Справа № 712/20679/12
Суддя: Большакова О.О.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року Справа № 876/2525/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого - судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 (представника ОСОБА_2) на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 лютого 2014 року про закриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до Ужгородської міської ради, третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3, ОСОБА_2 звернулися до Ужгородського міськрайонного суду з адміністративним позовом до Ужгородської міської ради про визнання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_4 таким, що не відповідає матеріалам погодження вибору місця розташування земельної ділянки та суперечить рішенню Ужгородської міської ради №1224 від 9 квітня 2009 року, визнання протиправним та скасування рішення №1301 V сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 27 листопада 2009 року в частині затвердження проекту відведення ОСОБА_5 земельної ділянки за адресою: м. Ужгород, АДРЕСА_1 та передачі їй земельної ділянки.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 6 лютого 2014 року провадження у справі закрито та роз'яснено позивачам їх право звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись із таким судовим рішенням, його оскаржила ОСОБА_1 (представник ОСОБА_2.), подавши апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність оскаржуваної ухвали вимогам чинного законодавства, просила скасувати її, а матеріали позовної заяви передати до суду першої інстанції для розгляду по суті. Апелянт, зокрема вказала, що висновок Ужгородського міськрайонного суду щодо непідвідомчості цього спору адміністративному суду є неправильним, так як предметом оскарження є саме рішення суб'єкта владних повноважень, а тому спір є публічно-правовим і законних підстав для закриття провадження немає.

Заперечень на апеляційну скаргу до суду не надійшло.

У судове засідання представники сторін не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією із сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

А згідно ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Частиною 1 статті 125 Земельного Кодексу України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Таким чином, після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 Земельного Кодексу України та 16 Цивільного кодексу України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2014 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут соціальних технологій» (далі - ТОВ) до Львівської міської ради (далі - Міськрада), виконавчого комітету (далі - виконком) міськради, Львівського державного інституту новітніх технологій і управління імені В'ячеслава Чорновола (далі - Інститут), управління земельних ресурсів у м. Львові, треті особи: відкрите акціонерне товариство «Концерн Електрон» (далі - ВАТ), Національний університет «Львівська політехніка» (далі - Університет), Головне управління Державного комітету України по земельних ресурсах у Львівській області, про скасування ухвал Міськради, рішення виконкому Міськради та державного акта на право постійного користування земельної ділянкою.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі рішення №1301 від 27 листопада 2011 року отримала відповідний державний акт (серія ЯЛ №087461) на право власності на земельну ділянку, тобто зазначене рішення, яке є актом індивідуальної дії, вичерпало свою юридичну силу після реалізації, а саме: після одержання власником земельної ділянки документів, що посвідчують право власності та його державної реєстрації.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки такий необхідно розглядати в порядку цивільного судочинства.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, судова колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. ст. 167, 195, 196, 199, 200, 205, 206 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 (представника ОСОБА_2) залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 лютого 2014 року про закриття провадження в адміністративній справі № 712/20679/12 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді І.В. Глушко

В.Я. Макарик

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 16 лютого 2015 року.