Справа № 2а-442/10/2670
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2015 року м. Київ К/9991/60631/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

за участю: секретаря Кохан О.С.,

представника відповідача Шкодича Ю.В.,

представника третьої особи Скрипнікової В.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва та Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2011 по справі №2а-442/10/2670 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферко» до Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва, третя особа - Державна податкова інспекція у Шевченківському районі міста Києва, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., пояснення представника відповідача та третьої особи, перевіривши доводи касаційних скарг щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2011, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2011, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферко» до Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва, третя особа - Державна податкова інспекція у Шевченківському районі міста Києва, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 14.12.2005 №2972307/0.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Державна податкова інспекція у Шевченківському районі міста Києва 28.09.2011 та Державна податкова інспекція у Печерському районі міста Києва 19.09.2011 звернулись з касаційними скаргами до Вищого адміністративного суду України, який ухвалами від 07.10.2011 та 23.09.2011 прийняв їх до свого провадження.

В касаційних скаргах Державна податкова інспекція у Шевченківському районі міста Києва та Державна податкова інспекція у Печерському районі міста Києва просять скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2011, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог Державна податкова інспекція у Шевченківському районі міста Києва та Державна податкова інспекція у Печерському районі міста Києва посилаються на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, пункту 4.5 статті 4, підпунктів 7.2.1, 7.2.6 пункту 7.2, підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пункту 1 статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», пункту 12 Порядку подання фінансової звітності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2000 №419, статей 69, 86, 159, 165 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією у Печерському районі міста Києва було проведено планову виїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Ферко» щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2004 по 30.06.2005.

Перевіркою встановлено, зокрема серед іншого, порушення пункту 4.5 статті 4, підпунктів 7.2.1 та 7.2.6 пункту 7.2, підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», а саме: заниження суми зобов'язання з податку на додану вартість за грудень 2004 року в сумі 168325,00грн.

При цьому, податковий орган виходив з того, що оскільки контрагент позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Арсенал» виключено з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, то немає можливості застосовувати до даних відносин загальний строк позовної давності 3 роки, а тому позовна давність припинилась з моменту внесення до єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи, а суму яка залишилась неповернутою позивачем контрагенту за договором необхідно вважати безнадійною кредиторською заборгованістю по якій минув строк позовної давності. У зв'язку із цим позивач був зобов'язаний здійснити коригування сум податкового кредиту при розрахунку податку на додану вартість на підставі пункту 4.5 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість».

За результатами перевірки Державною податковою інспекцією у Печерському районі міста Києва складено акт від 05.12.2005 №168/23-70/31681342 та прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.12.2005 №2962307/0, яким позивачу визначено зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 168325,00грн. та 84162,00грн. штрафних (фінансових) санкцій, всього на 252487,00грн.

Зазначене рішення оскаржувалося позивачем в адміністративному порядку, проте скарги залишені без задоволення.

Судом попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Арсенал» (виконавець) було укладено договір від 03.01.2002 №2 про транспортно-експедиційне обслуговування вантажів, відповідно до якого замовник доручив, а виконавець прийняв на себе організацію транспортно-експедиційного обслуговування вантажів замовника в портах накопичення.

Відповідно до бухгалтерських журналів-ордерів на рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» кредиторська заборгованість позивача у сумі 7100214,17грн. перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Арсенал» була відображена у грудні 2002 року. У складі податкового кредиту суми податку на додану вартість за цими послугами були відображені у березні 2003 року після отримання податкових накладних позивачем.

Відповідно до підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається, зокрема, дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків із використанням кредитних дебетових карток чи комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

У підпункті 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону заборонено включати до податкового кредиту будь-які витрати зі сплати податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) актом їх приймання або банківський документом, який засвідчує перерахування коштів на оплату вартості таких робіт (послуг).

Відповідно до пункту 4.5. статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість» у разі коли після продажу товарів (робіт, послуг) здійснюється будь-яка зміна суми компенсації за продаж товарів (робіт, послуг), включаючи перерахунок у випадках повернення проданих товарів чи права власності на такі товари продавцю, а також у зв'язку з визнанням боргу покупця безнадійним у порядку, визначеному законодавством України, податок, нарахований у зв'язку з таким продажем, перераховується відповідно до змін бази оподаткування. При цьому продавець зменшує суму податкового зобов'язання на суму надмірно нарахованого податку, а покупець відповідно збільшує суму податкового зобов'язання на таку ж суму в період, протягом якого була зменшена сума компенсацій продавцю. У зворотному порядку відбувається перегляд сум податкових зобов'язань при збільшенні суми компенсації продавцю.

Згідно з підпунктом 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, що припадає на - податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або "дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку їх результатів.

Таким чином, законодавством установлено, що платник податку - покупець має право збільшити валові витрати після оприбуткування товарів та зарахувати до податкового кредиту суму податку на додану вартість, підтверджену належним чином оформленою податковою накладною, яку він отримав. При цьому згідно зі статтею 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» і пунктом 4.5 статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість» платник податку - покупець зобов'язаний відкоригувати відповідні податкові зобов'язання.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач у грудні 2005 року збільшив валовий дохід на суму кредиторської заборгованості у розмірі 7100214,17грн. (разом з ПДВ).

Відповідно до пункту 1.25 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» безнадійна заборгованість - заборгованість, яка відповідає будь-якій з наведених нижче ознак, зокрема, заборгованість по зобов'язаннях, за якою минув строк позовної давності; заборгованість, яка виявилася непогашеною внаслідок недостатності майна фізичної чи юридичної особи, оголошеної банкрутом у встановленому законодавством порядку, або юридичної особи, що ліквідується.

У даному випадку, кредиторська заборгованість виявилась непогашеною внаслідок ліквідації контрагента позивача, отже забула статусу безнадійної в розумінні пункту 1.25 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», а відтак, за правилами пункту 4.5. статті 4 Закону України «Про податок на додану вартість», обов'язок коригування сум податкового кредиту при розрахунку ПДВ у покупця виникає у тому податковому періоді, протягом якого борг набув статусу безнадійного внаслідок ліквідації контрагента позивача.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 205 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється неможливістю виконання у разі ліквідації суб'єкта господарювання, якщо не допускається правонаступництво за цим зобов'язанням. Ліквідація суб'єкта господарювання - банкрута є підставою припинення зобов'язань за його участі.

Згідно з частиною сьомою статті 59 зазначеного Кодексу суб'єкт господарювання вважається ліквідованим з дня внесення до державного реєстру запису про припинення його діяльності.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, в акті перевірки встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Арсенал» ліквідовано за рішенням власника 01.10.2003 та знято з обліку 27.02.2004. При цьому фактична дата виключення Товариства з обмеженою відповідальністю «Арсенал» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців не була з'ясована податковим органом. Судами з'ясовано, що датою ліквідації Товариство з обмеженою відповідальністю «Арсенал» є 30.03.2004.

Таким чином, обов'язок коригування сум податкового кредиту при розрахунку ПДВ виник у позивача у березні 2004 року.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що визначення позивачу податку на додану вартість за грудень 2004 року та відповідно застосування штрафних (фінансових) санкцій спірним податковим повідомленням-рішенням, є неправомірним.

Доводи касаційних скарг зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231, та частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційні скарги Державної податкової інспекції у Шевченківському районі міста Києва та Державної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2011 по справі №2а-442/10/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235 - 238, 240 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв