Справа № 2а-1970/101/12
Суддя: Старунський Д.М.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року Справа № 59275/12/9104
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

представників відповідача Даниляк М.І., Володченкова Ю.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 січня 2012 року у справі за позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Техсервіс» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и в:

Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів 12.01.2012 року звернулося в суд з адміністративним позовом до ТОВ «Техсервіс», в якому просило стягнути 11915,00 грн. адміністративно-господарських санкцій та 967,47 грн. пені за не забезпечення працевлаштування інваліда.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 січня 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що судом першої інстанції були недостатньо досліджені докази та обставини справи, рішення постановлено з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що відповідач не виконав свого обов'язку в тій частині, що самостійно не розрахував кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, і не забезпечив працевлаштування інвалідів. Посилання суду на те, що обов'язок працевлаштування інвалідів покладено на державну службу зайнятості є цілком безпідставним, оскільки ч.2 ст.19 Закону чітко передбачено, що обов'язок по працевлаштуванню покладено на роботодавців.

Представники відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги заперечили та просили залишити її без задоволення.

Представник позивача в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ст.196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно акту №97 перевірки виконання вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 22.09.2011 року середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу (осіб) за 2010 рік у відповідача ТОВ "Техсервіс" складає 20 осіб і відповідно норматив робочих місць для інвалідів становить 1, середньорічна заробітна плата штатного працівника становить 11915,00 грн.

ТОВ "Техсервіс" у 2010 році інформувало центр зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, які були підтверджені звітами протягом року (форма №3-ПН "Звіт про наявність вакансій") від 30.03.2010 року, 31.05.2010 року, 19.07.2010 року, 30.07.2010 року, 25.08.2010 року, 16.09.2010 року, 30.09.2010 року, 19.10.2010 року, 29.10.2010 року, 30.11.2010 року, а також 27.04.2010 року і 24.06.2010 року подані в електронному вигляді.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в 2010 році відповідач добросовісно виконував вимоги щодо працевлаштування інвалідів, створив кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого законом нормативу, інформував органи Державної служби зайнятості про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів, виконав вимоги закону щодо звітування, що свідчить про відсутність вини відповідача як обов'язкового елементу правопорушення, за яке застосовуються адміністративно-господарські санкції.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважаючи, що він відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій, громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Статтею 20 Закону встановлено, що підприємства, установи (організації) незалежно від їх форм власності, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж встановлено нормативом, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

У відповідності до ч.2 ст.20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Розмір пені обчислюється, виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до ч.3 ст.19 Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 Закону.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Частиною 3 статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, колегія суддів вважає, що ст.18 Закону не встановлює правил, за якими відповідач самостійно повинен здійснювати пошук інвалідів для їх працевлаштування на своєму підприємстві, однак чітко визначає обов'язки підприємства, що використовує найману працю.

Таким чином, на відповідача покладено обов'язок лише створення робочих місць та інформування про це органів зайнятості, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З матеріалів справи видно, що відповідачем у 2010 році вживалися заходи для виконання вимог Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", а саме подавалися звіти форми 3-ПН до державної служби зайнятості про наявність вільних робочих місць та потребу працівників за 2010 рік, в яких відображено наявність вакансій для осіб з обмеженими фізичними можливостями.

Інваліди направлені органами працевлаштування до відповідача не були працевлаштовані через поважні причини: особисту відмову особи ОСОБА_3 (корінець направлення на працевлаштування №0001001 від 17.08.2010 року) і невідповідність вимогам кандидатури ОСОБА_4 (корінець направлення на працевлаштування №0033004 від 26.04.2010 року)

Таким чином, колегія суддів погоджується з твердженням щодо того, що покладений законом обов'язок на роботодавця забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, відповідач не порушував, оскільки безпідставно не відмовляв інвалідам в укладенні трудового договору, не звільняв інвалідів з ініціативи адміністрації з мотивів інвалідності, не змінював характеру трудової діяльності з загрозою погіршення здоров'я інвалідів.

Також в матеріалах справи наявні відомості про те, що у відповідача ТОВ "Техсервіс" в період з 24.11.2009 року по 24.03.2010 року працював інвалід ІІ групи з дитинства ОСОБА_5 на посаді підсобного працівника, а 03.11.2010 року встановлено третю групу інвалідності загального захворювання підсобному працівнику ОСОБА_6.

Статтею 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Оскільки нормами чинного законодавства на підприємство покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх працевлаштування, а також в матеріалах справи наявні відомості про виконання відповідачем обов'язку передбаченого нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів та наданню державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів, то колегія суддів вважає необґрунтованим позов заявлений до відповідача про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання про безпідставність позовних вимог Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів щодо стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і така задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 січня 2012 року у справі №2а-101/12 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складання ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І. Рибачук

Ухвала у повному обсязі складена 17.02.2015 року.