Справа № 826/19040/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 лютого 2015 року № 826/19040/14

Судді Окружного адміністративного суду міста Києва Келеберда В. І., Данилишин В. М., Качур І. А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства аграрної політики та продовольства України

провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

Обставини справи:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами про визнання незаконним наказ № 632-к від 03.11.2014 «Про звільнення ОСОБА_1.»; про поновлення позивача на посаді начальника управління державного майна Міністерства аграрної політики та продовольства України та про зобов'язання відповідача відшкодувати моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на Кодекс законів про працю України, Закон України "Про державну службу", та вказує про незаконність оскаржуваного наказу у зв'язку з відсутністю законних підстав для звільнення позивача з займаної посади, оскільки станом на день звільнення він перебував на лікарняному. Крім того, зазначає, що звільнення відбулось після проходження випробувального терміну, а тому відповідач незакконо звільнив позивача на підставі ст. 28 Кодексу законів про працю.

Відповідач проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи. Зокрема, відповідач зазначав, що оскаржуваний наказ не вступив у дію у зв'язку із незакриттям позивачем свого листка непрацездатності.

В судовому засіданні 22.12.14 відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01.08.2014 № 370-к «Про призначення ОСОБА_1.», ОСОБА_1, головного спеціаліста відділу приватизації, оренди та реформування державної власності Управління державного майна призначено на посаду начальника Управління державного майна, як такого, що успішно пройшов стажування на зазначеній посаді, з випробувальним терміном два місяці - з 1 серпня 2014 року.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01.10.2014 № 506-к «Про ОСОБА_1.» випробувальний термін позивачу на посаді начальника Управління державного майна було продовжено строком на 1 місяць, до 1 листопада 2014 року.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03.11.2014 № 632-к «Про звільнення ОСОБА_1.» позивача звільнено з посади начальника Управління державного майна Міністерства аграрної політики та продовольства України, як такого, що не пройшов випробування, ст. 28 КЗпП України.

Як вбачається з оскаржуваного наказу, підставою для звільнення позивача являється доповідна записка директора Департаменту роботи з персоналом Шевцова С. О.

У вказаному поданні зазначено, що за даними інформаційної довідки щодо стану виконавської дисципліни в Управлінні державного майна, наданими Департаментом контролю апарату виявлено систематичне невиконання контрольних документів, які рахуються за Управлінням державного майна у звязку з чим, Департаментом роботи з персоналом запропоновано звільнити ОСОБА_1 із займаної посади.

Відповідно до ст. 233 Кодексу законів про працю працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача було призначено на посаду начальника Управління державного майна з випробувальним терміном з 01.08.2014 по 01.11.2014.

Загальні положення, основні завдання, функціональні обов'язки, права, склад, керівництво Управління державного майна визначено Положенням про управління державного майна Міністерства аграрної політики та продовольства України, затверджене наказом Мінагрополітики України від 25.02.2013 № 134 (далі - Положення № 134).

Відповідно до п. 7.1 п.7 начальник Управління здійснює керівництво та несе персональну відповідальність за виконання функцій, передбачених цим Положенням, додержання правил внутрішнього трудового розпорядку і трудової дисципліни в Управлінні.

Згідно п. 7.3 п. 7 вказаного Положення начальник Управління забезпечує ефективне виконання покладених на Управління завдань щодо реалізації державної політики, що належать до повноважень Управління.

Пунктом 7.12 організовує та контролює своєчасний і якісний розгляд працівниками Управління всіх звернень, які стосуються діяльності Управління.

Згідно п. 2 плану стажування ОСОБА_1 на посаді начальника Управління державного майна, затвердженого заступником аграрної політики і продовольства України від 02.06.2014 передбачено вивчення Положення про Управління державного майна, з яким було ознайомлено позивача (копія якого наявна в матеріалах справи).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні в Управлінні державного майна знаходились дорученння для опрацювання, моніторинг невиконання яких здійснювався Департаментом контролю аппарату.

В інформаційній довідці щодо стану виконавської дисципліни в Управлінні державного майна зазначено, що Департаментом контролю апарату здійснено моніторинг доручень, які знаходяться на виконанні в Управлінні державного майна та виявлено невиконання 11 завдань, а саме: витяг з протоколу засідання Урядового комітету соціально-економічного розвитку та з питань міжнародного співробітництва від 05.09.2014 № 21 (термін невиконання прострочено на 57 днів), Доручення КМУ від 11.10.2014 № 13883/0/2-13 (термін невиконання прострочено на 40 днів), лист ФДМ від 19.09.2014 № 10-19-12666 (термін невиконання прострочено на 67 днів), Лист ТОВ "Агротехсоюз" від 11.04.2014 № 95 (термін невиконання прострочено на 200 днів), лист ФДМ від 11.04.2014 № 95, лист ФДМ України від 16.09.2014 № 10-19-12434 (термін невиконання прострочено на 72 дні), лист регіонального відділення ФДМ по Львівській області від 23.10.2014 № 07-03-07142 (термін невиконання прострочено на 17 днів), лист регіонального відділення ФДМ по Хмельницькій області від 08.10.2014 № 07-05-03110 (термін невиконання прострочено на 12 днів), доручення від 29.08.2014 № 13564/18-27 (термін невиконання прострочено на 88 днів), доручення від 10.10.2014 № 16082/22-27 (термін невиконання прострочено на 22 дні), доручення від 27.10.2014 №16892/17-27 (термін невиконання прострочено на 4 дні), доручення від 30.10.2014 № 17166-19-27 (термін невиконання прострочено на 1 день).

Тобто згідно інформаційної довідки щодо стану виконавської дисципліни в Управлінні державного майна в період проходження стажування та випробувального терміну на посаді начальника Управління державного майна невиконаними залишилось 11 завдань, контроль за виконанням яких згідно Положення № 134 здійснюється начальником Управління державного майна.

Відповідно до ст. 28 КЗпП, коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах. Якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

З системного аналізу викладеного вбачається, що роботодавець наділений переважним правом звільнення працівника із займаної посади у разі встановлення невідповідності працівника роботі в період випробування.

Оскаржуваним наказом позивача звільнено з посади начальника Управління державного майна, як такого, що не пройшов випробування. При цьому підставою звільнення стало систематичне невиконання контрольних документів, які рахувались за Управлінням державного майна.

Враховуючи, що переважне право звільнення працівника на підставі ст. 28 КЗпП у разі встановлення невідповідності працівника роботі в період випробування належить роботодавцю, а позивачем в свою чергу не було надано доказів спростування інформації щодо неналежного виконання обов'язків під час випробування на посаді начальника Управління державного майна, суд приходить до висновку про законність оскаржуваного наказу № 632-к від 03.11.2014 «Про звільнення ОСОБА_1.»

Твердження позивача про незаконність звільнення у зв'язку із перебуванням на лікарняному суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

В матеріалах справи міститься копія листка непрацездатності № 701169 згідно якого з 03.11.2014 ОСОБА_1 перебував на лікарняному.

Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

Оскаржуваний наказ винесено 3 листопада 2014 року, в абзаці другому якого зазначено «Днем звільнення ОСОБА_1 вважати наступний робочий день після закриття листка непрацездатності».

Тобто при звільненні ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що він не пройшов випробування відповідачем враховано факт тимчасової непрацездатності позивача, оскільки вказано про обов'язкове дотримання умови звільнення. Крім того, судом враховано, що 3 листопада 2014 року, (з дня відкриття листка непрацездатності) у звязку з відсутністю на робочому місці на роботі в робочий час працвниками Управління було складено Акт про відсутність на роботі в робочий час ОСОБА_1 - начальника Управління державного майна. Тобто, виносячи оскаржуваний наказ відповідач не знав і не міг знати про тимчасову непрацездатність ОСОБА_1, а тому твердження позивача про порушення процедури звільнення не підтверджуються матеріалами справи та є необгрунтованими.

Також позивач зазначав, про незаконність застосування відповідачем ст. 28 КЗпП, оскільки звільнення у зв'язку з встановленням невідповідності працівника роботі у період випробування можливе лише протягом такого випробування, а як вбачається з матеріалів справи строк випробування закінчився 01.11.2014 року, а оскаржуваний наказ винесено 03.11.2014р.

Проте, судом враховано, що згідно Листа Міністерства соцальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» від 04.09.2013 № 9884/0/14-13/13, 1 листопада 2014 року - суббота (неробочий день).

Згідно ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Оскільки останній день випробування ОСОБА_1 на посаді начальника Управління державного майна випадав на неробочий день - суботу, то в силу положень ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України останнім днем закінчення строку випробування було 3 листопада 2014, а тому суд приходить до висновку про законність застосування відповідачем положень ст. 28 КЗпП при звільненні позивача із займаної посади.

Щодо заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, останнім не обґрунтовано в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з прийняттям оскаржуваного розпорядження суб'єкта владних повноважень, не визначено, якими доказами це підтверджується. Будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обов'язків, що могло завдати шкоди, позивачем також не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування правомірності прийнятого наказу виконав повністю.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя В. І. Келеберда

Судді В. М. Данилишин

І. А. Качур