Справа № 826/18529/14
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2015-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 лютого 2015 року 14:47 № 826/18529/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів: Кармазіна О.А., Саніна Б.В., за участю секретаря судового засідання Савченко А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомгромадянина Афганістану ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України
провизнання незаконним рішення № 454-14 від 04.09.2014 та зобов'язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:

Громадянин Афганістану ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України) про визнання незаконним рішення ДМС України від 04.09.2014 №454-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, викладене у повідомленні від 19.09.2014 №97, та зобов'язання відповідача прийняти рішення про надання статусу біженця або додаткового захисту.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.12.2014 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Судові засідання неодноразово відкладались у зв'язку з неявкою позивача, необхідністю залучення до участі у справі перекладача.

В судовому засіданні 16.02.2015 позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, зазначивши, що на його думку, достатньо обґрунтував необхідність надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, наголосивши на тому, що викладена інформація повністю відповідає дійсності. Проте відповідачем зазначене враховано не було, як і не було враховано ситуації у країні походження позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.02.2015 заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову. При цьому звертала увагу суду на те, що під час співбесіди позивачем повідомлено, що він займався забороненою діяльністю, у зв'язку з чим начебто він отримував погрози вбивством від угруповання «Талібан». Крім того, представник відповідача підкреслив, що позивачем жодним чином не доведено можливості визнання його поряд з іншим особою, яка потребує додаткового захисту. З огляду на наведене, під час розгляду заяви позивача відповідач прийшов до висновку, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» відсутні, а тому позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 16.02.2015 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.

26 березня 2014 року позивач звернувся до міграційного органу з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як підставу звернення за захистом вказав, що покинув країну походження через побоювання за власне життя та життя та здоров'я родини у зв'язку з переслідуванням його з боку Талібів як особи, яка була господарем магазину продовольчих товарів, в якому реалізовувалися алкогольні напої.

Державною міграційною службою України 04.09.2014 року стосовно позивача прийнято рішення № 454-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Як зазначає позивач, 14.11.2014 останній отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві № 97 від 19.09.2014 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідача та вважаючи його таким, що прийняте без повного з'ясування обставин, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, народився в Афганістані в місті Джалалабад, с. Кобзару, за національністю - пушту, за віросповіданням - мусульманин - суніт.

22 березня 2014 року позивач прибув до України нелегально, автомобілем.

26 березня 2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві як причину виїзду з країни постійного проживання позивач зазначив, що залишив свою країну через побоювання за власне життя у зв'язку з переслідуванням з боку Талібів. Зазначив, що довгий час був господарем магазину продовольчих товарів, зокрема, й алкогольних напоїв, у зв'язку з чим останнім часом Таліби почали «тиснути» на позивача, звинувачуючи останнього в тому, що він продає алкогольні напої. У зв'язку з цим, як зазначає позивач у своїй заяві, його та його родину було засуджено до страти. Відтак, позивач був змушений залишити країну постійного місця проживання та приїхав в Україну.

В ході розгляду зазначеної заяви Управлінням у справах біженців Головного управління ДМС України в м. Києві з позивачем було проведено декілька співбесід, під час яких він повністю повторював викладене у його заяві - анкеті. Будь-яких документів на підтвердження його переслідування заявник надати не зміг.

Наказом № 175 від 15.04.2014 Головне управління ДМС України в м. Києві прийняло рішення про оформлення документів громадянина Афганістану ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у зв'язку з ненадходженням відповіді на запит зі Служби безпеки України, наказом №321 від 13.06.2014 продовжено строк розгляду заяви позивача до 15.07.2014.

Головним управлянням ДМС України в м. Києві 15.07.2014 за результатами розгляду справи було прийнято висновок щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно зазначеного висновку відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено, що відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та стосовно якої не встановлено загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням відповідача № 454-14 від 04.09.2014 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону відсутні.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у тому числі з висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, приводом виїзду з країни постійного проживання позивач зазначає отримання ним погроз від Талібів та засудження останніми його та його родини до смертної кари у зв'язку з господарюванням у магазині продовольчих товарів, серед асортименту якого була алкогольна продукція.

Будь-яких доказів на підтвердження факту належності позивачу такого магазину, а також наявності права в останнього на зайняття діяльністю, пов'язаної з реалізацією алкогольних напоїв, яку сам позивач в позовній заяві називає забороненою, не надано.

При цьому судова колегія вважає обґрунтованим посилання відповідача на те, що реалізація алкогольних напоїв позивачем могла спричинити особистий конфлікт позивача з Талібами у зв'язку з тим, що згідно законодавства країни походження позивача алкогольні напої прирівнюються до наркотичних засобів.

Поряд з іншим, позивачем жодним чином не спростовано, яким чином після погрози, за його словами, вбивством, останній більше одного місяця мешкав за своєю адресою, не змінюючи її та не отримуючи погроз від Талібів.

Крім того, як зазначав позивач під час заповнення анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він був власником магазину у період з 2003 по 2014 роки (п. 1.18 анкети), однак конфлікт, як зазначає ОСОБА_1, вперше виник у 2014 році, що, на думку суду, додатково підтверджує особистий характер ймовірного конфлікту позивача з Талібами.

З огляду на викладене, суд погоджується з висновком Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про те, що позивач не надав достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не навів фактів, які б свідчили про переслідування з боку Талібів або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Такий висновок знайшов своє підтвердження під час розгляду справи, в ході якої позивач надавав і суду недостовірні дані. Так, спочатку визнавав, що торгував у магазині алкогольними напоями, після цього стверджував, що не торгував останніми, а тільки безалкогольним пивом; пояснював суду, що йому було невідомо, куди він вилітає з Афганістану, при цьому залишав країну легально, літаком до Москви та проходив паспортний контроль у своїй країні.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача від 04.09.2014 року №454-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене та виходячи із встановлених судом під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку про правомірність рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.09.2014 року №454-14, з огляду на що позовні вимоги громадянина Афганістану ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову громадянина Афганістану ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді О.А. Кармазін

Б.В. Санін