Справа № 2а-0870/3296/11
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

12 лютого 2015 рокусправа № 2а-0870/3296/11 СН/808/23/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Баранник Н.П.

суддів: Малиш Н.І. Щербака А.А.

за участю секретаря судового засідання: Спірічева Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2014 року у справі № 2а-0870/3296/11 (СН/808/23/14) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Запорізькій області про визнання незаконним звільнення з роботи, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому просив визнати незаконним звільнення його з роботи за п. 64 "є" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР за порушення дисципліни відповідно до наказу №149 о/с від 21.12.2010 начальника територіального управління ДПС України; визнати формулювання причин звільнення на підставі п. 64 "є" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР за порушення дисципліни та дати звільнення 21.12.2010 невірним; змінити дату та формулювання причин звільнення, зазначивши дату звільнення - 29.10.2010, а формулювання звільнення: за власним бажанням, на підставі п. 64 "ж" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2014 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу. В скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неналежну оцінку доказів, що надавалися на підтвердження позовних вимог та спростування доводів відповідача, позивач просить скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2014 року та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи та обґрунтування апеляційної скарги, наполягали на її задоволенні.

Представники відповідача зазначили, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи та прийняв законне і обґрунтоване рішення, а тому підстави для його скасування відсутні. Прохали залишити скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач працював на посаді старшого інспектора групи інтендантського та господарського забезпечення Дружелюбівського виправного центру управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Запорізькій області.

29.07.2010 позивачем був поданий рапорт про звільнення його з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади старшого інспектора групи інтендантського та господарського забезпечення за власним бажанням.

26.10.2010 старшим інспектором ГРОС Дружелюбівського виправного центру УДДУ ПВП Запорізької області (№1), майором внутрішньої служби Бобровським О.В., подано рапорт про те, що 26.10.2010 ОСОБА_1 на службу не прибув.

29.10.2010 складено акт про те, що позивач відсутній на роботі більше трьох годин.

29.10.2010 майором внутрішньої служби Бобровським О.В., подано рапорт про те, що 29.10.2010 позивач на службу не прибув, питання щодо передачі матеріальних цінностей, здачі службової документації, отримання обхідного листа ним не виконані.

19.11.2010р. складено акт про те, що позивач з 06.11.2010 по 19.11.2010 відсутній на службі без поважних причин.

19.11.2010р. через заступника начальника установи позивач передав лист звільнення від службових обов'язків через тимчасову непрацездатність позивача, виданий 29.10.2010 Вільнянською ЦРКЛ. Згідно вказаного листка позивачем пройдено лікування з 29.10.2010р. по 05.11.2010р..

За результати службового розслідування складено висновок, відповідно до якого позивача позбавлено преміювання на один місяць, а дні з 06.11.2010 по 22.11.2010 визнано прогулами.

По факту відсутності позивача на службі в період з 23.11.2010 по 12.12.2010 проведено службове розслідування. Вирішено порушити питання перед кадровою комісією управління Державного департаменту у Запорізькій області про звільнення позивача за порушення службової дисципліни. Дні з 23.11.2010 по 20.12.2010 визнано прогулами.

За результатами розгляду подання начальника Дружелюбівського виправного центру (№1), начальником територіального управління ДДУ ПВП у Запорізькій області видано наказ №149 о/с від 21.12.2010 про звільнення ОСОБА_1 у запас Збройних Сил України на підставі п.64 "є" "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ", за порушення трудової дисципліни. Рішення приймалося колегіально кадровою комісією Управління за присутності позивача.

У трудову книжку ОСОБА_1 був зроблений запис про його звільнення у відповідності до п.13 "Інструкції організації персонального обліку кадрів в органах і установах системи виконання покарань", затвердженої наказом ДДУ ПВП від 20.07.1999 №93.

Позивач вважаючи своє звільнення на підставі п.64 "є" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, за порушення трудової дисципліни, незаконним звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог, при цьому вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами. При цьому, служба у Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, на осіб її рядового та начальницького складу поширюється порядок і умови проходження служби, передбачені для працівників органів внутрішніх справ.

Порядок проходження публічної служби в органах внутрішніх справ регулюється Законом України «Про міліцію», Дисциплінарним статутом ОВС та Положенням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114 (далі Положення №114).

Відповідно до п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС, особи рядового начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Як вже зазначалося вище, 29.07.2010 позивачем був поданий рапорт про звільнення його зі служби з посади старшого інспектора групи інтендантського та господарського забезпечення за власним бажанням.

Згідно п.3. "Порядку призначення на посади та звільнення з посад, присвоєння спеціальних звань працівникам та особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи", затвердженого наказом ДДУ ПВП від 16.12.2003 №257, начальник територіального органу управління Департаменту призначає на посади та звільняє з посад особовий склад управління, відділу, середній та старший начальницький склад установ виконання покарань. Оскільки посада, яку займав позивач, є номенклатурою начальника управління ДДУ ПВП України у Запорізькій області, то його звільнення мало б відбутися за спеціальною процедурою - лише на кадровій комісії Управління та за наказом начальника Управління, він міг бути звільненим.

Матеріалами справи підтверджено, та не заперечувалося позивачем, що за період з 25.10.2010 по 19.11.2010 ним про своє місцезнаходження до установи за місцем проходження служби відомостей не надавалося. Лише 19.11.2010р. через працівників установи було передано листок тимчасової непрацездатності, згідно якого позивач перебував на лікуванні у період з 29.10.2010 по 05.11.2010р.. Після відновлення працездатності і закриття листка звільнення позивач не прибув на службу в зазначений строк.

Отже, відповідач не мав можливості, відповідно до визначеної процедури, звільнити позивача в строк, передбачений законодавством.

Вимоги позивача, щодо зміни дати його звільнення з 21.12.2010р. на 29.10.2010р., тобто на дату, коли він перебував на лікарняному, є такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України, оскільки не допускається звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Після відновлення працездатності і закриття лікарняного позивач повинен був з'явитись на роботу, але не прибув на службу. Листок звільнення від служби своєчасно та особисто не надав безпосередньому начальнику і не передав в підрозділ по роботі з особовим складом.

Таким чином, ставлячи перед судом вимоги щодо зобов'язання відповідача змінити дату та формулювання причин звільнення, зазначивши при цьому дату звільнення - 29.10.2010, позивач не врахував того факту, що саме з цієї дати (останнього робочого дня з урахуванням тримісячного терміну з дати реєстрації рапорта на звільнення), йому було відкрито лікарняний лист і термін тимчасової непрацездатності відповідно до такого листка з 29.10.2010 по 05.11.2010р.. По закінченню періоду непрацездатності, позивач також на службу не вийшов, чим позбавив відповідача можливості належним чином розглянути поданий рапорт та прийняти відповідне рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач проходив публічну службу, і вимагає відновити порушене на його думку право у трудових відносинах, тому змінювати формулювання позовних вимог (визначати іншу дату звільнення, а ніж ту, що зазначив позивач) у даному випадку самостійно суд не вправі. Застосовувати положення ч.2 ст. 11 КАС України ( визначає право суду вийти за межі позовних вимог) у даному випадку не можливо.

Мотивація та доводи, наведені у апеляційній скарзі, не дають колегії суддів підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а оскаржену постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 198, ст.ст. 200, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2014 року у справі № 2а-0870/3296/11 (СН/808/23/14) - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали суду виготовлено 23.02.2015р..

Головуючий: Н.П. Баранник

Суддя: Н.І. Малиш

Суддя: А.А. Щербак