Справа № 2-а-2895/10
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2015-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2015 р.Справа № 2-а-2895/10
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.

Суддів: Русанової В.Б. , Курило Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.02.2011р. по справі № 2-а-2895/10

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області , Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради , Харківського обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління праці та соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації

про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинення дій,

ВСТАНОВИЛА:

25.10.2010 року, позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Фрунзенського районну Харківської міської ради, Харківського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного Управління праці та соціального захисту населення Харківської обласної, в якому просив суд: визнати дії відповідачів незаконними, зобов'язати відповідача І провести з 01.09.2007 року з урахуванням проведених виплат перерахунок та виплатити йому заборгованість додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, виходячи виключно із законодавчо визначеного розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» та вимог ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-ХІІ; зобов'язати відповідача І після здійснення відповідного перерахунку та виплати заборгованості з належних йому пенсійних виплат у необхідних розмірах призначити до виплати позивачу у законодавчо встановлених розмірах додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, виходячи виключно із законодавчо визначеного розміру мінімальної пенсії за віком; зобов'язати відповідача ІІ усунути порушення і провести перерахунок згідно з Законом України №796-ХІІ від 19.12.1991 року «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи», а саме: на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 5-ти мінімальних заробітних плат , передбачених ст. 48 вказаного закону, з моменту виникнення у нього права на щорічну допомогу на оздоровлення та встановити і продовжувати зазначені виплати; зобов'язати відповідача ІІІ виплатити йому недоплачені суми зазначеної допомоги на оздоровлення з 2007 року та продовжувати виплату в подальшому; стягнути на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 500 гривень, сплачені Філії ТОВ «Надія»в м. Харкові.

Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.02.2011 року позовні вимоги задоволено частково, а саме: визнано дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківської області щодо відмови позивачеві у здійсненні перерахунку , нарахуванні та виплаті додаткової пенсії, за шкоду заподіяну здоров'ю згідно норм ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» - незаконними; зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківської області провести перерахунок та виплату на користь позивача додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком починаючи з 01.09.2007 року, з урахуванням виплачених сум, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеної ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»; визнано незаконною відмову Управління праці та соціального захисту населення Адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради, щодо перерахунку та виплати позивачеві щорічної допомоги на оздоровлення за період з 2007 року по 2010 рік у законодавчо встановлених розмірах; зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради здійснити нарахування позивачеві щорічної допомоги на оздоровлення за період з 2007 року по 2010 рік у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат, відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з врахуванням виплачених сум; зобов'язано Харківський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного Управління праці та соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації здійснити виплату позивачеві щорічної допомоги на оздоровлення за період з 2007 року по 2010 рік у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат, відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з врахуванням виплачених сум.

В іншій частині вимог - відмовлено.

На зазначену постанову суду першої інстанції Головним Управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги положення ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Крім того, вважає, що позивачу цілком правомірно нараховано основну та додаткову пенсії на підставі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, як це передбачено ч. 5 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Посилається на пропущення позивачем строку на звернення до суду з зазначеним позовом.

Виходячи з приписів абз. 4 ч. 8 ст. 183-2 КАС України вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційних скарг відповідно до ст. 195 КАС України, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії ХАР-05 № 024418, та являється особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи I категорії, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 та має право на отримання державної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю відповідно до Закону України Закону України «Про статус і соціальний громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Задовольняючи позовні вимоги в частині призначення та виплати додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірах, встановлених законом з 01.09.2007 року з урахуванням сплачених сум, встановленому ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", суд першої інстанції виходив з того, що відповідач неправомірно відмовив у проведенні перерахунку даних пенсій, посилаючись на постанови Кабінету Міністрів України.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя та здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені та закріплені в Законі України Закону України «Про статус і соціальний громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Статтею 49 Закону України Закону України «Про статус і соціальний громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», передбачено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1,2,3,4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

У відповідності до ч. 4 та ч. 7 ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи'' інвалідам II групи виплачується щорічна допомога на оздоровлення у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати допомоги на оздоровлення

Відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України Закону України «Про статус і соціальний громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особам, віднесеним до першої категорії призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірах: інвалідам другої групи - 75% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Згідно ч. 3 ст. 67 Закону України Закону України «Про статус і соціальний громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії визначений відповідно до ст. 54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам віднесеним до 1, 2, 3, 4 категорій.

На дату звернення позивача до відповідача про перерахунок пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, а саме: в 2010 року, діяли норми статей 50, 54 Закону № 796-ХІІ, які набрали чинності з 22.05.2008 року, відповідно з якими розміри пенсій для інвалідів, щодо яких установлено зв'язок із Чорнобильською катастрофою, які є інвалідами ІІ групи і віднесені до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірах 75 процентів мінімальної пенсії за віком.

Як вбачається з листа Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 27.09.2010 року, позивачу призначена та виплачується пенсія по інвалідності внаслідок Чорнобильської катастрофи в розмірах, встановлених постановами Кабінету Міністрів України, які діяли на час призначення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що дії відповідача щодо відмови в здійсненні позивачу перерахунку та не виплати основної та додаткової пенсій в розмірах, визначених Законом № 796-ХІІ, призвели до порушення прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при визначенні розміру пенсій позивачу застосуванню підлягають ст. ст. 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не Постанови Кабінету Міністрів України, від 3 січня 2002 року N 1 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету», Постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», Постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року N 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян».

Також суд першої інстанції правильно не взяв до уваги положення ч. 5 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якими передбачено, що порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України, оскільки надання законодавцем такого права Кабінету Міністрів України не означає, що останній, встановлюючи такий порядок, може допустити звуження змісту та обсягу прав позивача, встановлених цим же Законом. Тобто, Кабінет Міністрів України повинен був встановити зазначений порядок не порушуючи положень цього Закону.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що дії відповідача щодо відмови в здійсненні позивачу перерахунку та не виплати основної та додаткової пенсій в розмірах, визначених Законом № 796-ХІІ, призвели до порушення прав позивача, які підлягають захисту в судовому порядку.

Проте, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції неправильно визначено період часу, за який позов підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 25.10.2010 року, в якому просив задовольнити його позовні вимоги з 01.09.2007 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 2 ст. 99 КАС України (в редакції яка діяла до 30.07.2010 року) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлювався річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З набуттям чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453- IV зазначений строк звернення з позовом до адміністративного суду було скорочено до шести місяців. Тобто перебіг шестимісячного строку у спірних правовідносинах розпочався з 30.07.2010 року.

Оскільки до 30.07.2010 року для звернення до суду з адміністративним позовом було встановлено річний строк, позивач не міг бути обізнаний про його скорочення до шести місяців і міг обґрунтовано очікувати на захист свого права в судовому порядку відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України (в редакції, яка діяла до 30.07.2010р.)

Виходячи з принципу юридичної визначеності та на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 28.03.2006 року по справі «Мельник проти України» (заява №23436/03), колегія суддів вважає необхідним застосувати до спірних правовідносин положення ч. 2 с. 99 КАС України, в редакції, яка діяла до 30.07.2010 року.

Згідно з ч. 2 ст.87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

З врахуванням вказаних норм Закону без обмеження будь-яким строком мають виплачуватися лише нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію.

Предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги про зобов'язання здійснити перерахунок пенсії та виплату недоотриманої пенсії і вищевказані норми Закону до цих правовідносин застосовуватись не можуть.

Правовідносини в даній справі повинні розглядатися, в першу чергу, виходячи з правомірності або неправомірності дій чи бездіяльності органу владних повноважень, на звернення для оскарження яких Кодексом адміністративного судочинства передбачено 1 рік.

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду - 25.10.2010 року, річний строк на звернення до суду з позовом та період, за який позивач просить суд захистити його права, колегія суддів приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту з 25.10.2009 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на пропущення позивачем строку звернення до суду та не навів підстав для його поновлення.

Доказів, які б підтверджували поважність причин пропуску строку звернення до суду, матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи порушені вимоги ст. 100 КАС України, а тому постанова суду підлягає скасуванню, позовні вимоги за період з 01.09.2007 року по 25.10.2009 року слід залишити без розгляду, як подані з пропуском встановленого законом строку звернення до суду.

Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Фрунзенського району м. Харкова та Харківський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління праці та соціального захисту населення Харківської області здійснити перерахунок та провести відповідні виплати ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2007 рік по 2010 рік, у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат у відповідності до положення ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням фактично виплачених йому сум, суд першої інстанції виходив з того, що в 2007-2010 році позивач мав право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції чинній на час проведення виплат, а відповідач, провівши часткову виплату та відмовивши позивачу в перерахунку та виплаті щорічної допомоги на оздоровлення за 2007-2010 рік в повному обсязі, діяв неправомірно.

Колегія суддів частково погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 48 Закону № 796 в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено перелік компенсаційних виплат особам за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та сім'ям за втрату годувальника, та встановлено, що щорічна допомога на оздоровлення, яка для осіб, які є учасниками ліквідації наслідків на ЧАЕС другої категорії, становить п'ять мінімальних заробітних плат.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачу в 2007-2010 році щорічна допомога на оздоровлення була нарахована та виплачена у розмірі меншому ніж це передбачено ч. 4 ст. 48 Закону №796, що підтверджується відповідною довідкою.

Проте, задовольняючи позов про стягнення допомоги за 2007-2009 роки, суд першої інстанції не врахував приписи ч. 2 ст. 99 КАС України щодо строку звернення до суду за захистом своїх прав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач за захистом своїх прав звернувся до суду 25 жовтня 2010 року, вважаючи що строк звернення до суду ним не пропущено відповідно до п.5 ст.268 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що предметом позову по справі є неправомірна бездіяльність відповідача щодо перерахунку та виплати щорічної допомоги на оздоровлення, встановленої Законом України «Про статус і соціальний захист громадян постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи», порядок розгляду якого регламентований КАСУ. Тому, посилання позивача на ст. 268 ЦК України є безпідставними.

Отримавши щорічну допомогу на оздоровлення в липні 2007 року позивач мав можливість дізнатися про порушені права та звернутися до суду за їх захистом. Матеріали справи не містять доказів поважності пропуску такого строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 2 ст. 99 КАС України (в редакції яка діяла до 30.07.2010 року) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлювався річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З набуттям чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453- IV зазначений строк звернення з позовом до адміністративного суду було скорочено до шести місяців. Тобто перебіг шестимісячного строку у спірних правовідносинах розпочався з 30.07.2010 року

Оскільки до 30.07.2010 року для звернення до суду з адміністративним позовом було встановлено річний строк, позивач не міг бути обізнаний про його скорочення до шести місяців і міг обґрунтовано очікувати на захист свого права в судовому порядку відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України (в редакції, яка діяла до 30.07.2010р.)

Виходячи з принципу юридичної визначеності та на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 28.03.2006 року по справі «Мельник проти України» (заява №23436/03), колегія суддів вважає що порушене право позивача підлягає судовому захисту з 29.10.2009р.

З огляду на зазначене, строк звернення до суду регламентовано Кодексом адміністративного судочинства України.

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду, річний строк на звернення до суду з позовом та період, за який позивач просить суд захистити його права, колегія суддів приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту за 2010 рік.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду в частині стягнення одноразової допомоги за 2007 -2009 роки, а позовні вимоги в цій частині слід залишити без розгляду.

Відповідно до ст. 70 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» надано право Кабінету Міністрів України у 2010 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються в залежності від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами.

Кабінет Міністрів України у 2010 році не скористався наданим йому правом і не прийняв жодного нормативно-правового акту щодо проведення виплат щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення відповідно до ст. 48 Закону України № 796.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування постанови суду першої інстанції в частині зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Фрунзенського району м. Харкова та Харківський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління праці та соціального захисту населення Харківської області здійснити перерахунок та провести відповідні виплати ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2007-2009 роки, як особі віднесеної до 1 категорії учасників ліквідації наслідків на ЧАЕС, у відповідності до положення ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та залишення без розгляду зазначеної частини позовних вимог.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі, як на правомірність проведення виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року є безпідставним, оскільки дана постанова була прийнята Кабінетом Міністрів України в той час, коли такі повноваження у Кабінету Міністрів України були відсутні.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виплата позивачу щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення за 2010 рік повинна бути виплачена в розмірі встановленому ч. 4 ст. 48 Закону України № 796.

Згідно ст. 71 Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону (Закон N 231-V від 05.10.2006 року «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Доводи апеляційної скарги стосовно правомірності нарахування та виплати пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірах, встановлених постановами уряду, колегія суддів зазначає, що в пункті 2 постанови КМУ від 3 січня 2002 року N 1 «Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету», в частинах 4, 6 постанови КМУ від 28 травня 2008 року № 530 «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» та в п. 2 ч.1 постанови КМУ від 16 липня 2008 року N 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» Кабінет Міністрів України установив розміри сум, з яких проводиться розрахунок пенсій, усупереч положенням зазначеного Закону 796-ХІІ, причому ці суми не відповідають розмірам мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, а ст. 75 Конституції України встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада. Конституція не надавала права парламенту делегувати свої повноваження іншим державним органам, а останнім - своїми нормативно-правовими актами змінювати положення законів.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріпленихКонституцією та законами України основних соціальних гарантій, якими, зокрема, є пенсії, визначаються Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії». Статтями 17 та 19 цього Закону встановлено, що мінімальний розмір пенсії за віком, як основна соціальна гарантія, встановлюється законами.

Оскільки Кабінет Міністрів України не уповноважений встановлювати розмір мінімальної пенсії за віком та, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами, колегія суддів приходить до висновку, що здійснюючи нарахування та виплату позивачу пенсії до додаткової пенсії у розмірах, встановлених постановами Кабінету Міністрів України, відповідач порушив принципи законності, відповідно до яких органи державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 54 та ст. 62 Закону №796-ХІІ, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, встановлено, що Кабінетом Міністрів України визначається лише порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, та порядок роз'яснення порядку застосування цього Закону, а не встановлення розмірів пенсій.

Отже, за конституційними нормами виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при визначенні розміру пенсій позивачеві застосуванню підлягають ст. ст. 50, 54 Закону № 796-ХІІ, а не постанови Кабінету Міністрів України, які істотно звужують обсяг встановлених законом прав.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно неправильного застосування судом першої інстанції норм ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (надалі-Закон N 1058-IV) колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону N 1058-IV, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ст. 28 Закону N 1058-IV, іншого нормативно-правового акту, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 КАС України забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги положення ч. 3 ст. 28 Закону № 1058-IV, відповідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки, наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання пенсії, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст. ст. 50, 54 Закону N 796-XII.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на прийняте колегією суддів рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 183-2, 195, 197, п. 3 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головног Управління Пенсійного фонду України в Харківській області задовольнити частково.

Скасувати постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.02.2011 р. по справі № 2-а-2895/10 в частині зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України Харківської області провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії у відповідності до положень згідно норм ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоровю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком з 01.09.2007 року по 25.10.2009 рік, з урахуванням виплачених сум, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеної ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», та в частині зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення у Фрунзенському районі м. Харкова та Харківського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління праці та соціального захисту населенняХарківської обласної державної адміністрації здійснити перерахунок та провести відповідні виплати ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за період з 2007 року по 2009 рік у розмірі п`яти мінімальних заробітних плат, відповідно до ч.4 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з врахуванням виплачених сум.

В цій частині позовні вимоги залишити без розгляду.

В іншій частині постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.02.2011р. по справі № 2-а-2895/10 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, є остаточною і оскарженню не підлягає

Головуючий суддя Присяжнюк О.В.
Судді Русанова В.Б. Курило Л.В.