Справа № 2а/802/46/2012
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2015-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року м. Київ К/800/44919/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець Т.Г., Голяшкіна О.В., Зайця В.С.,

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_4

на постанову Василівського районного суду Запорізької області від 19 листопада 2012 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2013 року

у справі №2а/802/46/2012

за позовом ОСОБА_4

до виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району

Запорізької області,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

про скасування рішень, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, яким просив скасувати рішення відповідача №17 «Про затвердження Порядку проведення перерахунків з населенням за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у разі відхилення їх якісних та кількісних показників» від 21.02.2012 року та №18 «Про затвердження Порядку подання та розгляду розрахунків економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг для встановлення тарифів на відповідні послуги» від 21.02.2012 року.

Постановою Василівського районного суду Запорізької області від 19 листопада 2012 року у справі №2а/802/46/2012, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.

При ухваленні рішень суди першої та апеляційної інстанцій виходили з недоведеності ОСОБА_4 своїх вимог, оскільки оскаржені рішення прав та охоронюваних законом інтересів позивача не порушують та не являються регуляторними актами. Рішення прийняті на підставі та в межах повноважень, визначених ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.п.1 п. а) ч.1 ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 8, 9, 11, 13 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо процедури встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги», Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», статей 12-14, 20, 21, 24-26, 29, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», просить вищевказані рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, встановленого пунктом 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і наданої ними правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області прийнято рішення від 21.02.2012 року №17 «Про затвердження Порядку проведення перерахунків з населенням за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у разі відхилення їх якісних та кількісних показників».

21.02.2012 року відповідачем прийнято рішення №18 «Про затвердження Порядку подання та розгляду розрахунків економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг для встановлення тарифів на відповідні послуги».

Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням доводів касаційної скарги, колегія суддів Вищого адміністративного суду України виходить з наступного.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з вимогами частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд звертає увагу на те, що згідно з вищевказаними нормами права особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Враховуючи вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, у даній адміністративній справі насамперед підлягає встановленню факт порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача (внаслідок вчинення оскаржуваних дій та прийняття оскаржуваних рішень).

Аналогічна позиція підтверджується і змістом окремих рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішення № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України та рішення № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України. Зі змісту вказаних рішень Конституційного Суду України випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України після встановлення права на оскарження рішення суб'єкта владних повноважень перевіряється законність оскаржуваного рішення.

Рішенням виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області №18 від 21.02.2012 року затверджений Порядок, який визначає процедуру підготовки, обґрунтування і подання пропозицій щодо розгляду розрахункових матеріалів та встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги, і є обов'язковим для виконання всіма суб'єктам господарювання, які виробляють та надають відповідні послуги на території міста Дніпрорудне незалежно від форми власності.

ОСОБА_4, як споживач житлово-комунальних послуг, не суб'єктом правовідносин, які регулює вказаний вище порядок, а отже його права, свободи або інтереси не можуть бути порушені рішенням відповідача №18 від 21.02.2012 року.

Рішенням виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області №17 від 21.02.2012 року затверджений Порядок, який визначає умови здійснення перерахунку розміру плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій при ненаданні послуг або наданні їх в не повному обсязі, при зниженні якісних показників відповідних послуг.

Вказане рішення також не порушує права позивача. Метою порядку є приведення вартості послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у відповідність до наявності, кількості, якості та вартості складових, підвищення відповідальності виконавців (виробників) послуг за недотримання вимог стандартів, нормативів, норм, порядків та правил.

Оскільки оскарженими рішенням розмір тарифів не встановлювався, суд вважає необґрунтованим посилання в касаційній скарзі на порушення виконавчим комітетом Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо процедури встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги». За приписами часини 1 вказаного закону частину другу статті 3 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" доповнено абзацом одинадцятим такого змісту: "актів, якими встановлюються ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги".

На підставі викладено колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що судами правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог. Оскарженими рішеннями відповідача права ОСОБА_4 не порушені.

В обґрунтування касаційної скарги позивачем фактично покладені доводи, які зводяться до переоцінки доказів у справі та не свідчать про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що адміністративними судами правозастосування відбулось із дотримання норм діючого законодавства та з повним, достовірним, неупередженим та об'єктивним з'ясуванням обставин справи.

Відповідно статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Судова колегія Вищого адміністративного суду України вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, вони ґрунтуються на вимогах норм матеріального та процесуального законодавства, підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Василівського районного суду Запорізької області від 19 листопада 2012 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2013 року у справі №2а/802/46/2012 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і може переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та у порядку, передбачені статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: