Справа № 2а/0370/2676/12
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2015-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2015 року м. Київ К/800/54456/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Сіроша М.В., Усенко Є.А., розглянувши в попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Луцької об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області

на постанову Волинського окружного адміністративного суду м. Києва від 21.09. 2012 р.

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.10. 2014 р.

у справі №2а/0370/2676/12

за позовом Луцької об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медео-Захід» та Товариства з обмеженою відповідальністю СП «Янікс»

про стягнення коштів, одержаних за нікчемним правочином,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Волинського окружного адміністративного суду м. Києва від 21.09.2012 р., яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.10. 2014 р. відмовлено в задоволені позовних вимог Луцької об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській областідо Товариства з обмеженою відповідальністю «Медео-Захід» (відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю СП «Янікс» (відповідач 2)про стягнення коштів в дохід держави в сумі 58200 грн., отриманих за нікчемним правочином.

В касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів та задовольнити позовні вимоги.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ СП «Янікс» укладено з ТОВ «Медео-Захід» договор оренди № 29/03/10 ОР-02 від 29.03.2010 року згідно якого, відповідач 1 передав відповідачу 2 у строкове оплатне користування нежитлове приміщення загальною площею 240 кв.м., яке розташоване в с. Підцир'я Камінь-Каширського району на строк з 01.04.2010 року по 31.05.2010 року з оплатою за орендоване майно в розмірі 12 000 грн. та договір оренди нерухомого майна № 31/05/10 ОР-04 від 31.05.2010 року згідно умов якого відповідачем 1 було передано відповідачу 2у строкове платне користування це ж саме приміщення на строк з 01.06.2010 року по 30.06.2010 року із розміром орендної плати - 34200 грн. Оплата за вказані послуги здійснювалася в безготівковій формі на загальну суму 58200 грн.

На виконання умов даних договорів відповідачем 2 було виписано податкові накладні, та між сторонами складені акти прийому-передачі приміщення, копії яких знаходяться в матеріалах справи

Позивач стверджує про наявність у відповідачів умислу на укладання названого вище договору з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки при перевірці відповідач 2 не надав податковому органу документів про право власності відповідача 1 на об'єкт оренди.

Відмовляючи у задоволенні позову судипопередніх інстанцій виходили з наступного, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

У той же час, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину містять серед іншого і таку, як зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 215 названого Кодексу закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, якою названа правова норма доповнена саме Законом України від 02.12.2010 №2756-VI, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Отже, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, чітко визначений статтею 228 Цивільного кодексу України. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Відповідно до частини третьої названої статті, якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

З аналізу наведеної правової норми вбачається, що умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб. Зокрема, слід установити персоналії посадових осіб, у яких виник умисел на вчинення протиправного правочину, зміст їх умислу, обставини, за яких такий умисел виник, тощо.

Отже, обов'язковість установлення умислу поширюється лише на визнання недійсними правочинів, вчинених із метою, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Судами зазначено, що основним аргументом позивача на підтвердження нікчемності оспорюваної угоди є відсутність правовстановлюючих документів у відповідача 1 на об'єкт оренди.

Однак, відсутність правовстановлюючих документів на об'єкт оренди не є належним доказом його нікчемності з підстав порушення публічного порядку.

Окрім того, відповідачем 1 на підтвердження реальності договірних відносин суду надано документи про належність об'єкта оренди на праві приватної власності ОСОБА_1, яка уклала з відповідачем 1 договір про передачу майна в безоплатне користування.

Відповідно до положень частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судом зазначено, що під час розгляду справи відповідачами підтверджено вчинення дії, спрямованої на набуття, зміну або припинення їх прав та обов'язків, тоді як позивачем іншого не доведено.

Отже, колегія суддів погоджується із висновкамисудів попередніх інстанцій інстанції, що позивачем не надано належних доказів того, що договір оренди майна укладався відповідачами з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, тому позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухвалені судових рішень чи вчинені процесуальних дій.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги і скасування судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись статтями 222, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Луцької об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області - відхилити.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду м. Києва від 21.09. 2012 р.та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.10. 2014 р.

- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: В.П.Юрченко

М.В.Сірош

Є.А.Усенко