Справа № 2а-9740/11/1470
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2015 року м. Київ К/800/1582/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.05.2012

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2012

у справі № 2а-9740/11/1470

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Роднічок»

до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі Миколаївської області Державної податкової служби

про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.05.2012, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2012 задоволено позовні вимоги приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Роднічок» до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі Миколаївської області Державної податкової служби про скасування податкового повідомлення-рішення від 13.12.2011 № .

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.05.2012 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2012 і відмовити у задоволенні позову.

Позивач надав письмові заперечення на касаційну скаргу Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби, за змістом яких проти вимог останньої заперечує з мотивів її необґрунтованості та просить вказану касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами виїзної позапланової перевірки приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Роднічок» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2009 по 30.06.2011, складено акт від 29.11.2011 (надалі акт).

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог: п. 209.6 ст. 209 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 79 205,00 грн.; п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України внаслідок чого занижено податок на додану вартість на суму 104 991,00 грн. (загальна декларація).

На підставі висновків акта відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 13.12.2011 № , яким збільшено позивачу суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 184 196,00 грн. основного платежу та 26 248,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що виконання зобов'язань та фактичне проведення господарських операцій на підставі укладених між позивачем та його контрагентами договорів підтверджується належно оформленими первинними документами і правомірністю віднесення позивачем сум податку на додану вартість з вартості таких товарів (послуг) до податкового кредиту.

Переглянувши судові рішення у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» в редакції, що була чинною до 01.01.2011, податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом. Датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Підставою для нарахування податкового кредиту, згідно з пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», є видана платником податку на вимогу покупця податкова накладна із заповненням всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 цього Закону.

Підпунктом 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного Закону не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг); у разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Аналогічні приписи містять норми Податкового кодексу України, який вступив в дію з 01.01.2011.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Таким чином, обов'язковою умовою для формування податкового кредиту є наявність первинних бухгалтерських документів - податкової накладної, оформленої у відповідності до Закону.

Відповідно до ст. 9 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити, перелік яких визначено у цій нормі.

Таким чином, всі документи, складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення, які за змістом та формою відповідають наведеним вище вимогам закону, належать до первинних документів бухгалтерського обліку.

Визначальним для висновку про правомірність віднесення платником податку вартості придбаного товару до складу валових витрат та податкового кредиту є наявність у нього мети на отримання прибутку, здійснення діяльності у відповідності з визначеними цілями, а також підтвердження отримання товару відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що висновки виїзної позапланової перевірки відповідача ґрунтуються на висновках перевірок контрагентів позивача ФОП ОСОБА_4, ТОВ «Тріаді», ТОВ «Віртус Транс» за відповідні звітні періоди.

На підтвердження реальності виконання договорів, укладених позивачем з вказаними контрагентами, приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма «Роднічок» надано судам наступні первинні документи, а саме: податкові та видаткові накладні, платіжні доручення, акти здачі-прийняття робіт та товарно-транспорті накладні, які відповідали вимогам чинного законодавства.

На час укладення договорів та виконання господарських операцій з придбання товарів контрагенти позивача були належним чином зареєстровані та мали свідоцтво платника податку на додану вартість.

Отже, досліджені судами попередніх інстанцій первинні документи розкривають зміст господарських операцій, підтверджують рух активів позивача та отримання ним реального результату в процесі господарської діяльності, тому колегія суддів вважає, що приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма «Роднічок» правильно сформувало податковий кредит з податку на додану вартість відповідного періоду за результатом проведення господарських операцій із вказаними контрагентами з дотриманням вимог Закону України «Про податок на додану вартість» та Податкового кодексу України.

Крім того, згідно акта перевірки між приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма «Роднічок» та фізичними особамию, укладені договори на використання земельних ділянок на території Снігурівського району (426 договори) загальною площею 3 260,12 га, які в порушення вимог ст. 18 Закону України «Про оренду землі» та п. 209.6 ст. 209 Податкового кодексу України, були зареєстрованими в установленому законодавством порядку.

Однак, відповідно до п. 109.1 ст. 109 Податкового кодексу України резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Пунктом 209.2 ст. 209 Податкового кодексу України визначено, що згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Згідно з п. 209.6 ст. 209 Податкового кодексу України сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно довідки № 2162/02 від 04.11.2011 відділу Держкомзему у Снігурівському районі Миколаївської області позивач подав на реєстрацію договори оренди земельних ділянок і провів оплату цих послуг в травні 2011 року. Договори оренди в межах Снігурівської міської ради зареєстровані 03.11.2011.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Згідно з ст. 18, ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній станом на 13.12.2011) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Частиною 1 ст. 220 Цивільного кодексу України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, визнання договорів нікчемними, в зв'язку з відсутністю їх державної реєстрації чинним законодавством не передбачено, а недотримання позивачем норм про державну реєстрацію договорів оренди свідчить про можливе невиконання ним вимог земельного та цивільного законодавства.

Проте, Жовтневою міжрайонною державною податковою інспекцією Миколаївської області Державної податкової служби не надано доказів та не зазначено правову норму, якою б ставилося у залежність нарахування податку на додану вартість, у випадку відсутності державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, на якій сільськогосподарським підприємством вирощена сільгосппродукція.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову є законними та обґрунтованими, а тому не вбачає підстав для їх скасування. Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

Оскільки суди попередніх інстанцій під час розгляду справи повно і правильно встановили обставини справи, та при ухваленні судових рішень не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, зазначена обставина, відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220,2201, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

2. Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.05.2012 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2012 у справі № 2а-9740/11/1470 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева
(підпис) Т.М. Шипуліна