Справа № 816/4970/14
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року 17:20м. ПолтаваСправа № 816/4970/14

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Ясиновського І.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання - Петренко О.В.,

представника позивача - Сорочинської О.В.,

представника відповідача - Новікова Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Першого заступника прокурора міста Полтави до Полтавської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

17 грудня 2014 року Перший заступник прокурора міста Полтави (далі - позивач, прокурор) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавської міської ради (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення від 25 вересня 2014 року "Про надання згоди на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятувальною станцією та дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1".

В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначав, що спірним рішенням відповідача надано згоду ОСОБА_3 на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятувальною станцією та дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1, чим порушено норми діючого законодавства. Таким чином, рішення, що оскаржується вважає протиправним та підлягає скасуванню.

Представник позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, оскільки спірне рішення вважає правомірним, твердження позивача необґрунтованими. У своїх запереченнях посилався на те, що при винесенні оскаржуваного рішення відповідач діяв на підставі та в межах діючого законодавства та на виконання вимог заочного рішення Ленінського районного суду від 28 травня 2014 року у справі № 553/1073/14-ц по провадженню № 2/553/648/2014.

Третя особа у судове засідання не з'явилась, хоча повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань та заперечень до суду не надала.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що прокуратурою міста Полтави проведено перевірку у діяльності Полтавської міської ради з питань додержання вимог Земельного і Водного кодексів України та іншого законодавства у сфері регулювання містобудівної діяльності, якою зафіксовано, що Полтавською міською радою 25 вересня 2014 року прийнято рішення «Про надання згоди на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятувальною станцією та дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1».

Указаним рішенням надано ОСОБА_3 згоду на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятувальною станцією та дозволено розробити проект землеустрою щодо встановлення та винесення в натуру меж прибережної захисної смуги р. Ворскла в межах земельної ділянки по АДРЕСА_1; проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною. площею 0,1321 га по АДРЕСА_1, із земель, які належать на праві комунальної власності територіальній громаді м. Полтава (землі водного фонду, для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних і туристичних цілей.) з дотриманням режиму використання прибережної захисної смуги р. Ворскла (а.с. 19).

За результатами проведеної перевірки прокуратурою м. Полтави направлено Полтавському міському голові подання про усунення порушень вимог Земельного і Водного кодексів України від 23 жовтня 2014 року № 119-8417 вих. 14, відповідно до якого постановлені наступні вимоги:

- невідкладно розглянути подання та вжити заходи до усунення порушень вимог Земельного і Водного кодексів України, а також причин та умов, що їм сприяють;

- скасувати рішення від 25 вересня 2014 року "Про надання згоди на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятувальною станцією та дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1";

- про наслідки розгляду подання та вжиті заходи інформувати прокуратуру м. Полтави не пізніше 15-денного терміну з дня його отримання (а.с. 11-14).

За результатами розгляду подання відповідачем відхилено таке подання в частині скасування рішення від 25 вересня 2014 року "Про надання згоди на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятувальною станцією та дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1", про що винесено рішення від 25 листопада 2014 року (а.с. 33).

Не погодившись із спірним рішенням, прокурор оскаржив його до суду.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 60 КАС України, з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з адміністративним позовом (поданням).

Згідно з частиною 3 статті 20 Закону України "Про прокуратуру" відповідний прокурор має бути повідомлений про результати розгляду подання та вжиті заходи у визначений ним строк, що обчислюється з дня отримання подання та не може бути меншим 10 днів.

За приписами статті 23 Закону України "Про прокуратуру" у разі відхилення подання в цілому чи частково або неповідомлення прокурора про результати розгляду подання, а також якщо подання не вносилося, прокурор може звернутися до суду щодо:1) визнання незаконним нормативно-правового акта відповідного органу повністю чи в окремій його частині; 2) визнання протиправним рішення чи окремих його положень і щодо скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень; 3) визнання протиправними дій чи бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії або утриматися від вчинення певних дій.

Для звернення прокурора з позовом до суду встановлюється 15-денний строк, що обчислюється з дня одержання повідомлення про відхилення подання або в разі неповідомлення прокурора про результати розгляду подання з дня закінчення визначеного прокурором строку для його розгляду.

Відповідно до п. 3.1 Наказу Генерального прокурора України "Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів" № 3-гн від 07.11.2012 року не рідше одного разу на місяць відповідним прокурорам вивчати законність актів, які видаються Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам прокурора, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. У ч. 10 цієї статті передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими Законами, які не повинні суперечити положенням цього ж Закону.

Органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених до їхньої компетенції, є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема, нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.

Повноваження міської ради визначені статтею 143 Конституції України та статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Так відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Відповідно до пункту 34 частини 2 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, крім іншого вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Рішенням Полтавської міської ради від 25 вересня 2014 року "Про надання згоди на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятувальною станцією та дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1" вирішено наступне:

1. Надати ОСОБА_3 згоду на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятувальною станцією та дозволиш розробити:

- проект землеустрою щодо встановлення та винесення в натуру меж прибережної захисної смуги р. Ворскла в межах земельної ділянки по АДРЕСА_1;

- проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1321 га по АДРЕСА_1 із земель, які належать на праві комунальної власності територіальній громаді м. Полтава (землі водного фонду, для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних і туристичних цілей) з дотриманням режиму використання прибережної захисної смути р. Ворскла.

2. З метою впорядкування адресного плану міста надати земельній ділянці для експлуатації та обслуговування адресу - АДРЕСА_1

Затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування комплексу відпочинку з рятувальною станцією ОСОБА_3 оформити окремим рішенням міської ради (а.с. 19).

Підставою для винесення такого рішення послугувала заява ОСОБА_3 із заявою про надання згоди на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятівною станцією та дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,01321 га за адресою АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування існуючих споруд від 02 вересня 2014 року (вх. № Ш04.1-01/2335) (а.с. 24).

До вказаної заяви, згідно усних пояснень представника відповідача, третьою особою було долучено графічні матеріали, пояснювальна записка, експлікація, копії яких долучено до матеріалів справи (а.с. 25-29). В подальшому додатково було додано доповідну записку Управління з питань містобудування та архітектури від 12 вересня 2014 року № 01-02-21/294 та лист Полтавського обласного управління водних ресурсів від 09 вересня 2014 року № 01-2/1081 (а.с. 30-31). При цьому, представником відповідача не було надано достовірних відомостей щодо точної дати подання таких доповнень, а також не було надано документів на підтвердження отримання відповідачем вказаних документів із зазначенням дати отримання та назви документу.

Також, суд зауважує, що при вирішенні клопотання ОСОБА_3 про надання згоди на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятівною станцією відповідач, діючи лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, був зобов'язаний перевірити наявність підтвердження права власності на споруди такого комплексу.

Представником відповідача, при з'ясуванні судом даної обставини, зазначено, що доказом на підтвердження такого права останнім розцінено заочне рішення Ленінського районного суду від 28 травня 2014 року у справі № 553/1073/14-ц, відповідно до якого визнано за ОСОБА_3 (податковий номер НОМЕР_1) право власності на самочинно збудовані: пункт охорони літ. «А-1» площею 13,9 кв.м., баня літ. «Б-2» площею 77,1 кв.м., вбиральню літ. «В-1» площею 4,4 кв.м., навіс літ. «Г», навіс літ. «Д», тимчасова будівля літ. «Е», тимчасова будівля літ. «Є», навіс літ. «Ж», огорожа №1, ворота № 2, піч №3 по АДРЕСА_1 в м. Полтаві.

При цьому, суд зауважує, що доказів на підтвердження набрання законної сили вказаним рішенням станом на момент звернення ОСОБА_3 з даною заявою до відповідача та станом на дату прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, відповідач не надав. Крім того, судом встановлено, що станом на на момент звернення ОСОБА_3 з даною заявою до відповідача та станом на дату прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, у відповідача було вказане заочне рішення суду без відміток Ленінського суду про набрання таким рішенням суду законної сили, що підтверджується долученою до матеріалів справи оригіналом супровідного листа Ленінського районного суду м. Полтави про направлення заочного рішення Полтавській міській раді (з відміткою відповідача на ньому про реєстрацію вхідної кореспонденції) та копією такого заочного рішення, що було отримана Полтавською міською радою за результатами судового розгляду, на якому відсутні відмітки суду про дату набрання таким рішенням суду законної сили (а.с. 93-94).

Також, відповідно до експлікації, приєднаної до заяви третьої особи встановлено наявність на території спірної земельної ділянки наступних об'єктів: 1. елінг для зберігання човнів; 2. альтанка для відпочинку; 3. мангал; 4. причал для човнів; 5. вбиральня; 6. навіс для дров; 7. тимчасова господарська споруда для інвентарю; 8. вольєр; 9. сторожка; 10. альтанка для відпочинку.

Згідно пояснень представника відповідача, інших доказів на підтвердження права власності третьої особи на перелічені споруди на момент розгляду заяви ОСОБА_3 у нього не було і станом на момент розгляду справи - суду надано не було.

Водночас, суд звертає увагу, що графічні матеріали та експлікація, які приєднанні до заяви ОСОБА_3 про надання згоди на подальше розміщення "комплексу відпочинку з рятівною станцією", - не є правовстановлюючими документами згідно вимог чинного законодавства і відповідно не можуть підтверджувати право власності ОСОБА_3 на вказані об'єкти нерухомого майна.

Представником відповідача не було надано пояснень чому не з'ясовувалося уповноваженими особами відповідача під час розгляду заяви ОСОБА_3 та прийняття оскаржуваного рішення розбіжності у назві майна, яке зазначено у заяві ОСОБА_3: "комплекс відпочинку з рятівною станцією", у графічних матеріалах, доданих до такої заяви: "1. елінг для зберігання човнів; 2. альтанка для відпочинку; 3. мангал; 4. причал для човнів; 5. вбиральня; 6. навіс для дров; 7. тимчасова господарська споруда для інвентарю; 8. вольєр; 9. сторожка; 10. альтанка для відпочинку", та в заочному рішенні Ленінського районного суду м. Полтави від 28.05.2014 у справі № 553/1073/14-ц: "пункт охорони літ. «А-1» площею 13,9 кв.м., баня літ. «Б-2» площею 77,1 кв.м., вбиральню літ. «В-1» площею 4,4 кв.м., навіс літ. «Г», навіс літ. «Д», тимчасова будівля літ. «Е», тимчасова будівля літ. «Є», навіс літ. «Ж», огорожа №1, ворота № 2, піч №3 по АДРЕСА_1 в м. Полтаві", оскільки в назвах вказаних об'єктів нерухомого майна містяться суттєві розбіжності.

Крім того, на підставі інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.10.2014 року, копія якої залучена до матеріалів справи (а.с. 34), судом встановлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості про право власності та про реєстрацію речових прав на об'єкти за адресою: Полтавська обл., м. Полтава, АДРЕСА_1

Відповідачем станом на момент розгляду заяви ОСОБА_3 та станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, вказана інформація не з'ясовувалася і витяг не отримувався, тобто відповідачем не було з'ясовано чи відповідає дійсності інформація, зазначена ОСОБА_3 в заяві щодо нерухомого майна та не з'ясовано чи зареєстровано право власності на нерухоме майно ОСОБА_3 за вказаною адресою у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Згідно частини 6 тієї ж статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Судом встановлено та не заперечується представниками сторін, що у заяві, яка подана ОСОБА_3 не зазначено цільове призначення земельної ділянки, що вказує про невідповідність її вимогам статті 118 Земельного кодексу України та унеможливлює надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Відповідно до частини 1 статті 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Натомість, листом Полтавського обласного управління водних ресурсів від 09 вересня 2014 року № 01-2/1081 зазначено та не заперечується відповідачем, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги річки Ворскла і відноситься до земель водного фонду та зауважено про неможливість надання вказаним органом погодження на відведення такої земельної ділянки.

Відповідно до положень ст.ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтями 2, 19 Закону України "Про охорону земель" визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, згідно з положеннями ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, крім інших землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 60 того ж кодексу встановлено, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Відповідно до положень статті 61 Земельного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: а) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; б) зберігання та застосування пестицидів і добрив; в) влаштування літніх таборів для худоби; г) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; ґ) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; д) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки.

Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватися, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм та на островах встановлюється законом.

Вказані норми кореспондуються з положеннями статей 88 та 89 Водного кодексу України.

Згідно зі статтею 88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Згідно норм статті 89 того ж кодексу об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Згідно зі ст.59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування можуть передавати земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови із земель водного, фонду лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Виходячи з викладеного, суд зауважує, що третьою особою не було дотримано вимог вище переліченого законодавства, що призвело до їх порушення відповідачем.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, виходячи з системного аналізу викладених норм, відповідач, будучи зобов'язаних діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, мав підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки.

Вимагаючи скасувати спірне рішення, прокурор у своїй позовній заяві та у поданні посилався саме на скасування заочного рішення Ленінського районного суду від 28 травня 2014 року у справі № 553/1073/14-ц по провадженню № 3/553/648/2014, що стало підставою для винесення спірного рішення Полтавською міською радою.

Надаючи оцінку вказаному твердженню, суд зазначає наступне.

Заочним рішенням Ленінського районного суду від 28 травня 2014 року у справі № 553/1073/14-ц по провадженню № 3/553/648/2014 позовну заяву ОСОБА_3 до Полтавської міської ради та виконавчого комітету Полтавської міської ради, третя особа по справі - Виробничо-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю «Саланг», Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області, Державна інспекція сільського господарства в Полтавській області про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва - задоволено в повному обсязі. Визнано за ОСОБА_3 (податковий номер НОМЕР_1) право власності на самочинно збудовані: пункт охорони літ. «А-1» площею 13,9 кв.м., баня літ. «Б-2» площею 77,1 кв.м., вбиральню літ. «В-1» площею 4,4 кв.м., навіс літ. «Г», навіс літ. «Д», тимчасова будівля літ. «Е», тимчасова будівля літ. «Є», навіс літ. «Ж», огорожа №1, ворота № 2, піч №3 по АДРЕСА_1 (а.с. 87-88).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 07 жовтня 2014 року апеляційну скаргу прокурора Ленінського району м. Полтави в інтересах держави в особі Полтавської міської ради - задоволено. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 28 травня 2014 року - скасовано. Постановлено по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Полтавської міської ради та виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва - відмовлено повністю (а.с. 89-92).

Вказаним рішенням апеляційної інстанції встановлено наступне.

Задовольняючи позовну заяву ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка здійснила самочинне будівництво, будучи належним користувачем земельної ділянки, відповідач по справі - територіальна громада м. Полтави, як власник земельної ділянки не заперечує проти визнання за нею права власності на вказані об'єкти самочинного будівництва, звернення позивача до Інспекції ДАБК в Полтавській області з приводу введення в експлуатацію самочинних будівель є дотриманням встановленої законом процедури, а самочинне будівництво не порушує права інших осіб.

Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

За загальним правилом ч.ч. 1-3 ст. 376 ЦК України нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо воно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Як встановлено по справі, рішення про надання у користування ОСОБА_3 вказаної земельної ділянки Полтавською міською радою не приймалось, а дія договору суборенди землі від 08 вересня 2010 року згідно його умов припинена 05 березня 2012 року внаслідок закінчення строку, на який договір було укладено, та припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 18.06.2012 р. внесено відповідний запис.

Крім того, як вбачається з проколу № Пр3/08 засідання тимчасової комісії з розгляду питань самочинного будівництва в м. Полтава від 25 квітня 2014 року, зазначена земельна ділянка розміщена в межах території рекреаційного призначення - у прибережній захисній смузі р. Ворскла.

Відповідно до ч. 1, п. «г» ч. 2 ст. 61 Земельного кодексу України, ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідромеханічних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

За вказаних обставин, передбачених законом підстав визнання за ОСОБА_3 права власності на самочинно збудоване нерухоме майно по справі не встановлено, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України та підлягає скасуванню з постановленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 повністю.

У відповідності до положень статті 319 Цивільного процесуального кодексу України рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини.

В силу наведеної норми процесуального закону обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 07.10.2014 у справі № 553/1073/14-ц, що набрало законної сили, мають преюдиційне значення при вирішенні спору у цій справі.

При цьому, суд зауважує, що посилання відповідача на виконання вимог заочного рішення Ленінського районного суду від 28 травня 2014 року як на підставу прийняття оспорюваного рішення не знаходить свого підтвердження, виходячи з вищезазначеної відсутності у відповідача належним чином завіреної копії такого заочного рішення з відміткою про набрання ним законної сили станом на момент звернення ОСОБА_3 з заявою від 02 вересня 2014 року; відсутністю у відповідача інформації про реєстрацію ОСОБА_3 права власності та інших речових прав за вказаною адресою; невідповідністю назв та видів об'єктів нерухомого майна в отриманих відповідачем документах; відсутністю визначення в заяві ОСОБА_3 цільового призначення земельної ділянки.

Інших належних та ґрунтовних доказів правомірності прийняття оспорюваного рішення відповідачем та третьою особою не було надано в ході судового розгляду даної справи.

Згідно із частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги Першого заступника прокурора міста Полтави до Полтавської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення - підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-11, 60, 71, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Першого заступника прокурора міста Полтави до Полтавської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Полтавської міської ради від 25 вересня 2014 року "Про надання згоди на подальше розміщення комплексу відпочинку з рятувальною станцією та дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1".

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Повний текст постанови виготовлено 14 лютого 2015 року.

Суддя І.Г. Ясиновський