Справа № 826/279/15
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2015-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 лютого 2015 року 14:28 № 826/279/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кобилянського К.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Комунального підприємства «Господар Дарницького району міста Києва»
до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві
про скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Господар Дарницького району міста Києва» (далі - позивач, КП «Господар Дарницького району міста Києва») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач) про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №45241855 від 30.10.2014, винесену головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві Валявським О.А.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити позов. Посилався на те, що станом на дату винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №45241855 від 30.10.2014 щодо стягнення виконавчого збору, державному виконавцю надано докази того, що частина заборгованості у розмірі 569 273,52 грн. сплачена у добровільному порядку. На думку позивача, виконавчий збір мав бути розрахований тільки із суми боргу, сплаченого у примусовому порядку, а саме із 5 723,06 грн. З огляду на зазначене, позивач вважає постанову про відкриття виконавчого провадження №45241855 від 30.10.2014 щодо стягнення суми виконавчого збору у розмірі 55 866,77 грн. протиправною та просить її скасувати.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. Посилався на те, що докази сплати частини боргу були надані після завершення строку для добровільного виконання судового рішення. Зазначив, що оскільки, станом на дату закінчення виконавчого провадження, сума виконавчого збору не була сплачена боржником, він, у відповідності до вимог законодавства, правомірно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №45241855 від 30.10.2014 щодо стягнення виконавчого збору, просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні 04.02.2015 представники сторін заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, на підставі чого суд, керуючись частиною 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві перебувало виконавче провадження №36153033 щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №42/525 від 21.11.2012 про стягнення з КП «Господар Дарницького району міста Києва» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Центр інформаційних технологій» суми у розмірі 574 996,58 грн. Дане виконавче провадження відкрито 21.01.2013.

У зв'язку із невиконанням боржником у добровільному порядку судового рішення, державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору від 14.10.2013, якою постановлено стягнути з КП «Господар Дарницького району міста Києва» виконавчий збір у розмірі 57499,66 грн.

Зазначена сума виконавчого збору, згідно пояснень відповідача, була частково погашена боржником у розмірі 1632,89 грн.

30.10.2014 відповідач виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №45241855 щодо примусового стягнення виконавчого збору, на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 14.10.2013 ВП №36153033.

Вважаючи протиправною постанову відповідача від 30.10.2014 ВП №45241855 про відкриття виконавчого провадження, позивач оскаржив її до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Основною функцією державної виконавчої служби є задоволення вимог виконавчого документа, забезпечення дотримання при цьому прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб, сприяння їм у реалізації своїх процесуальних прав.

Частиною 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Згідно з положеннями частини 1 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Матеріали справи свідчать про те, що загальна сума боргу КП «Господар Дарницького району міста Києва» перед ТОВ «Центр інформаційних технологій», згідно наказу Господарського суду міста Києва від 21.11.2012 №42/525 становила 574 996,58 грн.

Позивач посилався на те, що на виконання вказаного наказу Господарського суду міста Києва, у лютому 2011 року він сплатив заборгованість у розмірі 569 273,52 грн. та залишок несплаченого боргу становив 5 723,06 грн.

На підтвердження сплати суми у розмірі 569 273,52 грн. на користь ТОВ «Центр інформаційних технологій» позивач надав відповідачу 28.02.2014 акт звірки розрахунків від 14.02.2014.

Згідно пояснень позивача, до отримання від ЗАТ «Екостандарт» вказаного акта звірки розрахунків, іншої можливості надати державному виконавцю підтвердження часткової сплати заборгованості не було.

14.10.2013 відповідач виніс постанову про стягнення виконавчого збору від ВП №36153033, якою постановив стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 57 499,66 грн.

Доказів оскарження даної постанови суду не надано. Станом на дату розгляду даної справи постанова про стягнення виконавчого збору від 14.10.2013 ВП №36153033 є чинною та позивач не висловлював зауважень щодо правильності суми, визначеної у ній.

28.02.2014 позивач звернувся до відповідача з листом №611, у якому просив звільнити його від сплати виконавчого збору в частині заборгованості у розмірі 574 996,58 грн., посилаючись на те, що вказана сума була сплачена добровільно ще до відкриття виконавчого провадження №36153033. Дане прохання, згідно пояснень відповідача, залишене без задоволення, оскільки платіжних доручень на підтвердження сплати вказаної суми заборгованості не надано.

Суд встановив, що 10.10.2014 відповідач виніс постанову про закінчення виконавчого провадження №36153033 на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із тим, що основний борг сплачений боржником у повному обсязі.

В зазначеній постанові про закінчення виконавчого провадження вказано про те, що виконавчий збір стягнуто тільки частково, залишок становить 55 866,77 грн.

Згідно із частиною 7 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до пункту 3.13.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012, №512/5 (далі - Інструкція №512/5) у разі якщо виконавче провадження було завершено, а витрати на організацію та проведення виконавчих дій не були стягнуті, постанова про стягнення витрат на організацію та проведення виконавчих дій виділяється в окреме провадження в порядку, передбаченому підпунктом 3.7.4 пункту 3.7 цього розділу.

Пунктом 3.7.4 Інструкції №512/5 встановлено, що у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 5, 8, 9, 11 - 13 частини першої статті 49 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа) зазначає про виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження та не пізніше наступного робочого дня після завершення такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору, про що виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Строк для самостійного виконання боржнику в такому випадку не надається.

Суд встановив, що відповідач 30.10.2014 виніс оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження №45241855 щодо примусового стягнення виконавчого збору, на підставі постанови про стягнення виконавчого збору від 14.10.2013 ВП №36153033 в частині не погашеної суми виконавчого збору у розмірі 55 866,77 грн.

Позивач наполягав на тому, що відповідач не мав розраховувати суму виконавчого збору із загальної суми заборгованості боржника перед стягувачем, оскільки частина такого боргу була сплачена у добровільному порядку. На думку позивача, відповідач мав визначити виконавчий збір у розмірі 10% від суми 5 723,06 грн., тобто тієї суми, яка була стягнута з боржника у примусовому порядку.

Однак, сума виконавчого збору у розмірі 57499,66 грн. була визначена державним виконавцем у постанові про стягнення виконавчого збору від 14.10.2013 ВП №36153033, яка не була оскаржена позивачем та є чинною.

В оскаржуваній постанові про відкриття виконавчого провадження від 30.10.2014 №45241855 державний виконавець зазначив залишок несплаченої позивачем суми виконавчого збору, а саме: 55 866,77 грн.

Доказів того, що позивач сплатив повністю або частково суму виконавчого збору, визначену у постанові про стягнення виконавчого збору від 14.10.2013 ВП №36153033 та станом на дату винесення оскаржуваної постанови сума нестягнутого виконавчого збору становила менше ніж 55 866,77 грн., суду не надано.

Таким чином, державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження від 30.10.2014 №45241855 щодо стягнення виконавчого збору у відповідності до вищезазначених положень законодавства та у межах повноважень.

Суд встановив, що при винесенні зазначеної постанови відповідач порушив строк, встановлений частиною 7 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» та пунктом 3.7.4 Інструкції №512/5, а саме виніс її не на наступний день, а через 20 днів з дня закінчення виконавчого провадження №36153033. Однак, дана обставина не може бути самостійною підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №45241855 від 30.10.2014. Інші обставини, які б вказували на протиправність вказаної постанови, відсутні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що постанова про відкриття виконавчого провадження №45241855 від 30.10.2014 є правомірною, а підстави для її скасування відсутні.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 69-71, 94, 160-163, 181, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову комунального підприємства «Господар Дарницького району міста Києва» відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя К.М. Кобилянський