Справа № 813/8011/14
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2015-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2015 року № 813/8011/14

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судових засідань Шозда Г.В.

з участю представників:

від позивача - Багно І.С.;

від відповідача - Боднар Л.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства (надалі ПАТ) «Львівський міський молочний завод» до Державної податкової інспекції (надалі ДПІ) у Залізничному районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

в с т а н о в и в :

ПАТ «Львівський міський молочний завод» звернулося в суд з позовом до ДПІ у Залізничному районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 08.08.2014 року за №.

У відповідності до вимог ст.55 КАС України судом допущено заміну відповідача на його правонаступника ДПІ у Залізничному районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області.

Позивач в позовній заяві стверджує, що контролюючим органом не було враховано обставин подання розрахунку №9 від 30.06.2014 року, яким здійснено коригування кількісних та якісних показників до податкової накладної №10 за договором від 20.03.2014 року. Також, позивач звертає увагу суду на те, що чинним законодавством не передбачено внесення до податкового повідомлення-рішення будь-яких виправлень. Крім того, позивач вважає, що оскільки були відсутні підстави для проведення перевірки і це підтверджується судовими рішеннями, протиправним є спірне податкове повідомлення-рішення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з викладених міркувань, просить позов задовольнити.

В запереченні на позовну заяву відповідач зазначає, що оскільки платник податків допустив посадових осіб до проведення перевірки, остання була зроблена у відповідності до вимог чинного законодавства. Що стосується розрахунку коригування, то контролюючий орган вважає, що такий поданий не у межах термінів визначених п.50.2 ст.50 ПК України. Крім того, контролюючий орган вважає, що господарська операція між позивачем та його контрагентом ТзОВ «Телтрейд» не носить реального характеру, оскільки не підтверджена первинними бухгалтерськими документами.

Представник відповідача дала аналогічні пояснення, просить в задоволенні позову відмовити вважає, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення прийнято правомірно та є законним.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд даючи правову оцінку спірним правовідносинам виходив з наступного.

На підставі наказу за №839 від 09.07.2014 року проведено позапланову виїзну перевірку ПАТ «Львівський міський молочний завод» з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з ТзОВ «Телтрейд» за березень 2014 року за результатами якої складено акт від 22.07.2014 року за №1651/13-03-22-04/00446368 та прийнято податкове повідомлення-рішення від 08.08.2014 року за №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 146500 грн. 00 коп., в тому числі за основним платежем - 117200 грн. 00 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 29300 грн. 00 коп.

За результатами адміністративного оскарження спірного податкового повідомлення-рішення таке було залишено без змін.

У висновках акта перевірки встановлено порушення вимог п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, ст.200 ПК України в результаті чого безпідставно завищено суму податкового кредиту з податку на додану вартість за березень 2014 року в розмірі 117200 грн. 00 коп., що призвело до заниження податку на додану вартість за березень 2014 року в сумі 117200 грн. 00 коп.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

У відповідності до положень ч.3 ст.70 КАС України докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

Абзацом другим п.75.1 ст.71 ПК України передбачено, що камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

У відповідності до абзацу першого п.78.4 ст.78 ПК України, про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Згідно із положеннями абзацу першого п.81.1 ст.81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, перелічених у цій нормі документів.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16.09.2014 року у справі за №813/5066/14, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.01.2015 року, скасовано наказ відповідача за №839 від 09.07.2014 року «Про проведення позапланової виїзної перевірки ПАТ «Львівський міський молочний завод» у зв'язку з безпідставністю його видання.

Наведені судові рішення та норми чинного законодавства дозволяють суду прийти до висновку про протиправність проведення перевірки.

Як передбачено абзацом першим п.86.1 ст.86 ПК України, результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Враховуючи те, що акт перевірки, як доказ у справі одержаний з порушенням норм чинного законодавства, а саме, під час проведення незаконної перевірки, такий документ не може підтверджувати обставини порушень зазначених у ньому.

Як наслідок протиправним є і спірне податкове повідомлення-рішення, оскільки таке прийнято на підставі акта перевірки, який отриманий з порушенням закону.

При цьому, з метою з'ясування усіх обставин справи судом досліджуються і обставини реального характеру господарської операції між позивачем та його контрагентом ТзОВ «Телтрейд».

Так, при проведенні перевірки контролюючий орган виходив з того, що позивачем не представлено жодних документів в підтвердження згаданої господарської операції, а тому, враховуючи положення п.44.6 ст.44 ПК України, відповідач вважає, що такі документи були відсутні у платника податків.

Як передбачено п.198.1 ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п.198.3 цієї ж статті, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту, у відповідності до вимог абзац.1 п.198.6 ст.198 ПК України, суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 185.1 статті 185 цього ж Кодексу передбачено, що об'єктом оподаткування є операції платників податку з, зокрема, постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Водночас, статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV, з наступними змінами та доповненнями визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було,

відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З врахуванням даної позиції судом досліджуються обставини правомірності формування позивачем податкового кредиту по господарських операціях з ТзОВ «Телтрейд».

При цьому, судом не можуть братись до уваги посилання контролюючого органу на відсутність документів, оскільки перевірка проводилась безпідставно, що встановлено судовими рішеннями.

Так, між позивачем (комісіонер) та ТзОВ «Телтрейд» (комітент) укладено договір комісії №637 від 20.03.2014 року, згідно якого комісіонер зобов'язується за дорученням комітента за комісійну плату від свого імені укласти за рахунок комітента договір щодо продажу обладнання.

В підтвердження виконання даного договору позивачем представлено акт приймання-передачі товару від 31.03.2014 року, специфікацію від 31.03.2014 року та податкову накладну тією ж датою за №10.

Цієї ж дати між згаданими особами було укладено договір відповідального зберігання за №31/03-14-3, в якому ТзОВ «Телтрейд» виступило зберігачем. Виконання даного договору підтверджується актом приймання-передачі від 31.03.2014 року та виписками з банку в підтвердження оплати за зберігання.

При цьому, наявність приміщень для зберігання товарно-матеріальних цінностей підтверджується договором оренди за №01/07/13-23 від 01.07.2013 року.

В подальшому договір комісії було розірвано, що підтверджується угодою від 29.06.2014 року, а товар повернено постачальнику, що підтверджується документом за №14 від 30.06.2014 року.

Як наслідок позивачем було подано контролюючому органу розрахунок коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної за №9 від 30.06.2014 року 18.07.2014 року, що підтверджується квитанцією №2.

Даючи оцінку наведеним доказам, суд покладає в основу судового рішення докази надані позивачем, оскільки такі, з врахуванням положень ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року за №996-ХІV (з наступними змінами та доповненнями) та ч.4 ст.70 КАС України, є допустимими і не спростовані висновками викладеними в згаданих вище актах перевірки, які ґрунтуються на припущеннях.

Викладені обставини дозволяють суду зробити висновок про те, що твердження контролюючого органу про безтоварність згаданих вище господарських операцій та завищення податкового кредиту позивачем ґрунтуються на припущеннях та не підтверджуються допустимими доказами.

Крім того, не можна залишити поза увагою і те, що як передбачено п.198.2 ст.198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше;

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

В матеріалах справи наявні копії податкових накладних, які не мають недоліків.

Таким чином, як випливає з вищенаведеного, сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця та суму бюджетного відшкодування.

Також, в матеріалах справи наявний Витяг з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Наявність зазначеного документу у позивача підтверджує його добросовісність та обачність, оскільки ним була зібрана оприлюднена інформація, яка б вказувала на добросовісність його контрагентів.

Не можна залишити поза увагою і обставини за наявності яких рішення суб'єкта владних управлінських функцій вважається правомірним - таке має бути прийнято пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (п.8 ч.2 ст.2 КАС України).

При цьому, поняття справедливого балансу розкрито у рішенні Європейського Суду з прав людини від 22 січня 2009 року у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03).

Так, Європейський Суд з прав людини, вважає, що порушенням справедливого балансу, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності, буде коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов'язаних зі сплатою податку на додану вартість, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все таки карає одержувача оподаткованої податком на додану вартість поставки, який повністю виконав свої зобов'язання за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності.

В матеріалах справи відсутні беззаперечні докази в підтвердження наведених обставин справедливого втручання контролюючого органу у право власності позивача, а тому рішення не відповідає наведеному критерію.

При цьому, судом не можуть вважатись обґрунтованими покликання контролюючого органу на те, що ним, у відповідності до положень п.50.2 ст.50 ПК України, не взято до уваги розрахунок коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної, з врахуванням наступного.

Так, підставою для подання згаданого розрахунку є, зокрема, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, що має місце у даному випадку та врегульовується ст.192 ПК України, а ст.50 цього ж Кодексу, стосується виправлення помилок.

Аналізуючи інформацію зазначену у цьому розрахунку в сукупності із сумами основного платежу у спірному податковому повідомленні-рішенні, яке було прийнято після надіслання такого розрахунку та заперечень на згаданий акт перевірки, та висновки останнього, можна обґрунтовано вважати, що контролюючий орган встановивши безпідставне завищення сум податкового кредиту, визначаючи суму грошового зобов'язання не врахував обставини коригування такого податкового кредиту.

Крім того, судом не можуть бути покладені в основу мотивів судового рішення посилання позивача на те, що чинним законодавством не передбачено внесення до податкового повідомлення-рішення будь-яких виправлень, оскільки такі дії відповідача не оскаржуються.

Враховуючи те, що сума основного платежу, визначена контролюючим органом без достатніх на те правових підстав протиправним є і застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів).

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги про скасування податкового повідомлення-рішення, є підставними та обґрунтованими, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, такі належить присудити з Державного бюджету України на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати, прийняте Державною податковою інспекцією у Залізничному районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області, податкове повідомлення-рішення від 08.08.2014 року за №.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства «Львівський міський молочний завод» 293 грн. 00 коп. (двісті дев'яносто три гривні) сплаченого судового збору.

4.Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

5.Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 24 лютого 2015 року.

Суддя В.Я.Мартинюк