Справа № 2а/0270/2190/12
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/61588/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Бутенка В.І.,
Олексієнка М.М., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в місті Хмільнику та Хмільницькому районі Вінницької області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, про визнання дій протиправними та стягнення коштів, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в місті Хмільнику та Хмільницькому районі Вінницької області, до якої приєдналося Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 31 травня 2012 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2012 року, -

встановив:

У травні 2012 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Хмільнику та Хмільницькому районі Вінницької області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, про визнання дій протиправними і стягнення з Державного бюджету України 13208,75 гривень сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

На обґрунтування позову послалася на те, що 9 жовтня 2010 року з метою реєстрації придбаного автомобіля марки Toyota LC-150 Luxe, 2010 року випуску вона сплатила вказану суму коштів, що суперечить вимогам статті 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 400/97-ВР), відповідно до якої такий збір сплачується при відчуженні автомобіля, а не при його купівлі.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 23 травня 2012 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про залишення позову без розгляду.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 31 травня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2012 року, позов задоволено. Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в місті Хмільнику та Хмільницькому районі Вінницької області щодо відмови вжити передбачені чинним законодавством заходи з метою повернення помилково сплаченої суми збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при купівлі легкового автомобіля. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 13208,75 гривень сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування.

У касаційній скарзі Управління Пенсійного фонду України в місті Хмільнику та Хмільницькому районі Вінницької області, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 31 травня 2012 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2012 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 лютого 2015 року до вказаної касаційної скарги приєднано вимоги третьої особи у даній справі.

Позивач подала письмове заперечення на зазначену касаційну скаргу, просить таку залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи те, що сторони у судове засідання не з'явились, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, то суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, і це відповідає матеріалам справи, що 6 жовтня 2010 року ОСОБА_4 придбала легковий автомобіль марки Toyota LC-150 Luxe, 2010 року випуску, при реєстрації якого 9 жовтня 2010 року сплатила збір на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 3% вартості автомобіля, що склало 13208,75 гривень.

При зверненні до відповідача із заявою про повернення сплачених коштів позивачеві було відмовлено та роз'яснено, що платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів є підприємства, установи та організації всіх форм власності, а також фізичні особи, які набувають право власності на легкові автомобілі, зокрема, шляхом купівлі легкових автомобілів, у тому числі у виробників або торговельних організацій (крім випадків забезпечення автомобілями інвалідів згідно із законодавством), посилаючись при цьому на Порядок сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 1998 року № 1740 (далі - Порядок).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не є платником 3% збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при купівлі легкового автомобіля, а тому сплачені ним кошти підлягають поверненню.

Пунктом 7 статті 1 Закону № 400/97-ВР, якою визначено вичерпний перелік осіб - платників збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, передбачено, що платниками збору є юридичні та фізичні особи при відчуженні легкових автомобілів, крім легкових автомобілів, якими забезпечуються інваліди, та тих автомобілів, які переходять у власність спадкоємцям за законом.

Натомість, відповідно до пункту 12 Порядку платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів є підприємства, установи та організації всіх форм власності, а також фізичні особи, які набувають право власності на такі автомобілі, зокрема, шляхом їх купівлі, у тому числі у виробників або торгівельних організацій (крім випадків забезпечення автомобілями інвалідів згідно із законодавством).

Отже, на час виникнення спору положення Порядку суперечили вимогам Закону № 400/97-ВР у частині регулювання правовідносин зі сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів.

Відповідно до частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Враховуючи наведене та виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що при вирішенні цього спору застосуванню підлягають положення Закону № 400/97-ВР, яким не передбачено сплату збору на обов'язкове державне пенсійне страхування юридичними та фізичними особами при здійсненні операцій з придбання легкового автомобіля.

За правилами частини 3 статті 3 Закону № 400/97-ВР платники збору при відчуженні легкових автомобілів сплачують цей збір на рахунки з обліку коштів спеціального фонду державного бюджету, відкриті в управліннях Державного казначейства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Ці кошти в установленому порядку зараховуються до спеціального фонду державного бюджету і використовуються згідно із законом про Державний бюджет України.

Механізм повернення коштів, помилково зарахованих до державного бюджету, закріплено у Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженому наказом Державного казначейства України від 10 грудня 2002 року № 226 (чинному на час виникнення спірних відносин), пунктами 3, 5 якого передбачено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державного казначейства України з відповідних рахунків, відкритих в цих органах, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету або поданням платника податків, зборів (обов'язкових платежів).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2011 року № 106 «Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету» з огляду на коди бюджетної класифікації, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 14 січня 2011 року № 11, органом, який забезпечує здійснення постійного контролю за правильністю та своєчасністю надходження до державного бюджету збору під час набуття права власності на легкові автомобілі, а також ведення обліку таких платежів у розрізі платників з метою забезпечення повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного бюджету, визначено Пенсійний фонд України.

При цьому частиною 2 статті 72 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV закріплено правило, згідно з яким кошти Пенсійного фонду України не включаються до складу Державного бюджету України та використовуються відповідно до частини першої статті 73 цього Закону на виплату пенсій, надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов'язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду України; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів Пенсійного фонду України.

На підставі викладеного, збір, помилково зарахований до спеціального фонду державного бюджету внаслідок сплати особою, яка не є суб'єктом цього збору, підлягає стягненню з Державного бюджету України через територіальні управління Державного казначейства України.

Приймаючи рішення про стягнення помилково сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з Державного бюджету України, суд першої інстанції не залучив до участі у справі в якості відповідача державний орган, уповноважений розпоряджатися державними коштами - Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, а погодився з його участю у справі лише як третьої особи, у той час як зобов'язання за рішенням суду не можуть покладатися на осіб, які не є сторонами у справі.

Зі змісту статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.

Апеляційний суд на зазначене порушення уваги не звернув та не виправив його.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 31 травня 2012 року та ухвала Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2012 року підлягають скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Хмільнику та Хмільницькому районі Вінницької області, до якої приєдналося Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, - задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 31 травня 2012 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2012 року - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в місті Хмільнику та Хмільницькому районі Вінницької області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, про визнання дій протиправними та стягнення коштів - направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Бутенко В.І.

Олексієнко М.М.