Справа № 668/7381/14-а
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2015-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 р.м.ОдесаСправа № 668/7381/14-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Корецький Д. Б.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федусик А.Г.,

суддів - Шевчук О.А. та Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Суворовського районного суду м.Херсона від 11 вересня 2014 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні (далі УПФУ) про зобов'язання відповідача поновити йому виплату пенсії з 01 січня 2014 року та про стягнення з УПФУ на його користь заборгованості по виплаті пенсії за період, починаючи з 01 жовтня 1997 року по 02 січня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що з 07 жовтня 2009 року, з дати винесення рішення Конституційного Суду №25-рп/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України положень п.2 ч.1 ст.49,51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у позивача немає перешкод для поновлення виплати пенсії, призначеної до вересня 1997 року.

Постановою Суворовського районного суду м.Херсона від 11 вересня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 квітня 1996 року позивачу видане відділом соціального захисту населення Суворовської у м.Херсоні ради пенсійне посвідчення, відповідно до якого йому призначено пенсію за віком.

23 вересня 1997 року позивач виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль, у зв'язку з чим пенсійні виплати йому були припинені.

10 травня 2010 року позивач звернувся до УПФУ про відновлення виплати йому пенсії у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, яким визнано недійсними положення п.2 ч.1, ст.49 та другого речення ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

В травні 2010 року ОСОБА_2 отримав відмову УПФУ у поновленні пенсії з тих підстав, що вказане рішення Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року поширюється на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон вже після 07 жовтня 2009 року, що і стало підставою для звернення з позовом до суду.

Вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.92 Закону України "Про пенсійне забезпечення" громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, пенсії не призначаються. На момент виникнення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем, а саме на 1997 рік, діяв Закон України "Про пенсійне забезпечення", який на сьогоднішній день є чинним та вказана норма, а саме ст.92 зазначеного Закону не скасована, а тому суд вважав, що посилання позивача на дію рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, як на підставу для поновлення йому пенсії, є безпідставними.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон) виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Положення ст.51 Закону передбачено, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року визначено, що не виплата пенсій громадянам України, які виїхали з України, не відповідає Конституції України, у зв'язку з чим Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) і тому не підлягають застосуванню положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Також, зазначеним рішенням наголошено, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

В то й же час, обмеження щодо виплати пенсій особам, які виїхали за межі України було передбачено і Законом України "Про пенсійне забезпечення", ст.92 якого визначено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Однак, згідно з ч.1 ст.5 Закону цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до п.16 Прикінцевих положень Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З наведеного можна дійти висновку, що стосовно виплати пенсій особам, які виїхали за межі України пріоритетне застосування мають норми Закону, перед нормами інших законодавчих актів рівної юридичної сили.

А тому, враховуючи наведене та приймаючи до уваги факт визнання Конституційним Судом України неконституційними положення п.2 ч.1 ст.49 та ст.51 Закону, які обмежують виплату пенсії особам на весь час їх проживання (перебування) за кордоном, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість відмови УПФУ позивачу, зокрема, в поновленні виплати пенсії та вважає за необхідне в межах позовних вимог зобов'язати відповідача поновити ОСОБА_2 виплату пенсії з 01 січня 2014 року.

В той же час, колегія суддів вважає частково безпідставними позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з УПФУ заборгованості по виплаті пенсії починаючи з 01 жовтня 1997 року по 02 січня 2014 року виходячи з такого.

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Так, вирішуючи питання про стягнення з УПФУ заборгованості по виплаті пенсії, колегія вважає за доцільне дослідити питання дотримання позивачем строків звернення до суду за захистом прав та інтересів особи, встановлених положеннями КАС України.

З матеріалів справи вбачається, що про порушення прав позивача останній дізнався не пізніше 25 травня 2010 року, коли отримав відповідь УПФУ про відмову в поновленні виплат, проте, за захистом порушених прав позивач звернувся до суду першої інстанції лише 30 травня 2014 року. Тому враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з УПФУ заборгованості по виплаті пенсії підлягають задоволенню починаючи з 30 листопада 2013 року по дату набрання чинності даної постанови, як передбачено ч.5 ст.254 КАС України.

Враховуючи, що судом першої інстанції, при вирішенні справи, порушені норми права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, судова колегія, керуючись п.4 ч.1 ст.202 КАС України вважає необхідним скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти по справі нову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Суворовського районного суду м.Херсона від 11 вересня 2014 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні поновити ОСОБА_2 виплату пенсії з 01 січня 2014 року.

Стягнути з управління Пенсійного фонду України в м.Херсоні на користь ОСОБА_2 заборгованість по виплаті пенсії за період з 30 листопада 2013 року по дату набрання чинності даної постанови.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає чинності через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.Г. Федусик
Суддя: Суддя: Л.Є. Зуєва О.А. Шевчук