Справа № 804/20228/14
Суддя: Ляшко Олег Борисович
Дата ухвалення: 2014-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючий суддя Ляшко О.Б.,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Приватного підприємства "ЛОТОС" до Державної податкової інспекції в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що вважає висновки перевірки, проведеної відповідачем, хибними, вони не ґрунтуються на дійсних фактичних обставинах та зроблені у зв'язку з невірним застосуванням норм податкового та цивільного законодавства, а зазначені податкові повідомлення-рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки прийняті податковим органом без достатніх на те правових підстав.
Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Представники відповідача в судове засіданні не з'явилися, в запереченнях на адміністративний позов відповідач проти позову заперечує з підстав, зазначених в акті перевірки, просить позов залишити без задоволення.
За клопотанням представника позивача до участі у справі в якості свідка було залучено ОСОБА_2, яка на момент виникнення спірних правовідносин займала посаду головного бухгалтера ТОВ «Систем Венчур Кепітал» (надалі - ТОВ «СВК»).
Відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Розглянувши подані документи і матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Державною податковою інспекцією в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області була проведена планова виїзна перевірка ПП «Лотос» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2012р. по 31.12.2013р., валютного та іншого законодавства - за період з 01.07.2012р. по 31.12.2013р.
За результатами перевірки 03.10.2012р. відповідачем був складений Акт №4090/22-2/24241659. Згідно з висновками акту, відповідач встановив порушення позивачем пп.134.1.1 п.134.1 статті 134, п.137.1 статті 137, пп.138.1.1 п.138, пп.138.5.1 п.138.5, пп.138.8.1 п.138.8 статті 138 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 1 614 035,86 грн. Крім того, актом перевірки встановлено порушення позивачем п.198.3, п.198.6 статті 198, п.201.4, п.201.7 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження позивачем зобов'язань з податку на додану вартість в сумі 270 530,58 грн. Також в акті перевірки відповідачем встановлено порушення позивачем п.51.1 статті 51, пп.164.2.11 п.164.2 статті 164, пп.168.1 статті 168, пп.170.9.2 п.170.9 статті 170, пп.176.2 статті 176 Податкового кодексу України, що призвело до заниження позивачем зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб на суму 470,94 грн.
Відповідно до акту перевірки позивачем занижено дохід, що враховується при визначенні об'єкту оподаткування на загальну суму 1 592 821 грн., оскільки, як зазначено в акті , позивачем здійснюється реалізація товарів нижче собівартості. Відповідач зазначає, що у розумінні пп.14.1.36 п.14.1 статті 14 Податкового кодексу України такі операції не спрямовані на одержання доходу, а спрямовані на зменшення бази оподаткування та ухилення від сплати податків шляхом заниження доходу, що враховується при визначенні об'єкту оподаткування, та заниження податкових зобов'язань підприємства.
Крім того в акті перевірки зазначено, що позивачем завищено валові витрати на загальну суму 5 231 067,14 грн., в тому числі на 1 999 350,49 грн. в 3-4 кварталах 2012 року та на 3 234 716,65 грн. - у 2013 році, оскільки позивачем до складу витрат було віднесено витрати з амортизації виробничих основних засобів (автомобілів), діагностика автомобілів, паливо для автомобілів, запчастини для автомобілів. При цьому позивачем під час перевірки, як зазначено в акті перевірки, не було надано документи, які підтверджують факт реалізації або включення до ціни реалізації палива або транспортних послуг. Внаслідок цього відповідачем було складено акт про ненадання пояснень та документів та винесено податкове повідомлення-рішення на суму 510,00 грн. У зв'язку з наведеним, відповідач дійшов висновку про те, що позивач завищив валові витрати за рахунок включення до складу валових витрат витрат, за якими визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг, що є порушенням п.138.4 статті 138 Податкового кодексу України (сторінки 9-11 Акту).
Також в акті перевірки зазначено, що позивачем завищено витрати на суму 1 336 176,26 грн. щодо придбання товарно-матеріальних цінностей у ТОВ «СВК», ПП «Сайтек» та ТОВ «Торгівельна компанія «Імпульс». Відповідачем в акті перевірки вказано, що операції з цими контрагентами не підтверджуються стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно-необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності. Враховуючи наведене, відповідач дійшов висновку про відсутність умов для досягнення результатів відповідної підприємницької діяльності цими контрагентів позивача, в силу відсутності у них управлінського або технічного персоналу, оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів при значних обсягах реалізації ТМЦ та про нереальність здійснення господарських операцій з придбання у ТОВ «СВК», ПП «Сайтек» та ТОВ «Торгівельна компанія «Імпульс» товарно-матеріальних цінностей, використаних позивачем у власній господарській діяльності. З цих же підстав відповідачем не визнано податковий кредит, який позивач включив у відповідні податкові періоди, по товарно-матеріальним цінностям, одержаним від цих контрагентів.
В обґрунтування порушень, встановлених при розрахунку податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб, відповідач в Акті перевірки посилається на неоподаткування позивачем інших, ніж заробітна плата, доходів фізичних осіб, які виплачував позивач.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Щодо висновку Відповідача відносно заниження позивачем валових доходів на суму 1 592 821 грн. судом встановлено наступне.
Пунктом 6 розділу І Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом ДПА України №984 від 22.12.2010р., встановлено, що факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.
Як свідчить зміст акту перевірки, відповідачем не вказано жодного первинного бухгалтерського документу, правочину, який би свідчив про факт здійснення позивачем реалізації товарів нижче собівартості.
Посилаючись на підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в частині того, що діяльність позивача не спрямована на отримання доходу, відповідач суперечить відомостям, які викладені в акті перевірки. Зокрема, на сторінці 33 акту наведені зведені дані щодо задекларованих позивачем сум податку на прибуток. Так, згідно податковим деклараціям позивача, його діяльність і в 2-му півріччі 2012 року, і в 2013-му році була прибутковою. Також згідно з пунктом 8 Додатку 1 до акту перевірки (Довідка про загальну інформацію щодо ПП «ЛОТОС» та результати його діяльності за період з 01.07.2012 року по 31.12.2013 року) позивачем за результатами господарської діяльності був нарахований податок на прибуток. Відповідно до пункту 1 Довідки про результати проведеного аналізу фінансово-господарської діяльності суб'єкта господарювання та опрацювання встановлених ризикових операцій ПП «ЛОТОС» та результати його діяльності за період з 01.07.2012 року по 31.12.2013 року, що є додатком до акту перевірки, позивачем за результатами господарської діяльності був нарахований податок на прибуток. Крім того, про прибутковість діяльності позивача свідчать звіти про його фінансові результати, що долучені позивачем до матеріалів справи.
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відомості, викладені в акті перевірки та в додатках до нього, свідчать про те, що господарська діяльність позивача в періоді, що перевірявся, була спрямована на отримання доходу. Позивач отримав дохід, що підлягав оподаткуванню, та сплатив податок на прибуток в розмірі та в строки, що встановлені Податковим кодексом України.
Таким чином, відомості, викладені в акті перевірки, виключають порушення позивачем підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 та підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України.
За таких обставин, встановлене відповідачем порушення не відповідає матеріалам справи, а податкове-повідомлення рішення в частині нарахування податку на прибуток в сумі 391 863,81 грн., в тому числі за основним зобов'язанням - 313 491,05 грн. та за штрафними санкціями - 78 372,76 грн., є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо висновку Відповідача відносно завищення валових витрат на загальну суму 5 231 067,14 грн. судом встановлено наступне.
Згідно з п.138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Пунктом 138.8 статті 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).
За умовами договорів купівлі-продажу бетонних сумішей, укладених між позивачем та його покупцями, наданих позивачем в матеріали справи, приймання-передача продукції здійснюється в пункті поставки, фактом поставки продукції є прибуття автомобілю постачальника з продукцією на будівельний майданчик покупця.
Враховуючи прямую норму, а саме п.138.8 статті 138 Податкового кодексу України, позивач мав право на включення витрат на експлуатацію та обслуговування виробничих основних засобів (автотранспорту), а саме на придбання паливно-мастильних матеріалів, заробітної плати водіїв, амортизації, запчастин, до собівартості реалізованої продукції власного виробництва, оскільки ці витрати безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю позивача.
Що стосується посилання відповідача на бухгалтерську проводку позивача, то Інструкцією про застосування плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій», затвердженої Наказом Міністерства Фінансів України №291 від 30.11.99р., визначено, що рахунок 23 «Виробництво» кореспондує за кредитом з дебетом рахунку 90 «Собівартість реалізації». Всі документи з придбання ТМЦ, що включені до собівартості товарів (робіт, послуг), а також документи, що свідчать про реалізацію товарів (робіт, послуг) були надані при проведенні перевірки. Тобто порушень в веденні бухгалтерського обліку позивачем не допущено. Крім того, відповідно до частини 3 Наказу Мінфіну України №291 від 30.11.99р., субрахунки до синтетичних рахунків уводяться підприємствами самостійно, виходячи з потреб управління, контролю, аналізу та звітності. Тобто, розрахунок собівартості виробництва по одному субрахунку, як це було зроблено відповідачем в акті перевірки, є методологічно невірним, оскільки це такий підхід не охоплює всі витрати, які включаються до собівартості виробництва.
Пунктом 6 розділу І Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом ДПА України №984 від 22.12.2010р., встановлено, що факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.
Як свідчить зміст акту перевірки, відповідачем не вказано жодного первинного бухгалтерського документу, правочину, який би свідчив про факт здійснення позивачем господарських операцій з придбання палива з метою його подальшого продажу та операцій з надання транспортних послуг.
Посилання відповідача на ненадання позивачем документів та пояснень при проведенні перевірки судом оцінюються як безпідставні, оскільки в акті перевірки міститься інформація про дослідження відповідачем під час перевірки первинних бухгалтерських документів, договірної документації, регістрів бухгалтерського обліку та інші. Зокрема, в додатку 4 до акту перевірки зазначено, що при проведенні перевірки відповідачем використані наступні документи: декларації з податку на прибуток з додатками, господарські договори на продаж товарів (робіт, послуг), видаткові накладні, накладні на повернення, акти виконаних робіт та інші.
Відповідно до пп.14.1.54 п.14.1 статті 14 Податкового кодексу України дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді: процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України; доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів; доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів; доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України; доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України; інших доходів від діяльності, у тому числі пов'язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов'язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем митних органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо).
Згідно з деклараціями з податку на прибуток підприємств позивачем задекларовано за 2012-2013 роки доходи, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, складають 61,811 млн. грн., в тому числі доходи від операційної діяльності (дохід від реалізації товарів (робіт, послуг)) в сумі 61,451 млн. грн.
Відповідно до пп.14.1.27 п.14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Згідно з деклараціями з податку на прибуток підприємств позивачем задекларовано за 2012-2013 роки витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, складають 60,714 млн. грн., в тому числі.
Таким чином, доходи від операційної діяльності перевищують витрати на 737 тис. грн., що свідчить про доходність діяльності позивача.
Відповідно до пункту 25.2 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №290 від 29.11.99р., у примітках до фінансової звітності наводиться (розкривається), серед інших, інформація про розподіл доходу за кожною групою доходів згідно з пунктом 7 цього Положення (стандарту).
Пунктом 7 цього положення встановлено, що визнані доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами: а) дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); б) інші операційні доходи; в) фінансові доходи; г) інші доходи; д) надзвичайні доходи.
Таким чином, податковим законодавством не встановлено окремого обліку, поділу та звітності по доходам від реалізації товарів, робіт та послуг.
Згідно з пунктом 138.4 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.
Таким чином, позивачем правомірно включно до витрати операційної діяльності, а саме до собівартості придбаних та реалізованих товарів, періоду, що перевірявся, витрат, пов'язаних з обслуговуванням транспорту, який використовувався в господарській діяльності, а саме амортизації виробничих основних засобів (автомобілів), діагностики автомобілів, палива для автомобілів та запчастин для автомобілів.
За таких обставин, виключення відповідачем зі складу витрат 5 231 067,14 грн., в тому числі на 1 999 350,49 грн. в 3-4 кварталах 2012 року та 3 234 716,65 грн. в 2013 році, є безпідставним, податкове зобов'язання з податку на прибуток, нараховане у зв'язку з таким виключенням, є протиправним, а податкове повідомлення-рішення в цій частині підлягає скасуванню.
Що стосується встановленого відповідачем завищення позивачем витрат на суму 1 336 176,26 грн. щодо придбання товарно-матеріальних цінностей у ТОВ «СВК», ПП «Сайтек» та ТОВ «Торгівельна компанія «Імпульс», судом встановлено наступне.
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Водночас, статтею 1 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена підпунктом 1.2 пункту 1, підпункту 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.95 р. за № 168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення. статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99 р. № 996-ХІУ, із змінами та доповненнями, встановлені вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.
Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.95 р. за № 168/704 первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Відповідно до пунктів 2.15, п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.
Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Таким чином, господарські операції для цілей визначення податкового кредиту з податку на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або лише за умови сплати грошових коштів.
Судом встановлено, що у періоді, що перевірявся, позивач мав взаємовідносини з ТОВ «СВК» на підставі договору№0107 від 01.07.2012 р.
На виконання умов договору ТОВ «СВК» протягом періоду з липня 2012 року по серпень 2013 року включно передало у власність позивача пісок річковий очищений , на що виписано податкові накладні, видаткові накладні, перелік яких міститься в акті перевірки, а копії яких надано позивачем в матеріали справи, на загальну суму 1 156 726 грн. в т.ч. ПДВ на суму 192 787,33 грн.
Також судом встановлено, що з серпня по грудень 2012 року позивач мав взаємовідносини з ПП «Сайтек» на підставі договору поставки №02/04-1 від 02.04.2012 р.
На виконання умов договору ПП «Сайтек» передало у власність позивача дизельне паливо в кількості 16 784,65 л., на що виписано податкові накладні, видаткові накладні, перелік яких міститься в акті перевірки, а копії яких надано позивачем в матеріали справи, на загальну суму 250 168,51 грн. в т.ч. ПДВ на суму 41 694,75 грн.
Крім того, судом встановлено, що на підставі договору поставки №01/11-2 від 01.11.2011 року позивач мав взаємовідносини з ТОВ «Торгівельна компанія «Імпульс».
На виконання умов договору ТОВ «Торгівельна компанія «Імпульс» протягом всього періоду, що перевірявся, передало у власність позивача паливно-мастильні матеріали, на що виписано податкові накладні, видаткові накладні, перелік яких міститься в акті перевірки, а копії яких надано позивачем в матеріали справи, на загальну суму 250 168,51 грн. в т.ч. ПДВ на суму 41 694,75 грн.
Розрахунки між суб'єктами господарювання за отримані ТМЦ проводились в безготівковій формі.
На кожне постачання ТМЦ оформлювалися товарно-транспортні накладні, які свідчили про фактичний рух ТМЦ.
Разом з тим, суд зазначає, що для цілей податкового обліку беруться до уваги насамперед економічні наслідки, створені господарськими операціями, а не особливості оформлення відповідних операцій. При цьому немає значення, яким цивільно-правовим договором опосередковано господарську операцію, а також те, чи визнаний відповідний договір недійсним у судовому порядку. Складені первинні документи не свідчать безпосередньо про реальність укладеної угоди.
Податкові обов'язки визначаються виходячи з реального економічного змісту господарської операції та спрямування її на досягнення певного економічного ефекту. Для з'ясування дійсного економічного змісту господарської операції варто аналізувати кінцевий економічний ефект у вигляді фактичного приросту (зміни вартості) активів, який настав або повинен був настати в результаті здійснення відповідної операції, незалежно від зафіксованих у документах намірів її учасників. З цією метою варто використовувати документальні та інші дані, що свідчать про фактичне отримання тих чи інших активів учасниками операції. Такі дані мають перевагу перед задекларованим документально змістом спірної господарської операції.
Доказами наявності таких обставин можуть бути документи або показання свідків, що свідчать про наявність прямих стосунків між набувачем і виробником або імпортером активу; інформація (у тому числі з відкритих джерел) щодо звичайних умов ділової поведінки на певному ринку; дані, отримані від виробника або перевізника, які засвідчують прямий шлях руху активів від виробника до набувача, без фактичної участі посередників у цьому процесі тощо. Докази, що можуть використовуватися при аналізі реальності операції - дані про існування активу (чи вироблявся, ким і коли), про його рух на шляху до платника податків-набувача (як транспортувався, де зберігався, ким приймався, у тому числі встановлення посадових осіб постачальника і покупця, задіяних у такому процесі), як використовувався далі (чи реалізовувався, чи споживався тощо).
Реальність потребує також з'ясування того факту, чи справді актив отриманий від указаного в первинних документах контрагента. Для цього треба встановлювати, за яких обставин і в який спосіб були налагоджені господарські зв'язки між платником податків та його задекларованим контрагентом, хто персонально брав у цьому участь. Доцільно встановити фактичний альтернативний рух активу у порівнянні із задекларованим.
Також у такому разі варто встановлювати технічну можливість виконання господарської операції із урахуванням фактичних господарських ресурсів постачальника (наявність виробничих потужностей, персоналу тощо) та фактичного змісту операції (чи необхідні спеціальні навички персоналу для її вчинення, чи потрібні для цього власні або залучені засоби, час та спеціальна обстановка тощо).
Згідно положенням статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.
З метою з'ясування реальності оскаржуваних господарських операцій в первинних документах між позивачем та ТОВ «СВК», встановлення обставин, способу та руху активів за клопотанням позивача судом залучено в якості свідка головного бухгалтера ТОВ «СВК» ОСОБА_2. Під час допиту свідок підтвердив, що вона працювала и працює досі на посаді головного бухгалтера ТОВ «СВК» на підставі наказу, копія якого надана свідком в матеріали справи. ОСОБА_2 підтвердила, що дійсно між ПП «Лотос» та ТОВ «СВК» діяв договір, згідно з яким останній здійснював постачання очищеного річкового піску. Для здійснення власної господарської діяльності ТОВ «СВК» використовувало складські приміщення (площадку) та завантажувально-розвантажувальне обладнання, які були орендовані у ТОВ «Перспектива Самара». Свідок також пояснив, що пісок позивач транспортував власними транспортними засобами, що було встановлено в укладеному договорі, оскільки у ТОВ «СВК» власного або орендованого вантажного транспорту не було. Роботи з навантаження піску на транспорт позивача здійснювали працівники ТОВ «Перспектива Самара» за договором оренди, який передбачував використання ТОВ «СВК» орендованого обладнання виключно персоналом ТОВ «Перспектива Самара». Крім того, свідок зазначила, що податкові накладні, податкова звітність підписувались нею особисто та подавалися до податкового органу за допомогою електронних засобів звітності; звітність ТОВ «СВК» подається й по сьогоднішній день. Також свідок засвідчила, що жодних зустрічних перевірок з питань взаємовідносин ТОВ «СВК» з позивачем податковими органами не проводилися, жодних запитів на надання документів або пояснень щодо взаємовідносин ТОВ «СВК» з ПП «Лотос» до ТОВ «СВК» не надходило.
З метою з'ясування реальності оскаржуваних господарських операцій в первинних документах між позивачем та ПП «Сайтек», встановлення обставин, способу та руху активів за клопотанням позивача судом долучено до матеріалів справи пояснення ОСОБА_4, яка була директором ПП «Сайтек» протягом періоду, коли це підприємство мало господарські відносини з ПП «Лотос». Згідно з поясненнями ОСОБА_4 підтвердила, що фактично здійснювались господарські операції між ПП «Сайтек» та ПП «Лотос», зазначивши при цьому наступне: договір на постачання паливно-мастильних матеріалів був підписаний нею особисто; ПП «Сайтек» здійснювало постачання на адресу позивача дизельного палива марки Мустанг, що виробляється підприємством WOG; відповідно до умов договору нашим підприємством виставлявся рахунок-фактура і після одержання передплати здійснювалася поставка дизпалива; відвантаження дизпалива відбувалося зі складу WOG, що розташоване в с. Дороге Дніпропетровського району Дніпропетровської області; транспортування здійснювалося найнятими ПП «Сайтек» бензовозами, зокрема у СПД ОСОБА_5; розвантаження дизпалива здійснювалося в ємності для дизпалива, які розташовані на виробничій території, що належать ПП «Лотос»; на кожну партію дизпалива оформлювався наступний комплект документів: видаткова накладна, путьовий лист (зберігається у перевізника), товарно-транспортні накладні в 4 примірниках, по одному примірнику для WOG (для надання дозволу на вивіз зі складу), для продавця (ПП «Сайтек»), для автоперевізника та для покупця (ПП «Лотос»), податкова накладна; всі операції з продажу дизпалива ПП «Лотос» задекларовані, у підтвердження чого ПП «Сайтек» надало копії декларацій з ПДВ з розшифровкою податкових зобов'язань та з квитанцією №2, що підтверджує прийняття податкової декларації податковим органом. Також ОСОБА_4 засвідчила, що податковими органами не проводилось жодних зустрічних перевірок з питань взаємовідносин ПП «Сайтек» з ПП «Лотос» та навіть запитів про проведення таких перевірок до ПП «Сайтек» не надходило.
Особу ОСОБА_4, її дієздатність та підпис встановлено, перевірено та засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_6, про що здійснено реєстраційний запис за №1551 від 23.12.2014 р.
З метою з'ясування реальності оскаржуваних господарських операцій в первинних документах між позивачем та ТОВ «Торгівельна компанія «Імпульс», встановлення обставин, способу та руху активів за клопотанням позивача судом долучено до матеріалів справи пояснення ОСОБА_7, який був директором ТОВ «Торгівельна компанія «Імпульс» в періоді взаємовідносин з позивачем, та є ним й по сьогоднішній день. ОСОБА_7, зокрема пояснив наступне: договір між нашими підприємствами укладено 01.11.2011р. і діє донині. Договір з боку ТОВ «ТК «Імпульс» підписував він особисто, попередні переговори щодо укладення договору вів з комерційним директором ПП «Лотос» ОСОБА_8; ТОВ «ТК «Імпульс» постачало на адресу ПП «Лотос» моторне масло, літол, мастильні матеріали, дизельне паливо; дизельне паливо постачалося або у вигляді талонів на заправку на автозаправних станціях WOG, або здійснювалася доставка власними бензовозами і зливалося в заправні ємності ПП «Лотос»; масло та мастильні матеріали представник ПП «Лотос», ОСОБА_9, отримував за адресою: Дніпропетровська область, с. Дороге, вул. Миколаївська, де знаходиться склад WOG; з боку ТОВ «ТК «Імпульс» відпуск ТМЦ здійснював менеджер, ОСОБА_10, який виписував всі первинні бухгалтерські документи і підписував товарно-транспортні та видаткові накладні, необхідні для ведення бухгалтерського обліку та транспортування ТМЦ; всі операції з продажу ТМЦ були задекларовані, в підтвердження чого підприємством передані Додатки 5 до декларацій з ПДВ з квитанціями №2, що підтверджують прийняття наших декларацій ДПІ. Також ОСОБА_7 зазначив, що зустрічних перевірок з питання взаємин ТОВ ТК «Імпульс» з ПП «Лотос» податковими органами не проводилися. Крім того, в зазначених поясненнях ОСОБА_7 повідомив, що ТОВ «ТК «Імпульс» має штат, достатній для здійснення господарської діяльності, на підтвердження чого він передав комерційному директору ПП «Лотос» ОСОБА_8 штатний розклад підприємства та форму 1-ДФ.
Особа ОСОБА_7, його дієздатність та підпис встановлено, перевірено та засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_6, про що здійснено реєстраційний запис за №1550 від 22.12.2014 р.
Пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_7 та показання свідка ОСОБА_2 підтверджується копіями документів, що надані позивачем в матеріали справи, а саме: копіями договорів, видаткових накладних, податкових накладних, квитанцій про реєстрацію податкових накладних в єдиному державному реєстрі податкових накладних, декларацій з податку на додану вартість цих контрагентів з додатками 5 до них та з квитанціями №2 про реєстрацію податкових декларацій в якості податкової звітності; товарно-транспортними накладними.
Таким чином, суд вважає, що факт придбання позивачем товарно-матеріальних цінностей у ТОВ «СВК», ТОВ «Торгівельна компанія «Імпульс» та ПП «Сайтек» підтвердженими належними та достатніми доказами.
Відповідно до підпункту 138.1.1 пункту 138 статті 138 Податкового кодексу України до складу витрат операційної діяльності включають, серед іншого, включається собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
Згідно з підпунктом 139.1.1 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності.
Підпунктом 139.1.9 цього ж пункту Податкового кодексу України визначено, що до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Враховуючи обставини, які встановлені у цій справі, суд вважає, що позивач мав всі необхідні розрахункові, платіжні та інші первинні документи, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, фактичне здійснення господарських операцій з придбання ТМЦ підтверджено належними та допустимими доказами, тому позивач мав право на включення витрат з придбання ТМЦ у ТОВ «СВК», ТОВ «Торгівельна компанія «Імпульс» та ПП «Сайтек» до витрат відповідних податкових періодів відповідає зазначеним нормам Податкового кодексу України.
За таких обставин, виключення відповідачем зі складу витрат 1 336 176,26 грн. щодо придбання товарно-матеріальних цінностей у ТОВ «СВК», ПП «Сайтек» та ТОВ «Торгівельна компанія «Імпульс», є безпідставним, податкове зобов'язання з податку на прибуток, нараховане у зв'язку з таким виключенням, є протиправним, а податкове повідомлення-рішення в цій частині підлягає скасуванню.
В акті перевірки також встановлено завищення податкового кредиту з податку на додану вартість, сплачених позивачем у зв'язку з придбанням товарно-матеріальних цінностей у ТОВ «СВК», ПП «Сайтек» та ТОВ «Торгівельна компанія «Імпульс». При цьому відповідач посилається на порушення позивачем п.198.3., п.198.6 статті 198, п.201.4, 201.7 статті 201 Податкового кодексу України.
Однак, згідно п.198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
З підстав, зазначених вище, судом встановлено реальність здійснення господарських операцій з контрагентами ТОВ «СВК», ТОВ «ТК «Імпульс» та ПП «Сайтек.
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.
Відповідно до пункту 201.7 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Як свідчить Акт перевірки, податковий кредит Позивача підтверджений податковими накладними, виписаними зазначеними контрагентами (повний перелік податкових накладних наведений Відповідачем в Акті перевірки на сторінках 41-47). Зазначені податкові накладні були зареєстровані в Єдиному державному реєстрі податкових накладних у встановлені Податковим кодексом строки та у встановленому порядку, копії квитанцій №2 про реєстрацію податкових накладних додані позивачем до матеріалів справи.
Таким чином, встановлене Відповідачем завищення позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість є такими, що не відповідають матеріалам справи, а податкове повідомлення-рішення про нарахування податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 338 163,23 грн., у т.ч. за основним платежем - 270 530,58 грн., за штрафними санкціями - 67 632,65 грн., є протиправним та підлягає скасуванню в повному обсязі.
Також відповідачем встановлено порушення позивачем п.51.1 статті 51, пп.164.2.11 п.164.2 статті 164, пп.168.1 статті 168, пп.170.9.2 п.170.9 статті 170, пп.176.2 статті 176 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 470,94 грн.
Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення про нарахування податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб, суд встановив:
На виконання договору ДП «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» направив до Дніпропетровську в. о. провідного інженера ОСОБА_11, який мешкав в готелі.
На виконання договору позивачем було сплачено 1 996,50 грн. за проживання у готелі м. Дніпропетровська представника ДП «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» в. о. провідного інженера ОСОБА_11
Відповідно до пп.164.2.11 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається сума надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлені законодавством строки, розмір якої обчислюється відповідно до пункту 170.9 статті 170 цього Кодексу.
Як встановлено матеріалами справи позивач не направляв фізичну особу ОСОБА_11 у відрядження та, відповідно, не виплачував цій особі кошти на відрядження.
Таким чином, сплачені позивачем кошти за готельні послуги не є виплатою доходів фізичній особі, а є виконанням зобов'язання за господарським договором.
За таких обставин, нарахування відповідачем податку на доходи фізичних осіб в сумі 352,32 грн. та штрафних (фінансових) санкцій в сумі 440,40 грн. є неправомірним, а податкове повідомлення-рішення в цій частині підлягає скасуванню.
Крім того, відповідачем встановлено, що згідно авансовому звіту від 23.04.2013р. №6 директором з будівництва позивача ОСОБА_12 було сплачено 1 344,34 грн. за проживання у готелі 2 осіб - ОСОБА_12 та ОСОБА_3, про що вказано у рахунку на оплату. Обидва працівники знаходились у відрядженні, про що свідчать посвідчення про відрядження, обидва проживали у цьому готелі.
Керівником позивача після здачі авансових звітів ОСОБА_12 та ОСОБА_3 затверджено доцільність витрат. Через бухгалтерію позивача підзвітним особам відшкодовано витрати, в т.ч. ОСОБА_13 1 344,34 грн. по вищенаведеному рахунку готелю, а ОСОБА_3 проживання не відшкодовувалось, та в витрати не включалось.
Як зазначено вище, відповідно до пп.164.2.11 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається сума надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлені законодавством строки, розмір якої обчислюється відповідно до пункту 170.9 статті 170 цього Кодексу.
Виплачену ОСОБА_14 не можна вважати сумою надмірно витраченою у відрядженні, оскільки витрати на проживання в готелі у відрядженні включається до витрат осіб, що перебувають у відрядженні. Оскільки ОСОБА_14 сплатив за готельні послуги з власних коштів за обох співробітників позивача, а потім прозвітував перед підприємством з наданням всіх підтверджувальних документів, ці витрати мали бути компенсовані позивачем, але вони не є доходом фізичної особи ОСОБА_14
За таких обставин нарахування відповідачем податку на доходи фізичних осіб в сумі 118,62 грн. є неправомірними, а, отже, податкове повідомлення-рішення в цій частині та в частині нарахованих на цю суму штрафних санкцій в сумі 177,93 грн. підлягають скасуванню.
Крім того, суд зазначає, про арифметичні помилки у розрахунку при визначенні податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій з податку на доходи фізичних осіб. В розрахунку зазначено, що загальну сума донарахованих податкових зобов'язань складає 470,94, а нараховані санкції складають 25% від суми основного зобов'язання. Тобто штрафні (фінансові) санкції мали б складати 147,39 грн., а не 657,39, як це зазначено в розрахунку до податкового повідомлення-рішення та в самому податковому повідомленні-рішенні.
Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, а також враховуючи приписи законодавства, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень слід задовольнити.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).
Керуючись ст.ст. 2, 8-12, 69, 71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-
Адміністративний позов Приватного підприємства «ЛОТОС» - задовольнити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства «Лотос» (код ЄДОРПОУ 24241659) судовий збір у розмірі 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім грн. 20 коп.).
Апеляційна скарга на постанову суду подається до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя О.Б. Ляшко