Справа № 2а-5729/10/0870
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 лютого 2015 рокусправа № 2а-5729/10/0870

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Бишевської Н.А. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Новошицької О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Державного комітету України із земельних ресурсів

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2010 року у справі №2а - 5729/10/0870 за позовом ОСОБА_1 до Державного комітету України із земельних ресурсів з участю третіх осіб - Головного управління Державного комітету України із земельних ресурсів, голови Державного комітету України із земельних ресурсів Кулініч О.М. про визнання дій протиправними, визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому, з урахуванням уточнень (т.3 а.с.1-8), просив: визнати дії Державного комітету України із земельних ресурсів по звільненню начальника Головного управління Держкомзему у Запорізькій області ОСОБА_1 протиправними; визнати накази Державного комітету України із земельних ресурсів №504кт від 22.07.2010 р. "Про звільнення ОСОБА_1" та №509 кт від 23.07.2010 р. "Про внесення змін до наказу №504 кт від 22.07.2010 р." протиправними; скасувати накази Державного комітету України із земельних ресурсів №504кт від 22.07.2010р. "Про звільнення ОСОБА_1" та №509 кт від 23.07.2010р. "Про внесення змін до наказу №504 кт від 22.07.2010р."; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Держкомзему України у Запорізькій області та зобов'язати Державний комітет України із земельних ресурсів видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління Держкомзему у Запорізькій області; стягнути з Державного комітету України із земельних ресурсів на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтований тим, що оскарженими наказами його незаконно звільнено з посади за порушення Присяги державного службовця (далі - Присяга) відповідно до пункту 6 частини першої статті 30 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII "Про державну службу" (далі - Закон № 3723-XII), оскільки він Присягу не порушував, посадові обов'язки виконував сумлінно.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2010 року адміністративний позов задоволено частково, а саме: визнано дії Державного комітету України із земельних ресурсів по звільненню начальника Головного управління Держкомзему у Запорізькій області ОСОБА_1 протиправними, скасовано накази Державного комітету України із земельних ресурсів №504кт від 22.07.2010р. "Про звільнення ОСОБА_1" та № 509кт від 23.07.2010р. "Про внесення змін до наказу №504кт від 22.07.2010р.", у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постанова суду, в частині задоволених позовних вимог, мотивована недоведеністю відповідачем тих обставин, які б свідчили про порушення позивачем Присяги державного службовця, щоб могло бути правовою підставою для звільнення позивача з займаної посади з підстав, передбачених п.6 ст.30 Закону України «Про державну службу».

Постанова суду, в частині незадоволених позовних вимог - щодо поновлення на роботі, мотивована тим, що на час розгляду справи відсутні об'єктивні підстави стверджувати про те, що з позивачем фактично припинено трудові відносини, оскільки позивачу не видано трудову книжку та не здійснено з ним остаточного розрахунку. В частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції вказав на те, що по-перше: до суду надано заяву позивача про відмову від стягнення середнього заробітку, по-друге: у зв'язку з відсутністю підстав для поновлення на роботі, відсутні і підстави для стягнення середнього заробітку.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Державний комітет України із земельних ресурсів подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин справи, просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позивних вимог.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2011 року апеляційна скарга відповідача - Державного комітету України із земельних ресурсів задоволена, постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 14жовтня 210 року скасована та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована наявністю правових підстав для звільнення позивача з державної служби на підставі п.6 ст.30 Закону України «Про державну службу», оскільки результати проведеної перевірки свідчать про порушення позивачем Присяги державного службовця.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, яка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 вересня 2014 року задоволена частково: постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2011 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції вказав на те, що суд апеляційної інстанції не зазначив. які функціональні обов'язки несумлінно виконував або порушував під час роботи ОСОБА_1, які саме дії чи бездіяльність позивача є порушенням Присяги державного службовця, суд не надав належної правової оцінки правомірності дій відповідача щодо звільнення позивача з посади за порушення Присяги державного службовця, та не навів мотивів в обґрунтування своїх висновків. Крім цього, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою висновок суду першої інстанції, який скасував накази відповідача про звільнення позивача з посади та одночасно відмовив у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі з тих підстав, що у зв'язку з не внесенням запису про звільнення до трудової книжки позивача трудові відносини не припинені, як і висновок суду першої інстанції про те, що позивач відмовився від позовних вимог щодо стягнення заробітної плати. Також, суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що ні суд першої, ні суд апеляційної інстанції зе з'ясували чи досяг позивач на час виникнення спірних правовідносин та станом на момент ухвалення судових рішень граничного віку перебування на державній службі, передбаченого ст..23 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), чи продовжувався йому термін перебування на державній службі.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийнявши до уваги висновки суду касаційної інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №504кт від 22.07.2010р. ОСОБА_1, начальника головного управління Держкомзему у Запорізькій області, звільнено із займаної посади з 22.07.2010р. шляхом припинення державної служби на підставі п. 6 ст. 30 Закону України "Про державну службу" та ст.7 Кодексу законів про працю України .

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №509кт від 23.07.2010р. внесено зміни до наказу Державного комітету України із земельних ресурсів №504кт від 22.07.2010р. в частині дати звільнення позивача та вказано, що днем звільнення ОСОБА_1 є перший день виходу його на роботу після закінчення тимчасової непрацездатності. Згідно відомостей трудової книжки (т.4 а.с.66) днем звільнення позивача є 29.10.2010р.

Підставою для звільнення позивача стали результати перевірки стану організації кадрової роботи, окремих питань організації роботи щодо запобігання проявам корупції у Головному управлінні Державного комітету України із земельних ресурсів у Запорізькій області, проведеної на підставі наказу Державного комітету України із земельних ресурсів №533 від 14 липня 2010 року.

За результатами перевірки була складена довідка від 16.07.2010р., в якій зазначено наступні порушення: не розроблений та не затверджений у встановленому порядку регламент головного управління; наказ про розподіл обов'язків між начальником та заступниками начальника Головного управління не погоджений Головою Держкомзему; рішення про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад не оформлялось розпорядчим документом, відсутні протоколи конкурсної комісії щодо попереднього розгляду документів претендентів, які подали документи на участь у конкурсі та рішення конкурсної комісії про допущення їх до участі в конкурсі; накази не проходять погодження юридичною службою; безвідповідальне ставлення до виконання доручення Держкомзему від 04.02.2010р. №2889/24/7-10 щодо належного подання інформації про результати роботи у сфері запобігання протидії корупції та невжиття заходів реагування щодо справ про випадку вчинення державними службовцями територіальних органів корупційних діянь або інших правопорушень, пов'язаних з корупцією, які надходять від правоохоронних та судових органів.

За наслідками перегляду судового рішення колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про необґрунтованість зазначених у наказах підстав для звільнення позивача з займаної посади.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що дослідженням наказів Держкомзему за якими звільнено позивача: №504кт від 22.07.2010 та №509кт від 23.07.2010 встановлено відсутність в них об'єктивно доведених відомостей про: невірність ОСОБА_1 під час служби народові України, недотримання ним конкретних норм Конституції та законів України, не сприяння втіленню їх у життя, не зміцнення їх авторитету, не охорону прав, свобод і законних інтересів громадян, не сумлінне виконання своїх обов'язків. Тобто, відсутні відомості, які б характеризували дії чи бездіяльність позивача як порушення Присяги державного службовця. У вказаних наказах немає посилань на певні пункти функціональних обов'язків ОСОБА_1, які, на думку відповідача, він не сумлінно виконував або порушував під час своєї роботі на посаді державного службовця.

Погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів враховую, що звільнення за порушення Присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Державний службовець, який вчинив дисциплінарний проступок, не може бути звільнений за порушення Присяги, якщо цей проступок не можна кваліфікувати як порушення Присяги.

Оскільки, відповідачем не доведено того, що позивач скоїв проступок, який можливо кваліфікувати як порушення Присяги державного службовця, то звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених п. 6 ст. 30 Закону України "Про державну службу" та ст.7 Кодексу законів про працю України, є неправомірним.

В той же час, колегія суддів вважає необґрунтованими судом першої інстанції підстави для відмови у задоволенні позову, в частині заявлених вимог щодо поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, відмовляючи у задоволенні позову щодо поновлення на посаді, суд першої інстанції фактично виходив з того, що на час розгляду справи відсутні об'єктивні підстави стверджувати про те, що з позивачем фактично припинено трудові відносини, оскільки позивачу не видано трудову книжку та не здійснено з ним остаточного розрахунку.

Наведені судом обставини, враховуючи видані накази про звільнення, не можуть свідчити про не припинення з позивачем трудових відносин, а вказують лише на несвоєчасну видачу роботодавцем трудової книжки працівнику при звільненні та не проведення з ним остаточного розрахунку на час звільнення. Крім цього, на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції наявні докази (відомості трудової книжки) про звільнення позивача з займаної посади саме на підставі наказів №504кт від 22.07.2010 та №509кт від 23.07.2010.

Таким чином, на час розгляду справи судом першої інстанції існували правові підстави для поновлення позивача на роботі з огляду на встановлений факт неправомірного звільнення.

В той же час, вказані вимоги позивача, на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не можуть бути задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст..23 Закону України «Про державну службу», N 3723-XII, 16.12.1993 (в редакції чинній на час перебування позивача на державній службі, граничний вік перебування на державній службі становить 60 років для чоловіків і 55 років для жінок. У разі необхідності керівник державного органу за погодженням з Начальником Головного управління державної служби при Кабінеті Міністрів України може продовжити термін перебування на державній службі, але не більш як на п'ять років.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1, у зв'язку з досягненням граничного віку перебування на державній службі, наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 01.04.2008р. №141-кт продовжено термін перебування на державній службі до 09 червня 2011 року (т.4 а.с.42).

Таким чином, позивач мав право перебувати на державній службі до 09.06.2011р.

Отже, на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, позивач не може бути поновлений на посаді державного службовця з огляду на досягнення ним граничного віку перебування на державній службі.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні заявлених вимог щодо поновлення на посаді.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині заявлених вимог щодо стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції виходив з того, що по-перше: до суду надано заяву позивача про відмову від стягнення середнього заробітку, по-друге: у зв'язку з відсутністю підстав для поновлення на роботі, відсутні і підстави для стягнення середнього заробітку.

Такі підстави для відмови у задоволенні заявлених вимог суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, по-перше: у матеріалах справи відсутня заява позивача про відмову від заявлених вимог щодо стягнення середнього заробітку. Таку відмову судом першої інстанції у встановленому законом порядку прийнято не було, ухвалу з цього приводу постановлено не було. При цьому, позивач заперечував факт відмови від заявлених вимог в цій частині. По-друге: встановлені обставини неправомірного звільнення позивача та наявність підстав для поновлення позивача на роботі, враховуючи приписи ст..235 КЗпП України, є правовою підставою для задоволення вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині та вважає за необхідне зобов'язати Державне агентство земельних ресурсів України (правонаступника Державного комітету України із земельних ресурсів (т.4 а.с.71-72)) нарахувати та виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2010р. (дата фактичного звільнення) по 09.06.2011р. (граничний термін перебування позивача на державній службі), з урахуванням положень постанови КМУ №100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Таким чином, враховуючи висновки і мотиви, з яких скасовано рішення судом касаційної інстанції та які, згідно з вимогами ч.5 ст.227 КАС України, є обов'язковими при розгляді справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст.ст.202, 205, 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного комітету України із земельних ресурсів - задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2010 року у справі №2а - 5729/10/0870 - скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Визнати дії Державного комітету України із земельних ресурсів по звільненню начальника Головного управління Держкомзему у Запорізькій області ОСОБА_1 протиправними.

Скасувати накази Державного комітету України із земельних ресурсів №504кт від 22.07.2010 "Про звільнення ОСОБА_1" та № 509кт від 22.07.2010 "Про внесення змін до наказу № 504кт від 22.07.2010".

Зобов'язати Державне агентство земельних ресурсів України нарахувати та виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.10.2010р. по 09.06.2011р.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, передбаченому ст..212 КАС України.

(Повний текст постанови виготовлено 23.02.2015р.)

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Д.В. Чепурнов