Справа № 826/13529/13-а
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2015-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2015 року м. Київ К/800/65293/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Усенко Є.А.,

Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі - ДПІ) на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2013 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Енергомаш» (далі - Товариство) до ДПІ,

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2013 року Товариство звернулося до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ № та № 000185250 від 16.04.2013 року.

Зазначило, що висновки ДПІ, викладені в акті перевірки, не відповідають дійсності та нормам чинного законодавства України, оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними.

3 жовтня 2013 року постановою Окружного адміністративного суду м. Києва у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що господарські операції Товариства з ТОВ «Енергософт-3» в період, що перевірявся, не мали реального характеру, первинні документи, видані на їх виконання, складені на підставі нікчемного договору.

28 листопада 2013 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду позов задоволено.

Податкові повідомлення-рішення ДПІ № та № 000185250 від 16.04.2013 року визнано протиправними та скасовано.

ДПІ звернулася із касаційною скаргою про скасування постанови Київського апеляційного адміністративного суду та ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення апеляційним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування апеляційним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 14.03.2013 року до 20.03.2013 року ДПІ здійснена позапланова виїзна перевірка Товариства з питань дотримання вимог правильного обчислення, повноти та своєчасності сплати до бюджету податку на додану вартість та податку на прибуток за взаємовідносинами з контрагентом ТОВ «Енергософт-3» за період з 1.01.2011 року до 31.12.2012 року, за наслідками якої 27.03.2013 року був складений акт перевірки.

У акті перевірки зазначено, що Товариство порушило вимоги п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України щодо заниження податку на прибуток на загальну суму 50 908,00 грн., в тому числі за І квартал 2012 року, у розмірі 33 056,00 грн., за півріччя 2012 року, у розмірі 50 908,00 грн., а також п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198, п. 201.1, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України щодо заниження податку на додану вартість на загальну суму 48 483,00 грн., в тому числі за січень 2012 року, у розмірі 18 333,00 грн., за лютий 2012 року, у розмірі 9 500,00 грн., та за березень 2012 року, у розмірі 20 650,00 грн.

16 квітня 2013 року ДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення № щодо визначення Товариству податкового зобов'язання з податку на додану вартість, у розмірі 48 483,00 грн., нарахування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів), у розмірі 12 120,75 грн., та № про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств, у розмірі 50 908,00 грн., а також нарахування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів), у розмірі 12 727,00 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, прийшов до передчасного висновку, що заявлені Товариством суми бюджетного відшкодування за період, що перевірявся, за висновками ДПІ не підлягають відшкодуванню, оскільки договори, укладені Товариством з контрагентом ТОВ «Енергософт-3» є такими, що укладені без мети настання реальних наслідків, порушують публічний порядок, є нікчемними.

До зазначених висновків ДПІ прийшла на підставі акту ДПІ у Дарницькому районі м. Києва ДПС від 27.06.2012 року про неможливість здійснення зустрічної перевірки ТОВ «Енергософт-3», в якому зазначено, що ТОВ «Енергософт-3» за місцем його реєстрації не знаходиться. ТОВ «Енергософт-3» направлено повідомлення про відсутність його за місцезнаходженням, а також встановлено відсутність у ТОВ «Енергософт-3» будь-яких трудових ресурсів та матеріально-технічної бази (складських приміщень, виробничих потужностей, автотранспорту, інше), що необхідні для здійснення задекларованого виду діяльності (постави товару).

Крім цього, ДПІ зазначає, що державна реєстрація юридичної особи контрагента Товариства була здійснена невстановленими особами без відома та фактичної згоди тих осіб, на яких таке товариство зареєстроване, засновники ТОВ «Енергософт-3» фактично не мали наміру провадити фінансово-господарську діяльність або реалізовувати свої повноваження.

Суд апеляційної інстанції встановив, що 12.01.2012 року між Товариством та ТОВ «Енергософт-3» був укладений договір купівлі-продажу № 01 щодо придбання обладнання та матеріалів для автомийок. Строк дії договору до 31.12.2012 року.

Того ж дня, між TOB «АСК БУД» (Цедент), ТОВ «Енергософт-3» (Цесіонарій) та Товариством (Боржник) був укладений договір відступлення права вимоги (цесії).

В порядку та на умовах, визначених зазначеним договором, Цедент відступає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває право вимоги, належне Цедентові, і стає кредитором за договором поставки № 0111 від 1.11.2011 року.

На підтвердження виконання господарських операцій за вказаними договорами Товариство надало видаткові та податкові накладні; копії рахунків фактур, в яких наведений перелік отримуваних товарів; виписки з банку.

Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що посилання ДПІ на відсутність доказів транспортування зазначеного товару від постачальника до покупця спростовуються договором оренди вантажного автомобіля № 09/06 від 9.06.2011 року, укладеного між ТОВ «СЕРВІС ТІП-5» та Товариством; актом передачі вантажного автомобіля; подорожніми листами вантажного автомобіля № 30/03 від 30.03.2012 року та № 22/01 від 22.01.2012 року.

Крім того, отриманий від ТОВ «Енергософт-3» товар Товариством був використаний у власній господарській діяльності, на підтвердження чого наданий договір поставки № 008 від 21.02.2012 року, укладений з ПАТ «ЕТАЛ», та первинна документація на його виконання (видаткові та податкові накладні, рахунки-фактури, виписки банку).

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

ДПІ не була надана довідка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, щодо наявності запису про виключення з реєстру контрагента Товариства на час укладення чи виконання договору або відсутності у нього статусу платника податку на додану вартість.

Суд апеляційної інстанції правомірно не прийняв до уваги доводи ДПІ щодо нікчемності укладених договорів між Товариством та його контрагентами з підстав того, що в силу положень ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України недійсність господарських зобов'язань органи державної податкової служби зобов'язані доводити в судовому порядку, що ДПІ не доведено.

Доводи ДПІ про відсутність матеріально-технічних ресурсів у контрагента Товариства як підстави неможливості фактичного здійснення вказаних господарських операцій не підтверджені жодними доказами, а зводяться лише до констатації вказаних фактів у акті перевірки.

Зазначена інформація не може бути беззаперечним доказом відсутності на підприємствах основних фондів та трудових ресурсів, оскільки підтвердженням наявності або відсутності у підприємства основних фондів (власних, орендованих) та трудових ресурсів є не документи податкового обліку, а відповідні документи бухгалтерського обліку.

ДПІ такі документи в ході перевірки не досліджено та не проаналізовано, які ресурси потрібні були б підприємствам для надання послуг, що надані Товариству його контрагентом.

З приводу доводів ДПІ щодо відсутності у Товариства товарно-транспортних накладних слід зазначити наступне.

Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Мінтрансу України № 363 від 14.10.1997 року, регламентують порядок перевезення вантажів різного виду та визначають права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - Перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - Замовників.

Визначені Правилами документи - ліцензійна картка, дорожній лист, товарно-транспортна накладна є обов'язковими для використання авто-перевізниками з метою пред'явлення особам, уповноваженим здійснювати контроль на автомобільному транспорті і у сфері безпеки дорожнього руху.

Таким чином, наявність чи відсутність товарно-транспортних накладних у Товариства є лише дотриманням чи порушенням тільки правил перевезень автомобільним транспортом, які не пов'язані з дотриманням вимог податкового законодавства.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що господарські операції Товариства з ТОВ «Енергософт-3» мали реальний характер, а податковий кредит за зазначеними операціями сформовано Товариством правомірно.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1. Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.2. ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з п. 198.6. Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені де складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Надані Товариством первинні документи підтверджують реальне здійснення господарських операцій між ним та ТОВ «Енергософт-3» у спірний період та наявність господарської мети при їх здійсненні.

Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізований товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інших витрат беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.1 даної статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на основі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами, ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II даного Кодексу.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Пунктом 1 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1379 від 1.11.2011 року, визначено, що податкова накладна вважається недійсною у разі її заповнення особою, яка не зареєстрована як платник податку в податковому органі і якій не присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

Відповідно до п.6.2. зазначеного Порядку податкова накладна є підставою для віднесення до податкового кредиту витрат зі сплати податку на додану вартість у покупця, зареєстрованого як платник податку.

Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що взаємовідносини Товариства з контрагентом, який при здійснення господарських операцій був належним чином зареєстрований як платник податку на додану вартість, оформлені договором, який не був визнаний недійсним в судовому порядку, а також підтверджені відповідними первинними документами. Товариством були виконані передбачені законодавством вимоги для підтвердження включення відповідних витрат до складу валових витрат підприємства та права на отримання податкового кредиту.

Висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позову є обґрунтованим.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що постанова апеляційного адміністративного суду ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для її скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві відхилити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Усенко Є.А.

Юрченко В.П.