Справа № 804/2290/15
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2015-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

23 лютого 2015 р. Справа № 804/2290/15

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Озерянської С.І.

при секретарі Жижиній К.П.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська про визнання протиправними дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська, в якому просить: визнати протиправними дії КЕВ м. Дніпропетровська щодо відмови в передачі в приватну власність квартири, яку ОСОБА_2 займає разом з членами її родини на підставі ордеру №324 від 27 вересня 1994 року та довідки про переоформлення особового рахунку №444 від 26.04.1999 року на території відкритого військового містечка за адресою АДРЕСА_1, визначені в рішенні №199 від 14.01.2015 року згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та згідно процедури, передбаченої «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом МЖКГ №396 від 16.12.2009 року; визнати протиправним та скасувати рішення КЕВ м. Дніпропетровська №199 від 14.01.2015 року щодо відмови в передачі в приватну власність квартири, яку ОСОБА_2 займає разом з членами її родини на підставі ордеру №324 від 27 вересня 1994 року та довідки про переоформлення особового рахунку №444 від 26.04.1999 року на території відкритого військового містечка за адресою смт. Черкаське, АДРЕСА_2, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та згідно процедури, передбаченої «Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом МЖКГ №396 від 16.12.2009 року; зобовязати квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська, як орган приватизації вжити належних та достатніх заходів щодо приватизації квартири, яка використовується ОСОБА_2 та членами її родини на умовах найму на підставі ордеру №324 від 27 вересня 1994 року та довідки про переоформлення особового рахунку №444 від 26.04.1999 року згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», яке затверджене Наказом МЖКГ №396 від 16.12.2009 року, в відкритому військовому містечку за адресою: АДРЕСА_3.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що рішенням КЕВ м. Дніпропетровська від 14.01.2015 року № 199 позивачеві протиправно відмовлено в передачі в приватну власність шляхом приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_4, яку вона займає разом з членами родини на підставі ордеру № 324 від 27.09.1994 року. Вважає, що в судовому порядку мають бути відновлені її права та інтереси.

В судовому засіданні представник позивача вимоги адміністративного позову підтримав в повному обсязі з підстав зазначених у ньому. Додатково зазначив, що даний спір є публічно-правовим, оскільки оскаржується рішення субєкта владних повноважень.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату у звязку з зайнятістю в іншому судовому засіданні, яке було судом залишено без задоволення за його необгрунтованістю та не підтвердженістю.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно частини 2 цієї статті до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Аналогічна норма міститься в статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Цивільним процесуальним кодексом України в статті 15 «Компетенція судів щодо розгляду цивільних справ» визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Водночас, Житловим кодексом України в статті 9 встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Таким чином, з наведеного можна дійти висновку, що питання, які пов'язані з приватизацією квартир, в тому числі і в частині відмови уповноваженим органом провести приватизацію, виникають з житлових відносин і повинні розглядатися судами у порядку цивільного судочинства.

Щодо твердження представника позивача, що квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська у відносинах, що пов'язані з приватизацією житла, виступає як суб'єкт владних повноважень суд зазначає, що поняття «житлові відносини» в контексті змісту статті 15 Цивільного процесуального кодексу України включає в себе і право громадян на одержання житла в зв'язку з приватизацією і ця норма не містить винятку зі встановленого нею загального правила, а тому розгляд страви за правилами іншого судочинства ніж цивільне лише за цією обставиною є порушенням.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних судах є принцип офіційного зясування всіх обставин у справі і обовязок субєкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатись «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Наведена позиція зазначена Верховним судом України в постанові від 2 грудня 2014 року в справі №21-530а14.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про закриття провадження в справі за позовом ОСОБА_2 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

При цьому, суд вважає за необхідне розяснити позивачу про право на звернення з зазначеним позовом до місцевого загального суду в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 2, 17, 157, 160, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Провадження в адміністративній справі № 804/2290/15 за позовом ОСОБА_2 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська- закрити.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали складено 24 лютого 2015 року.

Суддя ОСОБА_3