Справа № 804/20501/14
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2015-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Кучми К.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Кіровському районі м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимоги і рішення, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
До адміністративного суду надійшов позов ФОП ОСОБА_1 до ДПІ у Кіровському районі м.Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач просив суд:
- всі фактично понесені витрати у зв'язку із розглядом стягнути з Державного бюджету України.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити та зазначив, що надав суду всі докази в обґрунтування заявлених позовних вимог та не заперечував проти подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.
Відповідач в черговий раз свого представника в судове засідання не направив, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.
У поданих письмових запереченнях відповідач зазначив, що за результатами перевірки податковий орган прийшов до висновків щодо порушення позивачем податкового законодавства, які є обґрунтованими та підтверджені письмовими доказами, а тому ДПІ у Кіровському районі м.Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області при прийнятті оскаржуваних рішень діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За таких обставин, відповідач просив у задоволенні позову відмовити.
Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Згідно ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Таким чином, частина 6 статті 128 КАС України, надає суду можливості проводити подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.
Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 зареєстрований, як фізична особа-підприємець 18.11.2002 р., Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради та перебуває на обліку в ДПІ у Кіровському районі м.Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області як платник податків, що підтверджується свідоцтвом № НОМЕР_13 про реєстрацію платника податку на додану вартість від 28.04.2005 р.
Судом також встановлено, що в період з 14 липня по 22 липня 2014 року, відповідно до наказу ДПІ у Кіровському районі м.Дніпропетровська, проведено документальну позапланову виїзну перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2013 року по 30 червня 2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 30 червня 2013 року.
За результатами перевірки, 29 липня 2014 року складено акт № 1654/173/НОМЕР_2, відповідно до змісту якого податковий орган дійшов наступних висновків щодо виявлених порушень, а саме:
- ст.177 Податкового кодексу України у результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевіряється, на загальну суму 108 190,63 грн.;
- п.177.10. ст.177, п.44.5. ст.44 Податкового кодексу України, в частині не ведення книги обліку доходів та витрат за період з 01.01.2013 р. по 30.06.2013 р. (у зв'язку із крадіжкою) та не поновлення у встановлені терміни;
- п.198.3. ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у період, що перевіряється, на загальну суму 27 301 грн.;
- ч.4 ст.4, п.1 ч.2 ст.7, п.1 ч.2 ст.6 та ч.2 ст.9 Закону України «Про збір та внесок єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого платнику донараховано єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період: 01.01.2013 р. - 30.06.2013 р. у загальній сумі: 34 706,90 грн.
На підставі акту перевірки від 29 липня 2014 року за № 1654/173/НОМЕР_2 відповідачем прийнято наступні рішення:
Як вбачається зі змісту акту перевірки, в період з 01 січня по 30 червня 2013 року, ФОП ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів.
При надані послуг з перевезення вантажів позивачем експлуатуються наступний вантажний транспорт: Краз 256Б1, д/н НОМЕР_5, Краз 256Б1, д/н НОМЕР_6, Краз 258, д/н НОМЕР_7, Краз 258, д/н НОМЕР_8, МАЗ 5516, д/н НОМЕР_9, МАЗ 5516, д/н НОМЕР_10, Краз 256Б1, д/н НОМЕР_11, Краз 256Б, д/н НОМЕР_12.
Так, за результатами ведення власної господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу, включено дані по операціям з придбання запасних частин та ТМЦ (паливо) на загальну суму 957 763 грн.
За даними акту перевірки, як такі, що безпосередньо пов'язані з одержанням доходу, витрати по придбанню запасних частин в сумі 642 476,69 грн. відповідачем не визнано.
В результаті чого було збільшено розмір оподатковуваного доходу з 17 300 грн., задекларованих позивачем до 659 776,69 грн., що в свою черго призвело до здійснення спірного донарахування по податку з фізичних осіб за основним платежем в сумі 109 190,63 грн.
Не визнаючи задекларовані платником податків дані в частині понесених витрат на придбання запасних частин, відповідач виходив з того, що фізичні особи-підприємці не мають права включати до складу витрат витрати, які пов'язані із використанням транспортного засобу (витрати на придбання запасних частин, шин, технічного обслуговування тощо).
З такою позицією податкового органу суд не може погодитися в зв'язку із наступним.
У відповідності до ст.50 Цивільного кодексу України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Обмеження права фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності встановлюються Конституцією України та законом.
Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.
Відповідно до положень ст.320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.
Як встановлено, придбання запасних частин на суму 642 476,69 грн. позивачем здійснено в рамках ведення власної господарської діяльності пов'язаної з наданням послуг перевезення вантажів.
Згідно ст.177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1. статті 167 цього Кодексу.
Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.
Відповідно до положень ч.1 ст.51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
За приписами п.п.14.1.27. п.14.1. ст.14 ПК України витрати це - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
В силу ст.138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:
витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4., 138.6.-138.9., підпунктами 138.10.2.-138.10.4. пункту 138.10., пунктом 138.11. цієї статті;
інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5., підпунктами 138.10.5., 138.10.6. пункту 138.10., пунктами 138.11., 138.12. цієї статті, пунктом 140.1. статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3. цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
За результатами аналізу норм, що регулюють спірні правовідносини встановлено відсутність обмеження суб'єкта господарювання, який здійснює діяльність як фізична особа-підприємець на включення до складу витрат, на підставі яких формується сума оподатковуваного доходу.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення
обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».
Відповідно до положень ст.1 вищевказаного Закону єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на
регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.
За приписами п.6 цієї ж статті недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена
органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до положень ч.2 ст.6 цього ж Закону платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і
сплачувати єдиний внесок
Як підтверджується матеріалами справи, позивачем було самостійно обчислено та сплачено 5 890,02 грн. сум єдиного внеску.
В свою чергу податковим органом, у зв'язку із невизнанням витрат позивача на суму 642 676,69 грн. та як наслідок збільшення розміру оподатковуваного доходу, виявлено несплату єдиного внеску на суму 34 706,9 грн.
За приписами ч.3 ст.9 цього ж Закону обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до ст.ст.6, 7, 9, 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» застосування штрафних санкцій здійснюється у разі підтвердження факту несвоєчасності нарахування єдиного внеску, як додаткова міра відповідальності.
Як вбачається зі змісту акту перевірки, при винесені спірного податкового повідомлення-рішення, контролюючий орган виходив з того, що позивачем не надано до перевірки підтверджуючі документи, які дають змогу підтвердити та ідентифікувати необхідність встановлення придбаних запчастин на автотранспорт, який використовується платником у господарській діяльності, а також сам факт встановлення запчастин на автомашини.
При цьому контролюючий орган посилається на порушення позивачем ст.198 Податкового кодексу України.
На думку суду, з такою позицією відповідача погодитися не можна, у зв'язку із наступним.
Відповідно до п.п.14.1.36. п.14.1. ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також, через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно з пп.14.1.181. п.14.1. ст.14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Пунктом 198.1. ст.198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів, як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких, є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
За змістом п.198.2. ст.198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
За приписами п.198.3. статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, у зв'язку з:
- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;
- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість, є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.
Пунктом 198.6. ст.198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу. У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Згідно з п.44.1. ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких, передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Як встановлено абз.5 ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. № 996-ХІV, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Відповідно до ч.2 ст.3 цього Закону, бухгалтерський облік, є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
За змістом ч.1 ст.9 вищезазначеного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Частиною 2 ст.9 Закону передбачені обов'язкові реквізити, які мають містити первинні та зведені облікові документи.
Відповідно до п.2.15 та 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 (далі - Положення), первинні документи підлягають обов'язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто, перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству, логічна ув'язка окремих показників. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.
Пунктом 2.4 Положення визначено, що первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Факт придбання позивачем ТМЦ підтверджується копіями первинно-бухгалтерської документації, яка знаходиться в матеріалах справи.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
У інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 28.03.2014 р. №375/11/14-14 зазначено універсальний принцип розгляду податкових спорів, а саме: перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою. Подібні правила судам варто застосовувати не лише щодо спірних рішень контролюючих органів, а також і при здійсненні оцінки належності первинних документів, податкових накладних, документів податкової звітності, що подається платниками податків тощо.
На підставі викладеного судом відхиляються доводи відповідача про те, що надані позивачем документи не є первинними документами, з огляду на наявність належних обов'язкових реквізитів.
В силу ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6)розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з викладених вище підстав.
Відповідно до ст.94 КАС України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалена постанова.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 69, 71, 94, 122, 128, 158 - 163, 167 КАС України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 590,7 грн.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.254 КАС України та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, передбачені ст.186 КАС України.

Суддя Кучма К.С.