Справа № 805/206/15-а
Суддя: Маслоід О.С.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2015 р. Справа № 805/206/15-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 2

Постановлена у нарадчій кімнаті

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Маслоід О.С.

розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Управління Пенсійного фонду України в Першотравневому районі Донецької області

до Відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції у Донецькій області

про визнання протиправними дії, скасування постанови, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Управління Пенсійного фонду України в Першотравневому районі Донецької області (надалі позивач) звернулось до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції у Донецькій області (надалі відповідач) про визнання протиправними дії державного виконавця щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа від 29.12.2014 року ВП № 41331127, скасування постанови від 29.12.2014року ВП № 41331127, зобовязання відновити виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 805/14028/13-а.

Позивач у судове засідання не зявився, представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи без участі його представника. Позовні вимоги обгрунтовані наступним. 29 грудня 2014 року відповідачем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки його представник не зявився для виходу до боржників з метою перевірки їх майнового стану та невиконав вимогу відповідача від 11 листопада 2014 року № 5968. Позивач не погоджується з рішенням відповідача, оскільки у вимозі не вимагалось від відповідача присутність представника при виході до боржників з метою перевірки їх майнового стану, а лише вимагалось забезпечити виїзд за місцем мешкання та подальшого вилучення і передачі арештованого майна на зберігання стягувачу, тобто вимагалось надання транспорту для виїзду. Позивач повідомив відповідача про фінансові труднощі, які спричинили неможливість надати транспортні засоби для сумісних виїздів та зберігати вилучене майно у належних умовах.

Відповідач у судове засідання не зявився, представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи без участі його представника та заперечення на позов. У запереченнях зазначає, що в період примусового виконання рішення державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого провадження, оскільки позивач перешкоджав здійсненню виконавчого провадження, а саме не виконав вимогу державного виконавця, яка позивачем не була оскаржена і є діючою.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про часткове задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

21 листопада 2013 року Донецьким окружним адміністративним судом був виданий виконавчий лист по справі № 805/14028/13-а про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованості зі сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування у розмірі 1204,80 грн.

09 грудня 2013 року відкрито виконавче провадження ВП № 41331127 з примусового виконання виконавчого листа № 805/14028/13-а.

11 листопада 2014 року відповідач, керуючись п. 7 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі Закон), прийняв вимогу № 5698, якою зобовязав позивача починаючи з 19 листопада 2014 року та кожну середу та пятницю забезпечити виїзд до боржників з метою перевірки їх майнового стану за місцем мешкання та подальшого вилучення і передачі арештованого майна на зберігання стягувачу. Позивача також було повідомлено про повернення виконавчих документів у разі перешкоджання проведенню виконавчих дій, а саме не виконання цієї вимоги.

18 листопада 2014 року позивач направив лист відповідачу, яким повідомив його про відсутність належних умов і приміщень для зберігання, схоронності речей та відсутністю можливості надати автомобіль для проведення сумісних виїздів. Лист був отриманий відповідачем 19 листопада 2014 року.

29 грудня 2014 року відповідачем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 41331127. Спірна постанова, прийнята на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону, із зазначенням, що представник позивача не зявився для виходу (виїзду) до боржників з метою перевірки їх майнового стану за місцем мешкання, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчих документів.

Згідно ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Ст. 1 Закону встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2. Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

У відповідності до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ч. 1, 2 ст. 11 Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а саме здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, за згодою власника використовувати приміщення, у тому числі комунальної власності, для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника для перевезення майна.

Згідно з положенням ст. 5 Закону вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Ч.1 ст. 6 Закону визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Згідно ч. 4 ст. 47 Закону повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

Аналіз наведених норм доводить, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, примусового виконання рішень інших органів та сукупністю дій органів і посадових осіб, які здійснюють виконання цих рішень. Державний виконавець зобов'язаний вживати у повному обсязі заходи та вчиняти виконавчі дії, він має право використовувати приміщення та транспортні засоби стягувача або боржника, але за умови отримання згоди їх власника. Вимоги державного виконавця щодо виконання рішень є обов'язковими для всіх на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом. При цьому, у данному випадку, маються на увазі саме законні вимоги державного виконавця, а також те, що вимоги це не окремий певний процесуальний документ, а взагалі вимоги щодо виконання будь-якого рішення. Крім цього, у своїй діяльності державний виконавець не повинен допускати порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Виконавчий документ, повертається стягувачу, якщо він перешкоджає, зокрема, провадженню виконавчих дій, про що виноситься відповідна постанова.

З матеріалів справи вбачається наступне. Відповідач прийняв вимогу, якою зобовязав позивача забезпечити виїзд до боржників. Позивач, в свою чергу, повідомив відповідача про своє складне фінансове становище, відсутність транспортного засобу та належних умов і приміщень для зберігання, схоронності речей.

Як вже зазначалося, аналіз п. 7 ч. 3 ст. 11 Закону доводить, що дана норма містить умову її виконання, а саме, згоду стягувача на використання його приміщення та транспортних засобів. Кожна особа використовує свої права на власний розсуд, тому позивач повідомив відповідача про тяжке фінансове становище, яке спричинило, відсутність належних умов і приміщень для зберігання речей та можливості надати автомобіль для проведення сумісних виїздів.

Тобто, у наявності відсутня згода позивача (стягувача) на використання його майна.

Відповідач прийняв спірну постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, у звязку із тим, що він не виконав вказану вимогу та ненаправив свого представника для виїзду за місцем знаходження боржника. При цьому, відповідач зазначає, про чинення перешкод з боку стягувача провадженню виконавчих дій.

Суд зазначає, що вказані дії позивача (стягувача) не можуть вважатися перешкодою провадженню виконавчих дій, а сумісний вихід державного виконавця і стягувача до боржників є лише одним із заходів примусового виконання рішень, а умовою його виконання є згода стягувача, щодо якої позивач вже висловився у листі від 18.11.2014 року. Також, також суд звертає увагу, що діючим законодавством, крім сумісних дій стягувача і державного виконавця, передбачені і інші заходи забезпечення виконання примусового провадження.

Крім того, у вимозі відповідач зобовязував позивача надати транспортний засіб для сумісних виїздів та приміщення для зберігання вилученого і арештованого майна, а не забезпечити явку представника позивача для виїзду до боржників.

Таким чином, невиконання даної вимоги не може бути підставою для винесення постанови про повернення виконавчого провадження, до того ж, взагалі, санкція у вигляді винесення постанови про повернення виконавчого провадження за невиконання вимоги чинним законодавством не передбачена.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на графік проведення сумісних виїздів на 4 квартал 2013 року, з огляду на наступне.

Зазначений документ є, у певній мірі, згодою позивача (стягувача) на використання свого майна, але, як вже зазначалося, після настання певних обєктивних причин, позивач повідомив державного виконавця про неможливість його сприяння у проведенні виконавчих дій чи заходів.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, спірна постанова про повернення виконавчого документа від 29.12.2014 року ВП № 41331127 прийнята необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; недобросовісно; нерозсудливо; без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; є неправомірною та підлягає скасуванню, відповідно позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача по винесенню постанови про повернення виконавчого документа від 29.12.2014 року ВП № 41331127, суд зазначає наступне.

Вчинення дій субєктом владних повноважень є способом реалізації наданої йому компетенції. Здійснення дій являє собою процес реалізації наданих законом функцій субєкту владних повноважень. Самі по собі дії не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для особи. Правові наслідки для позивача несуть акти індивідуальної дії, у даному випадку, постанова про повернення виконавчого провадження. Саме вони мають вплив на його права та інтереси. Виходячи, із завдань КАС України, як то захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише за умови наявності порушення прав.

Таким чином, порушене право позивача відновлено скасуванням акту індивідуальної дії (постанови про повернення виконавчого документа від 29.12.2014 року № ВП 41331127), а вчинення дій (сам факт винесення спірної постанови), які спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів є лише способом реалізації органами виконавчої служби власних повноважень і не порушують прав позивача.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача в цій частині є необгрунтованими та не підлягають задоволенню через відсутність порушення прав діями відповідача, а обраний позивачем спосіб захисту в цій частині не відповідає обєкту порушеного права.

Щодо позовних вимог в частині відновлення виконавчого провадження, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону відновлення виконавчого провадження, у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Аналіз наведеного доводить, що скасування у судовому порядку постанови про повернення виконавчого провадження обумовлює обовязок відповідача відновити виконавче провадження протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, щодо виконання в примусовому порядку виконавчого листа та провести дії, спрямовані на виконання рішення суду.

За таких обствин, позовні вимоги у цій частині також є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 122-163, 254 Ко дексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції у Донецькій області від 29.12.2014 року ВП № 41331127 про повернення виконавчого провадження.

У іншій частині позову відмовити.

Зазначена постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Маслоід О.С.