Справа № 753/21956/13
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

19 лютого 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Твердохліб В.А., Бужак Н.П.;

за участю секретаря: Кінзерської Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації на постанову Дарницького районного суду м.Києва від 10 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації про зобов'язання вчинити дії щодо перерахунку щомісячної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і виплатити її у розмірі, визначеному законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до Дарницького районного суду м.Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації про зобов'язання вчинити дії щодо перерахунку щомісячної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і виплатити її у розмірі, визначеному законом. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона що є матір'ю малолітньої дитини - дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно з ст.ст. 43, 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням», їй як матері малолітньої дитини, що здійснює догляд за дитиною, повинна надаватися допомога в розмірі не меншому від розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом, з дня надання відпустки по догляду за дитиною по день її закінчення. Проте, зазначена грошова допомога виплачувалась їй відповідачем у неповному розмірі - 130 - 140 грн. 00 коп., з чим вона не погоджується. В порушення вимог вказаного Закону виплата по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в 2008 році позивачу була здійснена не в повному обсязі.

Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 10 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Зобов»язано Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації провести перерахунок і виплату позивачу щомісячну допомогу по догляду за дитиною за період з 08.09.2008 року по 31.12.2008 року відповідно до статті 43 Закону №2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» в розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом, з урахуванням проведених виплат.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині встановлення кінцевого терміну, на який призначається державна соціальна допомога та задоволити в цій частині.

Також не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач є є матір'ю малолітньої дитини - дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач є застрахованою особою в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам необхідно зазначити наступне.

До 1 січня 2008 року відносини щодо виплати допомоги по догляду за дитиною регулювалися Законом №2811-ХІІ, дія якого поширювалася на осіб, не застрахованих в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 13) та Законом № 2240-III, який поширював свою дію на застрахованих у зазначеній системі осіб.

Розмір допомоги також визначався цими законами. Зокрема, статтею 43 Закону № 2240-III було передбачено, що допомога по догляду за дитиною надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 25 розділу ІІ Закону № 107-VI низку положень Закону №2240-III, у тому числі й статтю 43, було виключено. Водночас пунктом 23 зазначеного розділу Закону №107-VI положення статті 13 Закону № 2811-ХІІ щодо поширення його дії лише на осіб, не застрахованих в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, виключено, статтю ж 15 цього Закону викладено у редакції, відповідно до якої допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 гривень.

Конституційний Суд України Рішенням від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 у зв'язку з порушенням порядку прийняття змін та внесення доповнень до чинних законів визнав неконституційним пункт 25 розділу II Закону № 107-VI щодо зміни визначеного Законом № 2240-III правового регулювання відносин, пов'язаних із правом осіб, застрахованих в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, на матеріальне забезпеченням у разі народження дитини та необхідності догляду за нею. У зазначеному Рішенні Конституційний Суд України вказав на те, що застосований законодавцем у даному випадку порядок прийняття змін та внесення доповнень до чинних законів створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина.

Отже, з часу проголошення Конституційним Судом України Рішення №10-рп/2008 відновлювали свою дію вищезазначені положення Закону №2240-III, зокрема й статті 42- 44 цього Закону, щодо виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку особі, яка застрахована у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. При цьому пункт 23 щодо внесення змін до Закону №2811-ХІІ неконституційним не визнавався.

Таким чином, у період із 22 травня по 31 грудня 2008 року існувало дві законодавчі норми щодо виплати допомоги по догляду за дитиною, а сааме, стаття 43 Закону №2240-III, яка врегульовувала питання щодо виплати допомоги особам, які застраховані в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, і стаття 15 Закону №2811-ХІІ у редакції Закону № 107-VI від 28 грудня 2007 року, яка поширювала свою дію на осіб (один з батьків дитини, усиновлювач, опікун, баба, дід або інший родич), які фактично здійснюють догляд за дитиною, незалежно від того, чи застраховані вони у зазначеній системі страхування (стаття 13 Закону №2811-ХІІ).

Оскільки у справі, що розглядається, встановлено, що спір виник з приводу виплати допомоги особі, яка застрахована у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, то за таких обставин суд приходить висновку, що на відносини, пов'язані із виплатою допомоги такій особі у період із 22 травня по 31 грудня 2008 року поширюються норми спеціального Закону (яким є Закон №2240-III), відповідно до статті 43 якого допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Вищого адміністративного суду України №К/9991/60398/11 від 20 березня 2014 року, постановах Верховного суду України від 01 жовтня 2013 року №21-362а13 та від 04 листопада 2014 року №21-485а14.

Отже, з огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а її доводи спростовуються вище наведеним.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації - залишити без задоволення, а постанову Дарницького районного суду м.Києва від 10 грудня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 24 лютого 2015 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено - 19 лютого 2015 року.

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.