Справа № 805/14002/13-а
Суддя: Юрченко В.В.
Дата ухвалення: 2015-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2015 року м. Київ К/800/63492/13

колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого-судді: Юрченка В.В.,

суддів: Заїки М.М., Пасічник С.С.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку касаційного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Торезі Донецької області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату недоїмки за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 5 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що позивач є фізичною особою - підприємцем з 6 грудня 2002 року, перебуває на спрощеній системі оподаткування з

1 січня 2012 року та відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» звільняється від сплати єдиного внеску як пенсіонер за віком, яка отримує пенсію у зв'язку з втратою годувальника, а тому, оскаржувана вимога відповідача про встановлення недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 8658,71 грн. підлягає скасуванню. Просила скасувати вимогу управління Пенсійного фонду України в м. Торезі Донецької області про сплату боргу № Ф-113у від 9 серпня 2013 року.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 12 листопада

2013 року позовні вимоги задоволено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 5 грудня

2013 року рішення суду першої інстанції скасоване та відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Вказуючи на допущені, на думку позивача, судом апеляційної інстанції неповне з'ясування обставин, які мають значення у справі, та порушення норм чинного матеріального та процесуального законодавства, що призвело до неправильного вирішення даного спору, позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 16 жовтня 2000 року

ОСОБА_1 призначена пенсія за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням. 6 грудня 2002 року позивач набула статусу фізичної особи - підприємця. 23 січня 2003 року позивач взята на облік до управління Пенсійного фонду України в м. Торезі Донецької області. 30 травня 2012 року позивачу видано свідоцтво платника єдиного податку, на підставі якого позивачем обрано спрощену систему оподаткування з 1 січня 2012 року. 14 лютого 2011 року за заявою позивача їй призначена пенсія по втраті годувальника. 9 серпня 2013 року відповідачем прийнято вимогу про сплату недоїмки № Ф-113у в сумі 8658,71 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач на час розгляду справи у суді досягла 64-річного віку, отримала статус пенсіонера за віком у 55 років ще раніше, тобто по досягненню нею пенсійного віку. Таким чином, у першу чергу вона є пенсіонером за віком, що також підтверджується пенсійним посвідченням, тому в даному випадку не має правового значення, який вид пенсії вона отримує на теперішній час.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачу призначений такий вид пенсії як «пенсія у зв'язку з втратою годувальника», отже вона не є «пенсіонером за віком» і відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» вона не підлягає звільненню від сплати єдиного внеску.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що суд апеляційної інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, виходячи з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно пункту 1 частини другої статті 6 Закону 2464-VI платники єдиного внеску зобов'язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок

Для фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок встановлюється у розмірі 34,7% визначеної бази нарахування.

Відповідно до частини одинадцятої статті 8, частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20-го числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з частиною четвертою статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці особи, які обрали спрощену систему оподаткування, що звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (зі змінами, внесеними Законом України від 07 липня 2011 року № 3609-VI, який набрав чинності 06 серпня 2011 року).

Таким чином, апеляційним судом вірно зазначено, що правовою нормою, яка міститься в частині четвертій статті 4 Закону №2464-VI, рівно як і іншими нормами права не встановлено, що звільненню від сплати єдиного внеску підлягають фізичні особи-підприємці, які є пенсіонерами у разі втрати годувальника.

Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV) визначено поняття пенсії - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, та отримують пенсію, призначену відповідно до інших законів України, сплачують єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальних підставах.

Відповідно статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон №1788-XII) трудові пенсії підрозділяються на пенсію за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Законодавець розрізнив пенсії за віком в залежності від умов їх призначення, визначивши загальні умови призначення пенсії за віком (стаття 12 Закону №1788-XII), пільгові умови призначення пенсії за віком (стаття 13 Закону №1788-XII), а також особливі умови призначення цього виду пенсії окремим категоріям громадян (працівникам, зайнятим на підземних і відкритих гірничих роботах та в металургії, громадянам, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, інвалідам, учасникам війни, сім'ям загиблих (померлих) військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, багатодітним матерям і матерям інвалідів з дитинства тощо (статті 14-18 Закону №1788-XII). Аналогічні норми закріплені і в Законі №1058-ІV.

Відповідно до статті 9 Закону №1058-ІV за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком. Умови призначення пенсії за віком встановлені статтею 26 Закону №1058-ІV, а саме: особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства);

3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

ОСОБА_1 призначений такий вид пенсії як «пенсія у зв'язку з втратою годувальника», отже вона не є «пенсіонером за віком» і відповідно до частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI вона не підлягає звільненню від сплати єдиного внеску. Та обставина, що позивачка досягла віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-ІV, не впливає на сутність спору, оскільки законодавець звільнив від обов'язку сплати єдиного внеску лише пенсіонерів за віком.

З огляду на зазначене оскаржувана позивачем вимога про сплату боргу №Ф-113у від 9 серпня 2013 року не є протиправною, оскільки покладає на останню зобов'язання, від виконання яких вона не звільнена.

Таким чином, управління Пенсійного фонду України в м. Торезі Донецької області діяло в межах наданих повноважень відповідно до чинного законодавства.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні касаційної скарги.

Керуючись статтями 210, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 5 грудня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий Юрченко В.В.

Судді Заїка М.М.

Пасічник С.С.