Справа № 807/909/14
Суддя: Запотічний І.І.
Дата ухвалення: 2015-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2015 р. Справа № 876/7241/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів :

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Довгої О.І., Ліщинського А.М.,

при секретарі судового засідання: Нефедовій А.О.,

за участі представника відповідача: Сагайдака Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1, який представляє інтереси ОСОБА_2 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.05.2014р. по справі № 807/909/14 за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішення Державної міграційної служби України від 12.03.2014 року №92-14 про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Афганістану ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 12.03.2014 року №92-14 про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.05.2014р. по справі № 807/909/14 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції ОСОБА_1, який представляє інтереси ОСОБА_2 оскаржив її, подавши до Львівського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, та з наведених в ній підстав з посиланням на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного рішення, норм матеріального права та неповне з'ясування всіх обставин справи просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.05.2014 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Представник апелянта подав клопотання про розгляд справи без його участі за наявними матеріалами.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, останнім місцем його проживання є АДРЕСА_1, закінчив 12 класів ліцею «Саїдан Насрі» та академію МВС (Кабул), а також був слухачем трьохмісячних курсів для оперативних працівників, які проводили американські, німецькі, афганські тренера на базі «Марказі Тарбіяві» поліції в Кабулі. Позивач, 25.03.2013 року на підставі паспорту та туристичної візи з м. Кабул авіасполученням прибув до м. Делі(Індія), де три дні проживав у готелі очікуючи відкриття візи до України. Звідти повітряним транспортом прибув до України. До звернення за захистом в Україні на території Закарпатської області, певний проміжок часу проживав у Києві та Одесі. Позивач при проведенні співбесіди вказав, що в Одесі віддав документи посереднику, який мав допомогти з продовженням терміну перебування та реєстрацією. Однак, невдовзі посередник з грішми та документами зник. За час перебування у містах Києві та Одесі до органів міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався.

Обґрунтовуючи причини виїзду з Афганістану позивач посилався на те, що там працював в поліції, Міністерства внутрішніх справ, в секретному відділі №444, провінція Гельменд. В березні 2012 року Позивач приймав участь у затриманні групи терористів у вказаній провінції. Дану операцію він не очолював, однак приймав активну участь у зборі інформації про діяльність цієї злочинної групи. Після успішного затримання чотирьох терористів їх було доставлено в Кабул, де відбувся суд в результаті якого останніх було засуджено до довічного ув'язнення. Зазначив, що має страх переслідування з боку органів терористів, а також з боку державних органів, оскільки останній покинув роботу нікому нічого не сказавши.

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.03.2014 року за № 92-14 відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та згідно висновку Державної міграційної служби України Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 11.02.2014 року за № 2013UZ0081 позивачеві повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов'язком доказування».

Відповідно до абзацу 7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Судом встановлено, що громадянин Афганістану ОСОБА_2 не навів будь-якої аргументації свого побоювання у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам п.1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Як вбачається з висновку Державної міграційної служби України Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 11.02.2014 року за № 2013UZ0081 Особливу увагу слід звернути на те, що перебуваючи в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник незаконно перетнув державний кордон України зі Словацькою Республікою.

Відповідно до листа Чопського прикордонного загону від 24 грудня 2013 року №29/1319 (стор.56 особової справи), 22 грудня 2013 року на територію України представниками Словацької Республіки було передано 1 особу, яка здійснила незаконний перетин державного кордону без документів, що посвідчують особу, яка назвалася громадянином Афганістану ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто намагався видати себе за іншу особу.

Згідно з п. 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України 07.09.2011 N 649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як вірно встановлено судом першої інстанції, під час співбесіди 31.01.2014 року заявник пояснив, що хотів поїхати до Німеччини, де проживають його друзі та родичі.

Матеріалами справи підтверджується, що позивача було ознайомлено із прийняттям рішення за заявою, правами і обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно якого він зобов'язаний:

- відбути до визначеного місця тимчасового проживання у разі одержання направлення органу міграційної служби;

- проходити медичне обстеження на вимогу органів міграційної служби;

- з'являтися до відповідного органу міграційної служби у визначений ним строк;

- повідомляти органу міграційної служби, до якого було подано заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про свої поїздки за межі адміністративно-територіальної одиниці України, на яку поширюються повноваження цього органу, чим порушив вимоги частини 2 статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з огляду на викладене було досягнуто висновку, що заявник не розглядає Україну як країну для отримання статусу біженця або додаткового захисту та в даному випадку заявника було віднесено до категорії осіб, які використовують територію України як транзит на своєму шляху до Євросоюзу.

Колегія суддів вважає, що зважаючи на значну нестабільність ситуації в Афганістані необхідно зазначити, що згідно з п.164, А, гл. V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загально поширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, твердження позивач не надав жодного підтвердження того, що такий являється працівником поліції.

Крім цього, будь-яких доказів того, що до позивача у країні його походження буде застосовано смертну кару, тортури, нелюдське, або таке, що принижує гідність поводження чи покарання в процесі суду не надано.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно п. 7 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції та вважає, що відповідачем в процесі розгляду заяви позивача дотримано вищенаведених норм законодавства, останній діяв в межах наданих йому повноважень та у спосіб передбачений законом, відтак позовні вимоги є необґрунтованими та в їх задоволенні правомірно відмовлено судом першої інстанції.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, який представляє інтереси ОСОБА_2 суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 160 ч.3, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який представляє інтереси ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.05.2014р. по справі № 807/909/14- без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І.І. Запотічний

Судді О.І.Довга

А.М.Ліщинський

Повний текст ухвали складений 18.02.2015 року.