Справа № 2а-11969/12/2670
Суддя: Бутенко В.І.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2015 року м. Київ К/800/7845/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Бутенка В.І (доповідач), Олексієнка М.М., Олендера І.Я.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи за позовом громадянина Сомалі ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2012 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати неправомірним і скасувати рішення відповідача від 26.07.2012 року №341-12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2012 року, в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення цих судів і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сомалі, сомалійцем, мусульманином. До України він прибув 08 вересня 2011 року нелегально з території третьої безпечної країни (Російська Федерація) без документів, що посвідчують особу.

Позивач 30.01.2012 року подав до відповідача заяву про надання йому статусу біженця.

В заяві-анкеті від 30.01.2012 року №23 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначав, що клан, до якого він відноситься, належить до меншості, через що він потерпає від переслідувань, звинувачень і погроз вбити з боку угрупування Аль Шабаб. Однак 13.02.2012 року в ході співбесіди він вказував на те, що проживав у місті Афгоє, є фермером та працював на фермі і у себе на землі.

Відповідачем 26.07.2012 року прийнято рішення №341-12 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Позивачем 27.08.2012 року отримано повідомлення Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві від 16.08.2012 року №87 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди, а особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Тобто, обов'язок щодо доказування достовірності тверджень і точності фактів покладено саме на заявника.

Згідно ст. 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно зазначили, що позивач до приїзду в Україну перебував у третій безпечній країні - Російській Федерації, але за набуттям статусу біженця у цій країні не звертався. Проте особа, яка залишає країну свого громадського походження, повинна звернутися за допомогою у першій безпечній країні, а не шукати умов для кращого місця проживання.

Враховуючи усі обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідач діяв в межах наданої компетенції відповідно до вимог законодавства і не порушував права та законні інтереси позивача, а тому обґрунтовано відмовили в позові.

Доводи касаційної скарги зроблених цими судами висновків не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстав для скасування чи зміни оскаржених судових рішень не вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 жовтня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

С у д д і : В.І. Бутенко

М.М. Олексієнко

І.Я. Олендер