Справа № П/811/4241/14
Суддя: С.В. Дегтярьова
Дата ухвалення: 2015-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання

стосовно внесення до Конституційного Суду України

подання щодо конституційності закону

02 лютого 2015 року Справа № П/811/4241/14

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дегтярьової С.В., суддів Притули К.М., Мирошниченка В.С., розглянувши клопотання позивача про звернення до Верховного суду України в адміністративній справі

за позовом: ОСОБА_1, 25006, АДРЕСА_1

до відповідача 1: Міністерства доходів і зборів України, 04655, м. Київ, Львівська площа 8

до відповідача 2: Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області, 25006, м. Кіровоград, вул. Велика Перспективна, 55,

до відповідача 3: Міністерства юстиції України,01001, м. Київ, вул. Городецького, 13,

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

01 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства доходів і зборів України та Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області, Міністерства юстиції України, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача-1 №2169-0 від 29.10.2014 року "Про звільнення ОСОБА_1";

- поновити на роботі на службі в органах податкової міліції та на посаді заступника начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області;

- вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", відомості про ОСОБА_1;

- стягнути з відповідача-1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з відповідача-1 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн..

02 лютого 2015 року позивачем подано клопотання про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України "Про очищення влади" положенням Конституції України, а саме частини третьої статті 1, пункту 8 частини 1 статті 3, пункту 4 частини 2 статті 3, пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» положенням статті 8, 21, частин 2, 3 статті 22, частин 1, 2 статті 24, статті 38, частини 1, статті 43, статті 58, частини 2 статті 61, статті 62, частини 1 статті 64 Конституції України в їх системному взаємозв'язку.

Клопотання мотивоване тим, що позивача наказом Міністерства доходів і зборів України №2169-о від 29.10.2014 року звільнено з посади заступника начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області та податкової міліції відповідно до пп.1 п.2 "прикінцевих та перехідних положень" Закону України «Про очищення влади». При цьому він вважає, що цей наказ обмежив його права і свободи, закріплені в Конституції України, тому вказане рішення, на його думку, прийнято всупереч Конституції України.

Окрім того, позивач зазначив, що він не може нести відповідальність у вигляді заборони, встановленої у ч.3 ст.1 Закону, лише на підставі самого факту зайняття ним посади заступника начальника оперативного управління Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області, що саме по собі не містить складу жодного правопорушення.

Так, відповідно до частини третьої статті 1 Закону «протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону».

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 3 Закону «заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема, керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Пунктом 2 "Прикінцевих та перехідних" Положень Закону встановлено, що «впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені Законом».

Під час розгляду справи у колегії суддів виникли сумніви щодо відповідності вищевказаних положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України в зв'язку з настпуним.

Конституція України закріплює конституційні принципи верховенства права, рівності і справедливості, заборони дискримінації, правової визначеності, законності, презумпції невинуватості, дотримання і гарантування базових (природних) прав людини, індивідуального характеру відповідальності, незворотності дії в часі законів.

Конституція України визначає дію принципу верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (стаття 8); основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21); конституційні права і свободи не можуть бути скасовані, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24); громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38); кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності (стаття 43); закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення (стаття 58); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (стаття 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (стаття 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (стаття 64); кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68).

Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Тому до особи, до якої застосовуються люстраційні заходи, передбачені Законом про люстрацію, повинні бути застосовані усі гарантії правового захисту, передбачені Конституцією України.

Україна є країною-учасником Європейської комісії Ради Європи "За демократію через право" (Венеціанська комісія), яка на своєму 101-му пленарному засіданні 12-13 грудня 2014 року ухвалила попередній висновок №788/2014, щодо Закону України "Про очищення влади", пунктом с) параграфу 104 якого відзначила наявність суттєвих недоліків Закону та необхідність його перегляду з урахуванням, зокрема, того, що вина має бути доведена в кожному індивідуальному випадку і не може презюмуватися на підставі лише приналежності до категорії державних службовців (абзац третій); люстраційна процедура має не порушувати гарантії на справедливий суд (абзац п'ятий); інформація щодо особи, яка підлягає люстраційним обмеженням, може оприлюднюватися виключно після остаточного судового рішення (абзац сьомий).

Законом України «Про очищення влади» передбачене звільнення (відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону) та заборона обіймати будь-які посади у будь-яких органах державної влади чи органах місцевого самоврядування протягом 10 років з дня набрання чинності цим Законом (частина третя статті 1) особам, які у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади), зазначені в частині першій статті 3 Закону.

Зазначене обмеження в конституційному праві (право доступу до державної служби - стаття 38 Конституції України) та юридична відповідальність (звільнення з займаної посади) застосовується з метою «недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини» (мета люстрації згідно з частиною другою статті 1 Закону).

Відповідно, оскільки згідно частини третьої статті 1 Закону до участі в управлінні державними справами не допускаються особи, зазначені в частинах першій та другій статті 3 Закону, саме усі такі особи Законом визнані винними в скоєнні протиправних дій: узурпації влади, тобто неконституційному або незаконному її захопленню органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об'єднаннями (пункт 3 резолютивної частини Рішення Конституційного суду України від 05 жовтня 2005 року у справі № 6-рп/2005 (справа про здійснення влади народом); підриві основ національної безпеки та оборони; протиправному порушенні прав людини.

В абзаці шостому пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 30 травня 2001 року №7-рп/2001 у справі про відповідальність юридичних осіб Конституційний Суд України наголосив на важливості гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина: Конституція України встановила, що склад правопорушення як підстава притягнення особи до юридичної відповідальності та заходи державно-примусового впливу за його вчинення визначаються виключно законом, а не будь-яким іншим нормативно-правовим актом, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення (статті 58, 61, пункти 1, 22 частини першої статті 92 Конституції України).

Також Законом України «Про очищення влади» передбачена його зворотна дія в часі - в створеній Законом правовій конструкції відбувається фактична криміналізація дій, що на момент їх вчинення були правомірними (перебування на певній посаді в певний проміжок часу).

Як зазначено в Звіті Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанська комісія) щодо верховенства права від 28 березня 2011 року №512/2009, концепція верховенства права разом з концепцією демократії та прав людини утворює три стовпи Ради Європи та є схваленою у преамбулі Європейської Конвенції з прав людини. Цей принцип також закріплено у низці міжнародних документів щодо прав людини та в документах, які встановлюють стандарти. Однією з ключових рис верховенства права є те, що жодна людина не може зазнавати покарання, окрім як у випадку явного порушення закону, закону який повинен забезпечувати визначеність та передбачуваність, щоб ним могли керуватися громадяни при виконанні дій чи здійсненні будь-яких операцій, і який не повинен дозволяти карати особу ретроспективно. Там де має місце дискреція, є простір для свавільності. Всі особи та органи влади в межах держави, громадські чи приватні, повинні мати обов'язки та користуватися перевагами, що надаються законами, які відкрито створюються, залишатимуться чинними (в основному) в майбутньому та відкрито застосовуються в судах. Законність як елемент верховенства права передбачає те, що жодна особа не може бути покарана, якщо вона не порушила попередньо введений в дію або встановлений закон (пункти 1, 2, 9, 35, 40, 41 Звіту).

За тлумаченням Конституційного Суду України, викладеним у пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. «Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу» (абзац четвертий пункту 2 мотивувальної частини названого Рішення).

У підпункті 6.1.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 29.01.2008 р. № 2-рп/2008 у справі про звільнення народних депутатів України з інших посад у разі суміщення підкреслено, що пріоритет природних прав людини слід розглядати як один із засадничих принципів Конституції України, відповідно до якого Верховна Рада України, як орган законодавчої влади, має приймати правові акти, додержуючись такого підходу. «Право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Право на працю закладено у самій людській природі. Його має кожна людина, воно є невідчужуваним, тому самій особі належить виключне право розпоряджатися своїми здібностями до праці».

Визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Такої правової позиції, зокрема щодо права на працю, яке є невідчужуваним, Конституційний Суд України дотримувався і у своїх попередніх рішеннях (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004; підпункт 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007).

У зв'язку з цим в даному контексті право доступу до державної служби чи служби в органах місцевого самоврядування кореспондується та випливає із загального права на працю, права вільного вибору професії і роду занять (стаття 43 Конституції України), оскільки за визначенням статті 1 Закону України «Про державну службу» державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

У пункті 32 Висновку № 788/2014 Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії) щодо Закону України «Про очищення влади» зазначається: "Партійна приналежність, політичні та ідеологічні причини не повинні використовуватись в якості підстав для проведення люстраційних заходів, оскільки суспільний осуд та дискримінація політичних опонентів не є прийнятними засобами політичної боротьби в державі, заснованій на верховенстві права".

У відповідності до ч.5 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі виникнення сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акту Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акту.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійснення правосуддя» передбачено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований Закон або Закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до ст. 150 Конституції України може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно - правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції на будь - якій стадії розгляду справи.

Дослідивши зміст позовної заяви та клопотання, з метою досягнення однозначної визначеності у питанні про те, чи відповідають в контексті доводів позивача окремі вищезгадані положення Закону України "Про очищення влади" наведеним вище положенням Конституції України та, відповідно, з метою з'ясування питання щодо їх конституційності, забезпечення застосування при вирішенні спору норм Закону, які відповідають Конституції України, а також з метою забезпечення дотримання конституційних прав і свобод позивача, суд вважає за необхідне звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності вищезгаданих окремих положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України.

Керуючись ч.5 ст.9, ст.ст. 160,165 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Звернутися до Верховного суду України із зазначеною ухвалою суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України, а саме: частини третьої статті 1, пункту 8 частини 1 статті 3, пункту 4 частини 2 статті 3, пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» положенням статті 8, 21, частин 2, 3 статті 22, частин 1, 2 статті 24, статті 38, частини 1, статті 43, статті 58, частини 2 статті 61, статті 62, частини 1 статті 64 Конституції України в їх системному взаємозв'язку.

Копію ухвали направити сторонам та Верховному Суду України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів

Кіровоградського окружного

адміністративного суду

у складі:

Головуючого судді С.В. Дегтярьової

Суддів В.С. Мирошниченка

К.М. Притули