Справа № 818/3569/14
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2015-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 р.Справа № 818/3569/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бартош Н.С., Донець Л.О.

за участю секретаря судового засідання - Співак О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду справу за апеляційною скаргою Сумської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Сумській області на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року по справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Сумської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Сумській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року позивач - фізична особа - підприємець ОСОБА_1. (далі - ФО-П ОСОБА_1.) звернулась до суду з адміністративним позовом до Сумської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Сумській області (далі - Сумська ОДПІ) про визнання протиправною та скасування вимоги № Ф 1021-18 від 13.11.2014 року про сплату недоїмки у розмірі 6.216 грн. 55 коп. зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що факт її знаходження на спрощеній системі оподаткування і факт отримання пенсії відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України від 08.07.2010 року № 6424-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» звільняють її від сплати за себе єдиного внеску.

Позивач звертає увагу на те, що згідно статті 6 Закону України «Про пенсійне забезпечення», обирати вид пенсії за власним бажанням є правом особи, проте це право не позбавляє дану особу права вважатися пенсіонером за віком.

Крім того, положення ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не містять застережень щодо її незастосування до осіб, які при настанні пенсійного віку обрали пенсію у зв'язку з втратою годувальника (а не пенсію за віком).

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено: визнано протиправною та скасовано вимогу Сумської ОДПІ від 13.11.2014 року № Ф 1021-18 про сплату недоїмки у розмірі 6.216 грн. 55 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як фізична особа-підприємець - платник єдиного внеску, який є пенсіонером у зв'язку з втратою годувальника, який на час призначення пенсії досяг пенсійного віку (при обранні певного виду пенсії), що передбачено нормами ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з серпня 2011 року, відповідно до приписів ч. 4 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», не повинен сплачувати єдиний внесок.

Не погоджуючись з судовим рішенням, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, Сумська ОДПІ, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про відмову в задоволені позовних вимог ФО-П ОСОБА_1. у повному обсязі.

Апелянт вважає, що з урахуванням норми ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» позивачка як фізична особа-підприємець не звільняється від сплати єдиного внеску, оскільки отримує пенсію у разі втрати годувальника на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Натомість пенсія за віком згідно статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ФО-П ОСОБА_1 не призначалась, тому остання має сплачувати єдиний внесок на загальних підставах.

Сторони у судове засідання не з'явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи. Керуючись частиною 4 статті 196 КАС України, колегія суддів не вбачає перешкод для судового розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши надані письмові докази в їх сукупності, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга Сумської ОДПІ задоволенню не підлягає, а постанову Сумського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року, відповідно до положень ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) - слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована як фізична особа-підприємець з 06 липня 1999 року, перебуває на обліку у Сумській ОДПІ як платник єдиного внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та перебуває на спрощеній системі оподаткування.

З березня 2012 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області та отримує пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». На момент призначення пенсії їй виповнилося 56 років.

13 листопада 2014 року Сумською ОДПІ сформовано та надіслано позивачу вимогу № 1021-18 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у сумі 6.216 грн. 55 коп. (а.с. 6).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ФО-П ОСОБА_1 на підставі ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» звільнена від сплати єдиного внеску.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Право на пенсійне забезпечення, загальні умови призначення пенсій, порядок їх нарахування та розміри визначаються, зокрема, Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-ХІІ з наступними змінами та Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-ІV з наступними змінами.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 цього Закону особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

З наведеного положення випливає, що підставою для звільнення від сплати єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, є сукупність двох обставин: якщо фізична особа-підприємець є пенсіонером за віком або інвалідом та якщо така особа отримує відповідно до закону пенсію за віком або соціальну допомогу.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поняття «пенсія» визначене як щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом (стаття 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»).

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» трудові пенсії діляться на пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Положеннями ч. 1 ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім'ї померлого годувальника.

Згідно п. «б» ч. 2 ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» непрацездатними членами сім'ї вважаються, окрім інших, дружина, яка досягла пенсійного віку.

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якою визначено умови призначення пенсії за віком, передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років (абз. 1). Згідно із абз. 2 вказаної норми - «До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно; …».

Судом встановлено, що позивач отримує пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» і на момент її призначення їй виповнилося 56 років, що надає їй право на пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Колегія суддів зазначає, що отримання пенсіонером, який досяг віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсії по втраті годувальника замість пенсії за віком не позбавляє його права, відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», на звільнення від сплати єдиного внеску.

Таке право фізична особа-підприємець набуває відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно з якою особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника) призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Зазначене положення кореспондується з приписами ст. 6 Закону України «Про пенсійне забезпечення» згідно якої особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором, за винятком пенсій інвалідам внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті чи з виконанням інтернаціонального обов'язку.

Таким чином, обирати вид пенсії за власним бажанням є правом особи, проте це право не позбавляє дану особу права вважатися пенсіонером за віком, оскільки вибір виду пенсії не позбавляє набутого права, що пов'язане з певним віком.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання Сумської ОДПІ на відсутність у позивача права на звільнення від сплати єдиного внеску у зв'язку з тим, що позивач отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», виходячи з наступного.

Згідно із абзацами першим та другим пункту 16 Прикінцевих положень Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення «Про пенсійне забезпечення» застосовуються, зокрема, в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах.

Системний аналіз положень статей 12-18 розділу другого Закону України «Про пенсійне забезпечення» свідчить про те, що пенсії за віком підрозділяються на:

пенсії за віком на пільгових умовах, зокрема для працівників, зайнятих на підземних і відкритих гірничих роботах та в металургії (стаття 13, 14);

пенсії за віком громадянам, які постраждали від Чорнобильської катастрофи (стаття 15);

пенсії за віком інвалідам, учасникам війни, сім'ям загиблих (померлих) військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (стаття 16);

пенсії за віком багатодітним матерям і матерям інвалідів з дитинства (ст. 17)

пенсії за віком окремим категоріям громадян, а саме: особам, хворим на гіпофізарний нанізм (ліліпутам), і диспропорційним карликам (стаття 18).

Проаналізувавши наведені норми матеріального права, враховуючи закріплені Конституцією України гарантії громадян на соціальний захист, колегія суддів дійшла висновку, що призначення пенсії відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» не позбавляє позивача права бути звільненим від сплати єдиного внеску на підставі ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», оскільки зазначена норма не містить жодних винятків щодо пенсіонерів за віком.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст. 202 КАС України для скасування судового рішення та приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення, відповідно до положень ст. 200 КАС України, - без змін.

Інші доводи апеляційної скарги висновки колегії суддів не спростовують.

Належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду особи, які беруть участь у справі, до засідання суду апеляційної інстанції не прибули, у зв'язку з чим, в порядку, передбаченому ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України, розгляд справи відбувся за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 41 ч. 1 , 160, 167, 195, 196, 199 ч. 1 п. 1, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу товариства Сумської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Сумській області залишити без задоволення, а постанову Сумського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року - без змін.

Ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис) Л.В. Мельнікова

Судді (підпис) Н.С. Бартош

(підпис) Л.О. Донець

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 23 лютого 2015 року