Справа № 826/17521/14
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2015-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

17 лютого 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Зубрицькому Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2014 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Державної виконавчої служби України, Головного управління юстиції у Миколаївській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 13.10.2014 № 2240/к «Про припинення державної служби ОСОБА_2»; поновити ОСОБА_2 на посаді начальника управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області з 14.10.2014; визнати протиправним подання Державної виконавчої служби України від 26.09.2014 № 7-19/6.1/1132; визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління юстиції у Миколаївської області від 13.10.2014 за №4866/03 «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 13.10.2014 № 2240/к «Про припинення державної служби ОСОБА_2»; зобов'язати ГУ юстиції у Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.10.2014 по день фактичного поновлення на посаді; допустити негайне виконання постанови суду у частині позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми за один місяць.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2014 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи позивач працював на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області з 08.07.2011. Присягу державного службовця прийняв 16.06.2000.

Наказом Міністерства юстиції України «Про припинення державної служби ОСОБА_2» від 13.10.2014 №224/к припинено державну службу позивача та звільнено із займаної посади за порушення Присяги державного службовця на підставі п. 6 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу».

Підставою для прийняття оскаржуваного наказу було подання Державної виконавчої служби України від 26.09.2014 №7-19/6.1/1132, довідка безвиїзної перевірки додержання ОСОБА_2 законодавства України під час розгляду звернень громадян від 12.09.2014, довідка проведеної позапланової перевірки діяльності органів Державної виконавчої служби Миколаївської області від 10.07.2014.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що подання ДВС України від 26.12.2014 № 7-19/6.1/1132; наказ Міністерства юстиції України від 13.10.2014 № 2240/к «Про припинення державної служби ОСОБА_2» та наказ Головного управління юстиції у Миколаївської області від 13.10.2014 за №4866/03 «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 13.10.2014 № 2240/к «Про припинення державної служби ОСОБА_2» прийняті на підставі, у межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що його звільнено незаконно, а оскаржувані накази підлягають скасуванню з тих підстав, що в період його звільнення він знаходився на лікарняному та у зв'язку з тим, що відносно нього не було проведено службового розслідування.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до п.п. 6 п. 4 Положення про Державну виконавчу службу України, затвердженого постановою КМ України від 02.07.2014 №229, ДВС України відповідно до покладених на неї завдань аналізує результати діяльності структурних підрозділів територіальних органів Мінюсту, що забезпечують здійснення повноважень ДВС України, розробляє заходи щодо підвищення ефективності функціонування таких органів.

Згідно з підпункту 4 пункту 10 вказаного Положення голова Державної виконавчої служби України у межах повноважень, передбачених законом, організовує та контролює виконання в апараті Державної виконавчої служби України та структурних підрозділах територіальних органів Мін'юсту, що забезпечують здійснення повноважень Державної виконавчої служби України, Конституції та законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мін'юсту з питань, що належать до сфери діяльності Державної виконавчої служби України, та доручень Міністра юстиції.

Як передбачено статтею 17 Закону України «Про державну службу» громадяни України, які вперше зараховуються на державну службу, приймають Присягу такого змісту: «Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки».

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про державну службу» основними обов'язками державних службовців, незалежно від посади, яку вони посідають, є, зокрема: додержання Конституції України та інших актів законодавства України; безпосереднє виконання покладених на них службових обов'язків, своєчасне і точне виконання рішень державних органів чи посадових осіб, розпоряджень і вказівок своїх керівників; сумлінне виконання своїх службових обов'язків, ініціатива і творчість в роботі.

Відповідно до частини 4 статті 15 Закону України «Про звернення громадян» рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, зокрема: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Відповідно до п. 3.1 Інструкції про порядок розгляду звернень громадян, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.03.2004 № 26/5 посадові особи органів та установ юстиції при розгляді звернень громадян зобов'язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників на місця для перевірки викладених у зверненні обставин, застосовувати інші заходи для об'єктивного вирішення поставлених автором звернення питань, з'ясовувати та приймати рішення про усунення причин і умов, які спонукають авторів скаржитись.

Згідно пункту 3.2 вказаної Інструкції, рішення, які приймаються за зверненнями, мають бути мотивованими та грунтуватися на нормах чинного законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов'язана забезпечити своєчасне й правильне виконання прийнятого рішення, а в разі визнання скарги обгрунтованою - негайно вжити заходів до поновлення порушених прав громадян.

Відповідно до п. 3.8 Інструкції звернення вважається вирішеним, якщо розглянуті всі поставлені в ньому питання, прийнято обгрунтоване рішення та вжиті потрібні заходи щодо його виконання і заявника повідомлено про результати перевірки звернення і прийняте рішення.

Підпунктом 10.17 пункту 10 Положення про управління державної виконавчої служби головних управлінь юстиції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 10.04.2012 № 549/5, передбачено, що начальник Управління організовує розгляд звернень громадян та юридичних осіб з питань, пов'язаних із діяльністю Управління та відділу державної виконавчої служби районних, міських (міст обласного значення), районних у містах, міжрайонних та міськрайонних управлінь юстиції, проводить особистий прийом громадян. Неналежний розгляд звернень є грубим порушенням Конституційних прав та законних інтересів громадян.

З матеріалів справчи вбачається, що на підставі доповідної записки начальника управління організаційного та кадрового забезпечення Державної виконавчої служби України Драюка С.Є. від 02.09.2014 та з метою здійснення контролю за додержанням законодавства посадовими особами структурних підрозділів головних управлінь юстиції в областях, що забезпечують реалізацію повноважень Державної виконавчої служби України, Державною виконавчою службою України проведено безвиїзну перевірку додержання начальником управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2 законодавства України під час розгляду звернень громадян, що надійшли до Державної виконавчої служби України з приводу діяльності органів державної виконавчої служби Миколаївської області.

За результатами перевірки складено довідку про результати проведення безвиїзної перевірки додержання начальником управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2 законодавства України під час розгляду звернень громадян від 12.09.2014, в якій вказано на порушення, допущені начальником управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2, а саме:

- частини 4 статті 15 Закону України «Про звернення громадян»;

- статті 19 Закону України «Про звернення громадян»;

- підпунктів 3.1, 3.2, 3.8 пункту 3 Інструкції про порядок розгляду звернень громадян, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.03.2004 № 26/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18.03.2004 за № 342/8941.

У вищезазначеній довідці вказано, що вищевказані порушення проявились у формальному розгляді звернень, не вникаючи до їх суті; не перевірки всіх поставлених у зверненні питань, та як результат, не отримання заявниками відповідей на питання, з якими вони звернулись, ненаданні обґрунтованої відмови у задоволенні вимог, викладених у заявах громадян, а також у відсутності оцінки правомірності дій державних виконавців та призвели до порушення прав та законних інтересів громадян закріплених Конституцією та чинним законодавством України.

Так, ГУ юстиції у Миколаївській області складено довідку за результатами проведення позапланової перевірки діяльності органів державної виконавчої служби Миколаївської області від 10.07.2014 та довідку про результати проведення безвиїзної перевірки додержання начальником управління державної виконавчої служби Миколаївської області ОСОБА_2 законодавства України під час розгляду звернень громадян від 12.09.2014.

На підставі вказаних документів Голова ДВС України звернувся до Міністра юстиції України з поданням №7-19/6.1/1132 від 26.09.2014 про припинення державної служби ОСОБА_2, начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області, відповідно до п. 6 ст. 30 Закону України «Про державну службу».

Наказом Міністерства юстиції України від 13.10.2014 №224/к «Про припинення державної служби ОСОБА_2» припинено державну службу позивача та звільнено із займаної посади за порушення Присяги державного службовця на підставі п. 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу».

Наказом Головного управління юстиції у Миколаївської області від 13.10.2014 за №4866/03 оголошено наказ Міністерства юстиції України від 13.10.2014 № 2240/к «Про припинення державної служби ОСОБА_2».

Згідно з пунктом 9 Положення про управління державної виконавчої служби головних управлінь юстиції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 10.04.2012 № 549/5, начальник Управління здійснює контроль за виконанням покладених на Управління завдань і здійснення ними своїх повноважень відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 10.1 Положення начальник Управління очолює Управління, здійснює керівництво його діяльністю, діяльністю відділу примусового виконання рішень, відділу державної виконавчої служби районних, міських (міст обласного значення), районних у містах, міжрайонних та міськрайонних управлінь юстиції та підзвітний Міністру юстиції та Голові ДВС за організацію та результати діяльності Управління.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з порушень, які виявлені під час перевірки, вбачається, що позивач допустив порушення Законів України, неналежно виконував свої службові обов'язки, що свідчить про порушення присяги державного службовця, внаслідок чого у Міністра юстиції України були наявні законні підстави для видання оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_2

Щодо порядку звільнення колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу» крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, що передбачено статтею 17 цього Закону.

Згідно статті 148 Кодексу законів про працю України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до статті 147 Кодексу законів про працю України передбачено вичерпний перелік заходів дисциплінарного стягнення, а саме: догана або звільнення. Тобто, припинення державної служби посадовою особою, уповноваженою на виконання функцій держави, у відповідності до Закону України «Про державну службу» не відноситься до виду дисциплінарного стягнення, а отже, положення Кодексу законів про працю України, щодо строків притягнення та обов'язковості надання письмових пояснень, у даному випадку не застосовувались.

Щодо посилань апелянта на те, що при звільненні не було проведено службового розслідування, слід зазначити, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або органів місцевого самоврядування» від 13.06.2000 № 950 проведення службового розслідування може бути проведено за ініціативою керівника органу державної влади або на вимогу самого державного службовця.

Як встановлено судом першої інстанції позивач не вимагав проведення службового розслідування, а керівник органу державної влади не вбачав у цьому необхідності.

Відповідно до частини 3 статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

При цьому, статтею 40 Кодексу законів про працю України передбачено виключний перелік підстав для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а отже, положення частини 3 статті 40 КЗпПУ застосовується та враховується виключно при звільненні з підстав зазначених у вказаній статті.

Таким чином, оскільки згідно наказу Міністерства юстиції України від 13.10.2014 № 2240/к «Про припинення державної служби ОСОБА_2», начальник управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2 звільнений на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу», обмеження передбачені статтею 40 КЗпПУ щодо звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не враховувалось.

Колегія суддів зазначає, що оскільки прийняті відповідачами оскаржувані рішення прийняті в межах закону та є правомірними, то позовні вимоги щодо поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області з 14.10.2014 та зобов'язання ГУ юстиції у Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.10.2014 по день фактичного поновлення на посаді задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.12.2014 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст ухвали виготовлений 19.02.2015.

.

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.