Справа № 2а-0870/5041/11
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2015-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2015 року м. Київ К/800/15802/13

Вищий адміністративний суд України у складі: головуючого судді Бухтіярової І.О., суддів Костенка М.І., Приходько І.В.,

секретаря судового засідання Єгорової І.В.,

представника позивача Зуб Г.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Запоріжжі Державної податкової служби

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28.08.2012 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2013 року

у справі № 2а-0870/5041/11

за позовом приватного акціонерного товариства «Завод напівпровідників» (далі - позивач, ПрАТ «Завод напівпровідників»)

до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Запоріжжі Державної податкової служби (далі - відповідач, СДПІ по роботі з ВПП у м. Запоріжжі ДПС)

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ПрАТ «Завод напівпровідників» звернулось у червні 2011 року до суду з позовом до СДПІ по роботі з ВПП у м. Запоріжжі ДПС, в якому уточнивши позовні вимоги просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.06.2011 року № , № , № .

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 28.08.2012 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2013 року, позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить касаційну скаргу задовольнити, скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому засіданні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем була проведена виїзна позапланова перевірка позивача з питань достовірності вчинених правочинів та дотримання вимог законодавства з питань достовірності нарахування від'ємного значення ПДВ за лютий 2011 року в сумі 9 680 159,00 гривень та розрахунку суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість за лютий 2011 року в сумі 10 314 993,00 гривні, яка виникла за рахунок від'ємного значення з ПДВ, що декларувалось в лютому, березні, грудні 2010 року та січні 2011 року.

За результатами даної перевірки складено акт від 30.05.2011 року № 125/08-08/31792555, відповідно до якого встановлено порушення позивачем: п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4, п. 200.14, ст. 200 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого завищено заявлену за лютий 2011 року суму бюджетного відшкодування на загальну суму 8 079 128,00 гривень; п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4 ст. 200 ПК України, в результаті чого занижено залишок від'ємного значення з податку на додану вартість (рядок 26 Декларації) на загальну суму 836 103,00 гривні; п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3 ст. 200 ПК України, в результаті чого завищено від'ємне значення різниці між сумою податкових зобов'язань та сумою податкового кредиту за лютий 2011 року на суму 4 588 876,00 гривень; п. 200.4 ст. 200 ПК України, в результаті чого занижено заявлену суму бюджетного відшкодування за січень 2011 року на загальну суму 4 774 641,00 гривня, за рахунок чого відповідачем було збільшено суму бюджетне відшкодування за січень 2011 року на суму 4 774 641,00 гривня, у зменшення податкових зобов'язань з ПДВ наступних податкових періодів.

На підставі акту перевірки, податковим органом прийняті податкові повідомлення-рішення: № , яким позивачеві було зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 8 079 128,00 гривень; № , яким позивачеві зменшено розмір від'ємного значення сум ПДВ у розмірі 4 588 876,00 гривень; № , яким позивачеві збільшено суму бюджетного відшкодування у розмірі 4 774 641,00 гривня у зменшення податкових зобов'язань з ПДВ наступних податкових періодів.

Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем сформовано податковий кредит січня та лютого 2011 року за рахунок господарських правовідносин з наступними контрагентами: ЗАТ «Енергомонтажвентиляція», ТОВ «Екостандарт 2008», ТОВ «Ен Ес Ай Буд», ТОВ виробниче підприємство «Теплоенергопром», ПП «Мега-Буд», ТОВ «Бакс», ТОВ «Павлоградхіммаш», ТОВ «Техенергохім», ТОВ «Електробудсервіс», ТОВ «Сі Інвест». Всі взаємовідносини позивача з вказаними контрагентами підтверджуються документами первинної бухгалтерської звітності, які наявні в матеріалах справи та були пред'явлені співробітникам відповідача безпосередньо при проведенні перевірки.

Крім того, судами встановлено, що податковим органом були зроблені висновки щодо нікчемності укладених правочинів із вказаними контрагентами, оскільки деякі з них мають негативний стан та деякі не відобразили у своїй податковій звітності операції по взаємовідносинам з позивачем. В акті перевірки зазначено, що позивачем неправомірно віднесено до складу податкового кредиту суму по взаємовідносинам з зазначеними контрагентами.

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, з висновками яких погоджується колегія суддів касаційної інстанції, виходили з наступного.

Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України передбачається, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, виходячи з вищевикладених норм законодавства, суди попередніх інстанцій зробили вірний висновок про те, що ПК України передбачено вичерпний перелік вимог для отримання покупцем права на відображення податкового кредиту, а саме: дата здійснення «першої події» та наявність податкової накладної.

Враховуючи наявність у позивача податкових накладних, на підставі яких відповідні суми ПДВ у складі вартості придбаного товару були включені до податкового кредиту, приймаючи до уваги, що зазначені податкові накладні не визнані недійсними, будь-яких посилань щодо невідповідності порядку оформлення цих податкових накладних вимогам ПК України акт перевірки не містить, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що позивач цілком правомірно включив суму ПДВ до складу податкового кредиту, оскільки його право на податковий кредит підтверджується належним доказом.

Також, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що вищевказані контрагенти позивача зареєстровані у встановленому законом порядку як платники ПДВ. Жодні відомості про анулювання свідоцтв цих платників податку на додану вартість чи їх ліквідацію на момент здійснення операцій з позивачем податковим органом не надано.

Крім того, судами встановлено, що первинні документи складені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», яким встановлено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Судами встановлено, що в акті перевірки податковим органом жодним чином не спростовано достовірність первинних документів, які складались позивачем з його контрагентом під час здійснення господарських операцій.

Отже, виходячи з вищевикладених обставин справи, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Чинне законодавство України не передбачає обов'язку покупця сплачувати ПДВ повторно ще й до бюджету у разі, коли такий податок не буде сплачений продавцем або іншою особою, з врахуванням суми податку, отриманого від покупця в складі ціни товару. Суми податку на додану вартість, які включені в ціну товару, є податковим зобов'язанням продавця товару, і саме продавець несе обов'язок по сплаті цього податку до бюджету.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанційї, що чинне податкове законодавство не ставить у залежність право позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання податкового кредиту чи бюджетного відшкодування поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Також, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що зміст укладених позивачем договорів не суперечать актам цивільного законодавства, а відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що зміст цих угод не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов''язків чи свідчить про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договору або приховування дійсного об'єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо.

Щодо твердження відповідача про збільшення бюджетного відшкодування за січень 2011 року у зменшення податкових зобов'язань з ПДВ наступних податкових періодів у сумі 4 774 641,00 гривня, то колегія суддів касаційної інстанції погоджується з судами попередніх інстанцій, які зазначили наступне.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України передбачено, що в разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.

Згідно до п. 200.4 ст. 200 ПК України, бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг.

При збільшенні сум бюджетного відшкодування за січень 2011 року у зменшення податкових зобов'язань з ПДВ наступних податкових періодів, податковий орган керувався п. 200.14 ст. 200 ПК України, яким передбачено, що якщо за результатами камеральної або документальної позапланової виїзної перевірки орган державної податкової служби виявляє невідповідність суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, то такий орган у разі заниження заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування щодо суми, визначеної органом державної податкової служби за результатами перевірок, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого заниження та підстави для її вирахування. У цьому випадку вважається, що платник податку добровільно відмовляється від отримання такої суми заниження як бюджетного відшкодування та враховує її згідно з пунктом 200.6 цієї статті у зменшення податкових зобов'язань з цього податку в наступних податкових періодах.

Судами попередніх інстанцій вірно зазначено, що обов'язковою умовою вважати, що платник податку добровільно відмовився від отримання суми заниження як бюджетного відшкодування та враховує її у зменшення податкових зобов'язань з цього податку в наступних податкових періодах є наявність податкового повідомлення, в якому зазначається сума такого заниження.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про неправомірність збільшення бюджетного відшкодування відповідачем за січень 2011 року на суму 4 774 641,00 гривня у зменшення податкових зобов'язань з ПДВ наступних податкових періодів з посиланням на п. 200.14 ст. 200 ПК України, оскільки жодного податкового повідомлення на вищевказану суму винесено не було.

Щодо твердження відповідача про порушення позивачем вимог п. 200.4 ст. 200 ПК України, то колегія суддів касаційної інстанції погоджується з судами попередніх інстанцій, які вважають його безпідставним та необґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Крім того, відповідно до п. 198.2, ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 200.4 ст. 200 ПК України, якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг.

Виходячи з вищевикладених норм законодавства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку, що у позивача наявне право на включення сум ПДВ у лютому 2011 року по сплаченим коштам у січні 2011 року.

Колегія суддів касаційної інстанції, на підставі аналізу встановлених обставин справи і правовідносин, що їм відповідають, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідачем хибно зроблені висновки щодо порушень позивачем вимог податкового законодавства стосовно формування податкового кредиту у перевіряємих періодах.

Отже, доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень судами першої та апеляційної інстанцій було порушено норми матеріального та процесуального права.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які б могли б призвести до скасування оскаржуваних рішень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 160, 167, 220-231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Запоріжжі Державної податкової служби - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28.08.2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2013 року у справі № 2а-0870/5041/11 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути переглянута з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: І.О. Бухтіярова

Судді: М.І. Костенко

І.В. Приходько