Справа № 2а-762/10/1570
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2015 року м. Київ К/9991/84994/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Юрченко В.П.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2010 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2011 року

у справі № 2а-762/10/1570

за позовом Приватного підприємства «Гермес АРТ»

до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2011 року, адміністративний позов Приватного підприємства «Гермес АРТ» (далі - ПП «Гермес АРТ»; позивач) до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси (далі - ДПІ у Київському районі м. Одеси; відповідач) задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення № /0 від 23 листопада 2009 року та № /0 від 23 листопада 2009 року.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, ДПІ у Київському районі м. Одеси, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2010 року, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2011 року та прийняти нове рішення, яким у позовних вимогах відмовити в повному обсязі.

В запереченні на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а постановлені у справі судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку ПП «Гермес АРТ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 липня 2008 року по 30 червня 2009 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2008 року по 30 червня 2009 року, за результатами якої складено акт № 3694/23-02/32700685/198 від 11 листопада 2009 року.

На підставі зазначеного акту перевірки ДПІ у Київському районі м. Одеси прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 від 23 листопада 2009 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 64 649,00 грн. (46 466,00 грн. - основний платіж, 18 183,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції), та податкове повідомлення-рішення № /0 від 23 листопада 2009 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 41 145,00 грн. (27 430,00 грн. - основний платіж, 13 715,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення підприємством пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 334/94-ВР) у зв'язку з неправомірним віднесенням до складу валових витрат вартості послуг з оренди транспортних засобів та паливно-мастильних матеріалів, з огляду на нікчемність укладених з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 договорів оренди автомобілів.

Зазначений висновок податковим органом зроблено з підстав того, що вказані правочини всупереч вимогам частини 2 статті 779 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) нотаріально не посвідчувались.

Крім того, відповідач дійшов висновку про порушення позивачем пункту 4.1 статті 4, підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) з огляду на заниження бази оподаткування податком на додану вартість внаслідок реалізації попередньо імпортованих товарно-матеріальних цінностей (тканини та комплектуючих для виробництва м'яких меблів) за цінами, нижчими за їх митну вартість.

Задовольняючи адміністративний позов, суди попередніх інстанцій виходили з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР визначено, що валовими витратами виробництва та обігу є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Як встановлено судами, розглядувані договори оренди автомобілів укладено між позивачем та ФОП ОСОБА_3, статус якого підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 05 серпня 2004 року Серії НОМЕР_1.

Згідно із статтею 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Норми параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України, в свою чергу, не встановлюють вимог щодо нотаріального посвідчення договорів оренди транспортних засобів у сфері господарювання.

А відтак, до укладення договорів оренди автомобілів між ПП «Гермес АРТ» та ФОП ОСОБА_3 не можуть застосовуватись вимоги, передбачені частиною 2 статті 779 ЦК України.

Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що витрати підприємства на оренду транспортних засобів підтверджуються належним чином оформленими актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) та видатковими касовими ордерами, а факт їх використання позивачем в господарській діяльності - товарно-транспортними накладними та дорожніми листами вантажного автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли цілком обґрунтованого висновку про відсутність у даному випадку в контролюючого органу правих підстав для визначення ПП «Гермес АРТ» суми податкового зобов'язання з податку на прибуток за вказаним епізодом.

Відповідно до пункту 4.1 статті 4 Закону № 168/97-ВР база оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг).

У разі якщо звичайна ціна на товари (послуги) перевищує договірну ціну на такі товари (послуги) більше ніж на 20 відсотків, база оподаткування операції з поставки таких товарів (послуг) визначається за звичайними цінами.

Отже, Законом № 168/97-ВР встановлено, що база оподаткування - це договірна (контрактна) ціна, визначена за вільними цінами, які не можуть бути нижчими за звичайні ціни.

Згідно з пунктом 1.18 статті 1 Закону № 168/97-ВР звичайні ціни розуміються та застосовуються за правилами, визначеними пунктом 1.20 статті 1 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 334/94-ВР).

Підпунктом 1.20.1 пункту 1.20 статті 1 Закону № 334/94-ВР передбачено, що якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Системний аналіз вказаних законодавчих норм дає підстави для висновку про те, що при визначенні бази оподаткування податком на додану вартість операцій з реалізації платником податку на території України попередньо імпортованого ним товару, звичайна ціна та митна вартість, що є умовною розрахунковою величиною, яка розраховується відповідно до положень Митного кодексу України та застосовується при переміщенні товарів через митний кордон України (зокрема для ведення митної статистики), не є тотожними та не можуть бути порівнюваними.

Таким чином, висновок контролюючого органу про те, що згідно з пунктом 4.1 статті 4 Закону № 168/97-ВР база оподаткування податком на додану вартість спірних операцій має обмежуватись митною вартістю імпортованих товарів, яка відповідає їх звичайній ціні, не ґрунтується на вимогах чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а відтак обґрунтовано визнаний судовими інстанціями помилковим.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2010 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2011 року такими, що прийняті з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до їх зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси відхилити, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2010 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Юрченко В.П.