Справа № 2а/1670/664/11
Суддя: Карась О.В.
Дата ухвалення: 2014-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року м. Київ К/9991/42394/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Карася О.В. (головуючого), Голубєвої Г.К., Рибченка А.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Лохвицької міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської області на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.05.2011 у справі № 2а-1670/664/11

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Селянська спілка ім. Шевченка"

до Лохвицької міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської

області

про визнання дій протиправними та скасування податкової вимоги,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2011 року Товариством до суду заявлений позов про визнання дій Державної податкової інспекції протиправними та скасування першої податкової вимоги від 31.12.2010 № 1/12, якою позивача повідомлено про наявність у останнього податкового боргу за узгодженим податковим зобов'язанням з податку на додану вартість (далі - ПДВ) у сумі 2 823,66 грн.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 23.03.2011 у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що у платіжному дорученні від 20.12.2010 № 282 позивачем не зазначено призначення платежу з посиланням на декларацію від 20.12.2010, лише вказано призначення платежу "ПДВ за листопад 2010 року", а отже контролюючим органом цілком правомірно зараховано кошти сплачені за вказаним вище платіжним дорученням у рахунок погашення податкового боргу, що виник у Товариства раніше.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.05.2011 рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено, визнано дії посадових осіб Лохвицької міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської області щодо складання та направлення першої податкової вимоги від 31.12.2010 № 1/12 на адресу позивача протиправними та скасовано зазначену податкову вимогу.

Вказане судове рішення вмотивовано висновком про відсутність у податкової інспекції права чи обов'язку змінювати призначення платежу, визначене платником податку.

Не погодившись із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, Державна податкова інспекція до Вищого адміністративного суду України подала касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, відповідач посилається на те, що проведення операцій в особових рахунках здійснюється в хронологічному порядку, а тому податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення.

У поданих запереченнях на скаргу позивач просить у задоволенні скарги відмовити через її необґрунтованість.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді, перевіривши повноту встановлених обставин справи та правильність їх юридичної оцінки судами, Вищий адміністративний суд України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що передумовою винесення на адресу позивача першої податкової вимоги від 31.12.2010 № 1/12 слугували податкові повідомлення - рішення від 21.05.2009 № /0 та від 27.07.2009 № /1, якими Державною податковою інспекцією, за результатами проведеної перевірки та адміністративного оскарження, позивачу визначено податкове зобов'язання з ПДВ в сумі 8 218,50 грн.

Не погодившись із зазначеними податковими повідомленнями - рішеннями позивач оскаржив їх в судовому порядку. Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.03.2010 у справі № 2а-46806/09/1670, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2010, у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відмовлено.

Також судами встановлено, що позивачем до контролюючого органу було подано податкову декларацію з ПДВ за листопад 2010 року із самостійно визначеним податковим зобов'язанням з ПДВ в сумі 2 845,00 грн., граничний термін сплати якого 30.12.2010.

Визначене податкове зобов'язання з ПДВ в сумі 2 845,00 грн. позивачем було сплачено платіжним дорученням від 20.12.2010 № 282 із зазначенням призначення платежу "ПДВ за листопад 2010 року", проте контролюючим органом зазначений платіж було зараховано в рахунок погашення податкового боргу, що виник раніше, а саме на підставі податкових повідомлень - рішень від 21.05.2009 № /0 та від 27.07.2009 № /1.

Підпунктом 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" (далі - Закон № 2181-ІІІ) визначено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 цього Закону для подання податкової декларації.

Водночас, суть спірних правовідносин у цій справі полягає у правомірності перерозподілу податковим органом сплачених сум платником податку у рахунок податкового боргу, що не вказаний в платіжних дорученнях.

Як визначено пп. 7.1.1 п. 7.7 ст. 7 Закону № 2181-ІІІ, джерелами самостійної сплати податкових зобов'язань або податкового боргу платника податку є будь-які власні кошти такого платника податку. Отже, грошовий платіж є єдиною формою сплати податкових зобов'язань і погашення податкового боргу.

Згідно з п. 6 ст. 7 Закону України від 20.05.99 № 679-XIV "Про Національний банк України" Національний банк України визначає систему, порядок і форми платежів.

Пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за № 377/89/76, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів.

При цьому згідно з п. 3.8 зазначеної Інструкції реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів утримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Із наведеного випливає, що право визначати призначення платежу, відповідно до чинного законодавства України, належить виключно платнику, шляхом зазначення такого призначення у платіжному документі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", який є спеціальним законом з питань оподаткування і установлює порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначено вичерпний перелік заходів, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу. Серед таких заходів немає зміни призначення платежу, самостійно визначеного платником податків. Не передбачено такого права для податкової інспекції й іншими норми податкового законодавства.

Таким чином, у разі недотримання платником податків порядку погашення податкового боргу, передбаченого Законом України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", податковий орган не наділений правом чи обов'язком змінювати призначення платежу, визначене платником податків.

Отже, самостійне зарахування податковим органом сплачених платником податку сум у рахунок податкового боргу або тих податкових зобов'язань, які не вказані в призначенні платежу під час перерахування платником податків коштів до бюджету, є неправомірним.

Крім того, як вірно зазначив суд апеляційної інстанції донарахована податковими повідомленнями-рішеннями від 21.05.2009 № /0 та від 27.07.2009 № /1 сума ПДВ у розмірі 8 218,50 грн. була сплачена позивачем 02.12.2010, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 257 (а.с. 146).

Враховуючи, що відповідно до пп. 6.2.1 п. 6.2 ст. 6 Закону України від 21.12.2000 № 2181-ІІІ "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" податкові вимоги надсилаються платникові податків у разі несплати ним узгодженої суми податкового зобов'язання в установлені строки, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку про неправомірність направлення позивачу першої податкової вимоги від 31.12.2010 №1/12, оскільки на момент її винесення податкові зобов'язання з ПДВ по податковій декларації за листопад 2010 року та за податковими повідомленнями-рішеннями від 21.05.2009 № /0 та від 27.07.2009 № /1 були сплачені позивачем в повному обсязі.

За таких обставин переглянуте судове рішення апеляційної інстанції у справі відповідає приписам чинного законодавства, а доводи касаційної скарги визнаються непереконливими.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Лохвицької міжрайонної державної податкової інспекції Полтавської області відхилити.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.05.2011 у справі № 2а-1670/664/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними ст. ст. 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.В. Карась

Судді Г.К. Голубєва

А.О. Рибченко