Справа № 808/4707/14
Суддя: Горобцова Ярослава Володимирівна
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року Справа № 808/4707/14 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у місті Запоріжжі в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справу України в Запорізькій області, Мелітопольського МВ ГУ МВС України в Запорізькій області про визнання наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності незаконними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справу України в Запорізькій області (далі - відповідач 1 або ГУ МВС України в Запорізькій області), Мелітопольського МВ ГУ МВС України в Запорізькій області (далі - відповідач - 2 або Мелітопольський МВ ГУ МВС України в Запорізькій області), в якому просив: скасувати рішення ГУ МВС України в Запорізькій області від 21.01.2013 №3/И-К-7; скасувати накази №123 від 25.03.2011, №72 від 30.01.2012, №144 від 19.03.2012 начальника Мелітопольського МВ ГУ МВС України в Запорізькій області; стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 5000грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідь за скаргою позивача є немотивованою, а відтак належна перевірка за скаргами ОСОБА_1 не проводилась. Крім того, у зв'язку з прийняттям оскаржуваних наказів позивачу своєчасно не були присвоєні чергові спеціальні звання, що потягло за собою втрату репутації співробітника міліції та моральні страждання, які позивач оцінює у розмірі 2500 грн. з кожного з відповідачів.

Заперечуючи проти позову, з підстав, викладених в письмових запереченнях відповідач -1 ГУ МВС України в Запорізькій області зазначив, що рішення ГУ МВС України від 21.01.2013 №3/И-К-7 є за своїм змістом листом про результат розгляду заяви позивача, а відтак не може бути скасованим. Також відповідач зазначає, що чергове спеціальне звання присвоюється не лише за строком проходження служби, але і за іншими умовами у їх сукупності, зокрема, особисті якості, рівень підготовки, досвід тощо. Крім того, відповідач - 1 вказує на те, що у позовній заяві не вказано які саме страждання зазнав позивач та чим підтверджується факт заподіяння моральної шкоди позивачу.

Відповідач - 2 правом подати заперечення на позов не скористався.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 25 липня 2014 року адміністративний позов ОСОБА_1 в частині вимог про скасування наказів №123 від 25.03.2011, №72 від 30.01.2012, №144 від 19.03.2012 начальника Мелітопольського МВ ГУ МВС України в Запорізькій області залишено без розгляду.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 10 листопад 2014 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду.

Позивач в судове засідання не прибув, на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача -1 через службу діловодства суду подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач - 2 явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.01.2013 ОСОБА_1 звернувся до Міністра внутрішніх справ України із заявою про посадовий злочин (К-171).

08.01.2013 за вих. №6/6-К-13 звернення позивача направлено до ГУ МВС України в Запорізькій області.

10.01.2013 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області надійшла заява ОСОБА_1 в якій зазначено, що під час вивчення висновку службового розслідування від 28.04.2012, проведеного відносно нього за скоєння корупційного діяння, ним було з'ясовано про притягнення до дисциплінарної відповідальності за порушення службової дисципліни.

На виконання доручення відповідачем - 1 проведено перевірку викладених в заяві відомостей за результатами якої складено висновок за матеріалами службового розслідування відомостей, викладених у заявах ОСОБА_1 від 21.01.2013 №3/И-К-7.

Згідно висновку відомості, викладені у заявах ОСОБА_1 вважаються такими, що у ході службового розслідування об'єктивно свого підтвердження не знайшли. Порушень норм чинного законодавства України в діях керівництва ГУ МВС України та Мелітопольського МВ ГУ МВС України в Запорізькій області не встановлено.

За змістом листа від 21.02.2013 №3/И-К-7 Головного управління МВС України в Запорізькій області під час розгляду заяв позивача від 31.12.2012 та від 22.12.2012 встановлено, що службове розслідування (висновок від 18.04.2012) проведене відносно ОСОБА_1 з приводу отримання останнім 07.04.2012 незаконної грошової винагороди від гр. ОСОБА_2 відповідає вимогам Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» та Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 06.12.1991 №552.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України особа рядового або начальницького складу має право усно чи письмово послідовно звернутися зі скаргою щодо накладення на неї дисциплінарного стягнення до старшого прямого начальника - аж до міністра внутрішніх справ України або до суду.

Порядок проведення службових розслідувань, що проводяться інспекцією по бойовому складу, іншими підрозділами і посадовими особами органів внутрішніх справ по випадках надзвичайних подій, правопорушень та інших неправильних дій, скоєних особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, який діяв на момент виникнення спірних відносин, визначається Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженою наказом МВС України №552 від 06.12.1991 (далі - Інструкція №552)

Відповідно до п. 2 Інструкції №552 задачами службового розслідування є повне, об'єктивне та всебічне дослідження обставин порушень, скоєних особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, виявлення причин та умов, що сприяли їх скоєнню, встановлення винних і забезпечення правильного застосування діючих нормативних актів з тим, щоб кожен, хто скоїв порушення, був притягнутий до справедливої відповідальності і ні один невинний не був притягнутий до відповідальності.

Згідно п. 7 Інструкції №552 підставами для проведення службового розслідування є: заяви, скарги та листи громадян; повідомлення державних органів, громадських організацій, телебачення, радіо та інших засобів масової інформації; повідомлення органів дізнання, попереднього слідства, прокурора, суду; повідомлення працівників органів внутрішніх справ про допущені або виявлені порушення.

За приписами п. 14.7 Інструкції №552 посадова особа при проведенні службового розслідування зобов'язана скласти за результатами службового розслідування висновок і подати його на розгляд і затвердження керівника органу внутрішніх справ або його заступника.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами розгляду скарг ОСОБА_1 посадовою особою управлінням кадрового забезпечення ГУ МВС України складено висновок за матеріалами службового розслідування відомостей, викладених у заявах ОСОБА_1 від 21.01.2013 №3/И-К-7, за змістом якого відомості, викладені у заявах ОСОБА_1 вважаються такими, що у ході службового розслідування об'єктивно свого підтвердження не знайшли. Порушень чинного законодавства України в діях керівництва ГУ МВС та Мелітопольського МВ ГУ МВС України в Запорізькій області не встановлено.

У листі відповідача -1 від 21.01.2013 №3/И-К-7 також зазначено, що службове розслідування (висновок від 18.04.2012), проведене відносно позивача з приводу отримання ним 07.04.2012 незаконної грошової винагороди від гр. ОСОБА_2 відповідає вимогам Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» та Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 06.12.1991 №552. Також у листі зазначено, що у ході службового розслідування встановлено, що підстав для скасування наказів Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області від 25.03.2011 №123, від 30.01.2012 №72 та від 19.03.2012 №144, якими на позивача накладено дисциплінарні стягнення, відсутні.

Суд зазначає, що висновок УКЗ ГУ МВС України в Запорізькій області від 21.01.2013 №3/И-К-7 не скасований, водночас лист ГУ МВС України в Запорізькій області від 21.01.2013 №3/И-К-7 не є рішенням суб'єкта владних повноважень в розумінні ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частина 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України надає право кожній особі, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси, в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду.

Суд звертає увагу на те, що згідно з вищевказаними нормами права, та, виходячи із специфіки завдання адміністративного судочинства, особа має право звернутись за судовим захистом до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Відтак, статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено право особи на судовий захист, відповідно до якого кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним і неупередженим судом.

Таким чином, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно на думку особи спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов'язків особи (тобто є юридично значимими), особа може поставити питання про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відноси, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюються або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Враховуючи вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, юридична особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, у даній адміністративній справі, насамперед, підлягає встановленню факт порушення прав чи охоронюваних законом інтересів Позивача з боку Відповідачів.

Аналогічна позиція вбачається з окремих рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішення № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України та рішення № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року за конституційним зверненням громадян ОСОБА_4, ОСОБА_5 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України.

Зі змісту вказаних рішень Конституційного Суду України випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки Позивачем не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів моральної шкоди, остання також задоволенню не підлягає, оскільки вона є похідної від вимоги про скасування рішення щодо якої відсутні підстави для її задоволення.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.В. Горобцова