Справа № 826/6013/14
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6013/14 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І. Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
У Х В А Л А

Іменем України

19 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

при секретарі Таран А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Міністерства освіти та науки України, Державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва» про визнання незаконним та скасування розпорядження № 51-р від 29.01.2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, Міністерства освіти та науки України, Державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва», в якому просив визнати незаконним та скасувати розпорядження № 51-р від 29.01.2014року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2014 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою Постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати в повному обсязі Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2014 року та ухвалити нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. Свої вимоги апелянт аргументує тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у справі доказами, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 №51-р «Про ліквідацію державного вищого навчального закладу «Київській університет управління та підприємництва» надано погодження пропозиції Міністерства освіти і науки України щодо ліквідації Державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва».

У п. 2 вказаного розпорядження Міністерству освіти і науки України належить здійснити заходи щодо: ліквідації Державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва» в межах відповідних бюджетних призначень; продовження в установленому порядку навчання студентів зазначеного навчального закладу у вищих навчальних закладах 3-4 рівня акредитації.

Вирішуючи спір, колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.113 Конституції України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, діяльність якого, зокрема, спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України.

Згідно п.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», п.2 ст.116 Конституції України до основних його завдань відноситься, зокрема, забезпечення проведення політики у сферах освіти, науки і культури.

Відповідно до Закону України «Про вищу освіту» (ч.1 ст.27), якому кореспондує Положення про державний вищий навчальний заклад (п.4), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05.09.1996 № 1074 створення, реорганізація та ліквідація вищих навчальних закладів третього або четвертого рівня акредитації державної форми власності здійснюється Кабінетом Міністрів України, який у межах своїх повноважень видає нормативно-правові акти з питань вищої світи та забезпечує проведення державної політики сфері освіти.

Крім того, згідно п.2, 3 Положення про порядок створення, реорганізації і ліквідації навчально-виховних закладів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.1994 № 228 встановлено, що навчально-виховні заклади створюються відповідно до соціально-економічних, національних, культурно-освітніх потреб у них і за наявності необхідної матеріально-технічної, науково-методичної бази педагогічних кадрів та статутного фонду (що може включати вартість майна та власні кошти) у розмірі не нижче розрахованої вартості навчання слухачів, кількість яких зумовлена обсягом прийому, що заявляється.

Рішення про створення навчально-виховних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, заснованих на загальнодержавній власності, приймається Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.7 зазначеного Положення, реорганізація навчально-виховних закладів здійснюється відповідно до порядку, визначеного цим Положенням щодо створення відповідних навчально-виховних закладів.

Також, п. 8-9 Положення визначено, що ліквідація навчально-виховних закладів провадиться засновниками або органами, за рішенням яких їх створено, в порядку, встановленому чинним законодавством. Навчально-виховний заклад вважається реорганізованим чи ліквідованим з дня внесення відповідних змін до Державного реєстру навчально-виховних закладів України.

Відповідно до п.10 зазначеного Положення при реорганізації чи ліквідації навчально-виховного закладу його працівникам і особам, які навчаються в ньому, гарантується дотримання їх прав та інтересів відповідно до чинного законодавства з питань праці та освіти.

Таким чином, аналіз вищевикладеного свідчить про те, що до повноважень Кабінету Міністрів України відносяться питання створення, реорганізація та, відповідно, ліквідації вищих навчальних закладів третього та четвертого рівнів акредитації.

Відповідно до ст.41 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України спрямовує свою діяльність на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України.

Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції та законів України здійснює свої повноваження шляхом прийняття рішень на його засіданнях більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до ст.6 цього Закону.

Кабінет Міністрів України, на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання (ст.117 Конституції України, ст.50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч.2,3 ст.51 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Проекти актів Кабінету Міністрів України вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України міністерствами центральними органами виконавчої влади (крім тих, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), місцевими державними адміністраціями.

Згідно ч.1 ст.53 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються на засіданнях Кабінету Міністрів України шляхом голосування більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону.

Отже, враховуючи викладене суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване розпорядження, реалізовував надані йому чинним законодавством повноваження шляхом прийняття відповідного акту.

Суд вважає необґрунтованим твердження позивача, що оскаржене розпорядження не сприяє розвитку вищої освіти та підвищенню рівня освіченості громадян України оскільки оскарженим розпорядженням надано вказівку щодо продовження навчання студентів державного вищого навчального закладу «Київський університет управління та підприємництва» у інших вищих навчальних закладах 3-4 рівня акредитації, тобто не порушено право громадян (студентів) на освіту.

Згідно з ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно положень п.1,2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 № 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані.

Форми, найменування і порядок прийняття актів державними чи іншими органами (далі -акти) залежать від місця даного органу в системі відповідних органів та його компетенції і регламентуються Конституцією України, відповідними законами України зa положенням (статутом) про такий орган.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Недодержання вимог правових норм, які регулюють порядок прийняття акта, у тому числі стосовно його форми, строків прийняття тощо, може бути підставою для визнання такого акта недійсним лише у тому разі, коли відповідне порушення спричинило прийняття неправильного акта. Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його недійсним, якщо інше не передбачено законодавством.

Крім того, Окружним адміністративним судом міста Києва надано оцінку розпорядження Кабінету Міністрів від 29.01.2014 року №51-р «Про ліквідацію КУУП» за позовом ОСОБА_4 до Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України у справі № 826/11088/14.

Аналіз викладених законодавчих норм та обставин справи свідчить про те, що відповідач, видаючи оскаржуване розпорядження, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та Законами України.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята судом відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 на Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2014 року - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення Ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

(Повний текст Ухвали виготовлений 24 лютого 2015 року)

.

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Безименна Н.В.

Кучма А.Ю.