Справа № 607/704/14-а
Суддя: Бруновська Н.В.
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м. Львів № 876/4368/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Савицької Н.В.

суддів: Костіва М.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.03.2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі про визнання дій протиправними та зобов'язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В:

16.01.2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі про визнання дій протиправними та зобов'язання до вчинення дій.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.03.2014 року позов задоволено. Суд визнав протиправною відмову пенсійного органу у поновленні виплати пенсії позивачу.

Крім того, суд зобов'язав відповідача поновити з 11 жовтня 2013 року виплату пенсії позивачу.

Не погоджуючись із даною постановою, апелянт Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі подав апеляційну скаргу в якій зазначає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального та процесуального права

Апелянт, просить суд, постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.03.2014року скасувати та прийняти нову якою відмовити в позові.

Особи які беруть участь у справі в судове засідання на виклик суду не з'явились хоча, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ч.4 ст.196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, виходив з того, що Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 відновлено право позивача на пенсійне забезпечення незалежно від місця проживання позивача або перебування.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи і є правильними.

Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в України є конституційним правом громадянина України.

Кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним і неупередженим судом (стаття 6 Кодексу адміністративного судочинства України).

пунктом 2 частини першої статті 49 Закону України № 1058 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

В статті 51 вказаного Закону № 1058 передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 N25-рп/2009 визнано неконституційними пункт 2 статті 49 та друге речення статті 51 Закону № 1058.

Сторонами у справі також не оспорюється, що позивач за діючим пенсійним законодавством має право на пенсійне забезпечення.

Отже, спірним є питання наявності у позивача права на отримання пенсії з огляду на те, що він переїхав на постійне місце проживання за межі України.

Як видно із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 з 1992 р. перебувала та отримувала пенсію за віком в Управлінні пенсійного фонду в м. Тернопілі. ( а.с. 35 )

В 1995 році виплата пенсії за віком була припинена у зв'язку з виїздом позивача на постійне місце проживання до Ізраїлю.

На звернення позивача про поновлення виплат пенсії відповідач відмовив листом від 25.10. 2013 року № 506/Л-1.

У відповідності з частиною третьою статті 2 Протоколу N 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

ч. 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Отже, вищевказані норми гарантують громадянам України право на отримання пенсії незалежно від місця їх проживання.

Судова колегія при розгляді даної справи застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики та рішень Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких необхідно усувати причини порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколів до вказаної Конвенції, з впровадженням в українське судочинство адміністративної практики європейських стандартів прав людини, зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

Відповідно до частини другої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що із визнанням неконституційними положень пункту 2 статті 49 та статті 51 Закону України № 1058 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" зникли перешкоди для реалізації позивачем свого права на пенсійне забезпечення. Позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому відсутні законодавчі перешкоди для виплати пенсій.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову оскільки, Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 відновлено право позивача на пенсійне забезпечення незалежно від місця проживання позивача або перебування.

Висновки колегії суддів узгоджуються з позицією Вищого адміністративного суду України в справі за № к/0001/53719/12 від 06.11.2014 р.

У відповідності до вимог ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ст.200 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 160, ст.195, ст.198, ст.200, ст.205, ст.206, ст.254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі залишити без задоволення, а постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.03.2014 року у справі за № 607/704/14-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Н.В. Савицька

Судді: М.В. Костів

Р.М. Шавель