітня 2006 року - 538,50 гривень; з 1 липня 2006 року та в подальшому - у розмірі не менше 538,50 гривень. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області виплатити позивачеві суму недоотриманого пенсійного забезпечення, що утворилася внаслідок проведеного перерахунку, за період з 1 січня 2000 року по день фактичного проведення перерахунку.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2010 року постанову Теплодарського міського суду Одеської області від 17 червня 2009 року скасовано, прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, - представник ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2010 року та залишити в силі постанову Теплодарського міського суду Одеської області від 17 червня 2009 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, і це відповідає матеріалам справи, що ОСОБА_4 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за вислугу років, має статус учасника бойових дій, визначений Законом № 3551-XII.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позову ОСОБА_4 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити перерахунок і виплату підвищення до пенсії як учаснику бойових дій з 1 січня 2000 року, оскільки права позивача були порушені.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що відповідач при відмові у здійсненні перерахунку підвищення до пенсії позивачеві діяв у межах чинного законодавства та наданої йому компетенції з огляду на те, що положення статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV), якою мінімальна пенсія за віком встановлена у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, не застосовується до визначення розміру підвищення до пенсії, передбаченого статтею 12 Закону № 3551-XII.

Відповідно до частини 4 статті 12 Закону № 3551-ХІІ (у редакції, чинній до 1 липня 2006 року) учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії підвищуються в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком.

Згідно чинного законодавства розмір мінімальної пенсії за віком визначається за правилами, передбаченими частиною 1 статті 28 Закону № 1058-ІV, іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

У відповідності до частини 1 статті 28 цього Закону мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Таким чином, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру прожиткового мінімуму.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо прийняття в даному випадку положень частини 3 статті 28 Закону № 1058-ІV, відповідно до якої мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання пенсії з урахування підвищення, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено частиною 4 статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Дана редакція частини 1 статті 28 Закону № 1058-ІV набрала чинності лише 12 січня 2005 року, а тому її положення не можуть застосовуватися до правовідносин, що виникли раніше.

1 липня 2006 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 5 жовтня 2005 року № 2939-IV (далі - Закон № 2939-IV), згідно якого частину 4 статті 12 Закону № 3551-ХІІ викладено в новій редакції, відповідно до якої учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Вказане положення Закону № 2939-IV не змінювалось, таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), у встановленому законом порядку не визнавалось.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в частині перерахунку підвищення до пенсії в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за період з 12 січня 2005 року по 1 липня 2006 року. Однак, судами першої та апеляційної при розгляді справи зазначені вимоги закону не були взяті до уваги.

Крім того, судами попередніх інстанцій було порушено норми процесуального права, передбачені статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості судового рішення. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, частиною 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час звернення до суду з вказаним позовом та розгляду справи в суді першої інстанції) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час звернення до суду з вказаним позовом та розгляду справи в суді першої інстанції) пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 звернувся до адміністративного суду з даним позовом 24 квітня 2009 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 починаючи з 1 січня 2000 року суд першої інстанції залишив поза увагою зазначені обставини і вимоги закону, не з'ясував питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду та ставлення відповідача до цього для можливого застосування положень статтей 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи в позові апеляційний суд на зазначені порушення уваги не звернув та не виправив їх.

Згідно частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Приймаючи до уваги те, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми права, які істотно вплинули на повноту з'ясування фактичних обставин справи, рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати та вважати доведеними обставини, які не були встановлені судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, - представника ОСОБА_4, - задовольнити частково.

Постанову Теплодарського міського суду Одеської області від 17 червня 2009 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2010 року - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Кочан В.М.

Олексієнко М.М.