Справа № 813/6169/13а
Суддя: Мікула О.І.
Дата ухвалення: 2015-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 року Справа № 876/1192/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді - Мікули О.І.,

суддів - Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Рак Х.І.,

представника відповідача- Бойко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційні скарги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького та Державної фінансової інспекції у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року у справі за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького до Головного державного фінансового інспектора відділу інспектування у сфері матеріального виробництва та фінансових послуг Державної фінансової інспекції у Львівській області Білячат І.Й., Державної фінансової інспекції у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство інфраструктури України, за участю Прокуратури Львівської області про визнання протиправними дій, скасування вимоги і акту, -

в с т а н о в и в :

07 серпня 2013 року позивач- Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького звернулось в суд з позовом до відповідачів- Головного державного фінансового інспектора відділу інспектування у сфері матеріального виробництва та фінансових послуг Державної фінансової інспекції у Львівській області Білячат І.Й., Державної фінансової інспекції у Львівській області, в якому просило визнати протиправними дії відповідачів, які полягають у наданні безпідставних та протиправних висновків у акті ревізії від 03 червня 2013 року № 05-21/4 щодо ненарахування збору за наднормативну стоянку повітряного судна та послуг по базуванню повітряного судна, скасування вимоги Державної фінансової інспекції у Львівській області №05-15м/5234 від 08 липня 2013 року в цій частині та скасування акту ревізії від 03 червня 2013 року №.05-21/4 в цій частині.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано частково протиправною вимогу Державної фінансової інспекції у Львівській області від 08 липня 2013 року за № 05-15м/5234 «Про обов'язкові вимоги за результатами ревізії» та скасувати її в частині зобов'язання Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького «стягнути з авіакомпаній «Карпатейр С.А.», ПрАТ «Міжнародні авіалінії України», ТОВ «Авіокомпанія «Роза вітрів» недоотримані доходи, в тому числі шляхом проведення претензійно-позовної роботи та забезпечити сплату авіакомпаніями суми недоотриманого збору за наднормативну стоянку повітряних суден у сумі 397,0 тис. грн.». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, сторони оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню.

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького в обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що між ДП «МА «Львів» та авіакомпанією «Карпатейр С.А.» укладено Договір №523 про наземне обслуговування (спрощена процедура) від 23 січня 2006 року. Додатком №9 від 02 червня 2009 року до Договору №523 про наземне обслуговування (спрощена процедура) від 23 січня 2006 року було доповнено текст договору ставкою за базування повітряного судна за одну добу або її частку в розмірі 260 грн. без ПДВ. Наказом № 236 від 20 вересня 2010 р. у ДП «МА «Львів» було встановлено з 11 жовтня 2010р. вартість послуги по базуванню одного повітряного судна в розмірі 750,00 грн. за добу або її частку без ПДВ, але будь-яких додатків чи додаткових угод до договору №523 про наземне обслуговування (спрощена процедура) від 23 січня 2006 року в частині зміни розміру плати ставкою за базування повітряного судна за одну добу або її частку між ДП «МА «Львів» та авіакомпанією «Карпатейр С.А.» не укладалось. Таким чином, правових підстав у ДП «МА «Львів» для нарахування та виставлення відповідних рахунків авіакомпанії «Карпатейр С.А.» виходячи з розміру плати 750 грн. за одну добу або її частку не було. Крім того, органи державного фінансового контролю під час здійснення своїх повноважень діють як суб'єкти владних повноважень, тому всі спори, які випливають із функціональної діяльності цих органів, належать до юрисдикції адміністративних судів, а тому акт ревізії також може бути оскаржено до адміністративного суду в порядку, визначеному КАС України. Крім того, відповідно до ст. 13 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» дії або бездіяльність посадових осіб органу державного фінансового контролю можуть бути оскаржені в судовому або адміністративному порядку. Просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ДП «Міжнародний аеропорт «Львів» ім.Данила Галицького» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ДП «Міжнародний аеропорт «Львів» ім.Данила Галицького» задоволити повністю.

Державна фінансова інспекція у Львівській області в апеляційній скарзі покликається на те, що в ході ревізії встановлено, що ДП «МА «Львів» в порушення ст. 193 Господарського кодексу України від 16 січня 2003р., наказу Міністерства транспорту та зв'язку України від 14 квітня 2008р. № 433 «Про встановлення аеропортових зборів та обслуговування повітряних суден і пасажирів в аеропортах України та внесення змін до наказу Мінтрансу від 06 липня 1999р. № 352» та умов договорів, у 2011 році недоотримано доходів через не нарахування збору за наднормативну стоянку повітряного судна на загальну суму 397,0 тис.грн. в тому числі авіакомпанії «Карпатейр С.А.» - 113,7 тис.грн, ПрАТ «Міжнародні авіалінії України» - 68,4 тис.грн., ТОВ «Авіакомпанія «Роза вітрів» - 214,9 тис.грн. Розмір плати за надання послуг із забезпечення зльоту-посадки повітряних суден, обслуговування пасажирів в аеровокзалі, забезпечення авіаційної безпеки, забезпечення наднормативної стоянки (аеропортові збори) та за інші послуги, що надаються аеропортом (аеродромом) користувачам, встановлюється відповідно до законодавства України. Повітряним кодексом України передбачено плату як за забезпечення наднормативної стоянки повітряних суден, що визначено поняттям «аеропортовий збір», так і плату за інші послуги, що надаються аеропортом користувачам. Водночас, підпунктом «б» пункту 2 додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1996 №1548 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)» передбачено, що Мінінфраструктури встановлює за погодженням з Мінекономрозвитку: аеропортові збори в іноземній валюті за обслуговування повітряних суден і пасажирів в аеропортах України посадка - зліт повітряного судна, обслуговування пасажирів в аеровокзалі, наднормативна стоянка повітряного судна, забезпечення авіаційної безпеки). Так, наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 14.04.2008 № 433 «Про встановлення аеропортових зборів та обслуговування повітряних суден і пасажирів в аеропортах України та внесення змін до наказу Мінтрансу від 06.07.1999 № 352», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.05.2008 за № 784/5, встановлено, що за аеропортове обслуговування повітряних суден і пасажирів, пов'язане із забезпеченням: посадки-зльоту ПС, обслуговування пасажирів в аеровокзалі, наднормативної стоянки ПС, авіаційної безпеки, стягуються аеропортові збори за ставками, що наведені в додатках до наказу. Отже норма цього наказу чітко встановлює, що за умови надання відповідної (переліченої в наказі) послуги стягується аеропортовий збір, а не надає право аеропортам (як не трактує позивач і суд) на власний розсуд стягувати чи не стягувати такий збір або заміняти його на інший вид платежу. Крім того, наказом № 433 визначено лише одну умову, за якої такий збір не стягується, а саме: збір за наднормативну стоянку не стягується, якщо затримка авіарейсу сталася з вини працівників аеропорту. Згідно з р. III. «Прикінцеві положення» наказу № 433 (п. 3.1.) з метою стимулювання авіакомпаній як комерційних партнерів аеропортів за рішенням керівника аеропорту до зборів за посадку-зліт повітряного судна та за наднормативну стоянку повітряного судна, яке виконує регулярні рейси, можуть застосовуватись понижувальні коефіцієнти від 0,7 до 1,0. Інших умов, за яких збір за наднормативну стоянку не стягується, наказом № 433 не визначено. Крім того, збір за наднормативну стоянку та плата за базування повітряного судна не є тотожними поняттями і стягуються за різні види наданих послуг. Просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник апелянта - Державної фінансової інспекції у Львівській області - Бойко Л.М. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в їх апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог неправильними та необгрунтованими, просить скасувати оскаржувану постанову в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Проти доводів апеляційної скарги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького заперечує в повному обсязі, просить апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького залишити без задоволення.

Позивач - Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького, третя особа- Міністерство інфраструктури України та прокурор у судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, а оскаржувану постанову скасувати з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Державна фінансова інспекція у Львівській області з 26 лютого 2013р. по 28 травня 2013р. провела ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності у Державному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького» за період з 01 січня 2011р. по 31 грудня 2012р. на підставі Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції у Львівській області на І квартал 2013 року.

За результатами перевірки складено акт №05-21/4 від 03 червня 2013 року.

Перевіркою встановлено порушення вимог ст.193 Господарського кодексу України, наказу Міністерства транспорту та зв`язку України від 14 квітня 2008р. № 433 «Про встановлення аеропортових зборів за обслуговування повітряних суден і пасажирів в аеропортах України» та умов Договорів у 2011 році, у зв'язку з чим недоотримано доходів через ненарахування збору за наднормативну стоянку повітряного судна на загальну суму 397,0 тис. грн., в тому числі авіакомпанії «Карпатейр С.А.» - 113,7 тис. грн., ПрАТ «Міжнародні авіалінії України» - 68,4 тис. грн., ТзОВ «Авіакомпанія «Роза вітрів» - 214,9 тис. грн., а також недоотримано доходів за послуги по базуванню ПС, які були надані авіакомпанії «Карпатейр С.А.» в сумі 102,6 тис. грн. Загалом внаслідок ненарахування позивачем зборів за наднормативну стоянку та заниження вартості за послуги з базування повітряних суден занижено доходів на загальну суму 499 608,39 грн.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем надіслано вимогу № 05-15м/5234 від 08 липня 2013р. «Про обов`язкові вимоги за результатами ревізії», відповідно до яких зобов`язано ДП «МА «Львів» ім. Данила Галицького» усунути виявлені порушення в повному обсязі, стягнути з вказаних підприємств недоотримані доходи, в тому числі шляхом проведення претензійно- позовної роботи.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позов у частині скасування вимоги про стягнення недоотриманих доходів через ненарахування збору за понаднормативну стоянку повітряних суден є підставним, оскільки збір за наднормативну стоянку повітряних суден стягується аеропортами у всіх випадках у разі відсутності договірних відносин між авіакомпанією та аеропортом. При цьому, обов'язок по нарахуванню та стягненню з авіакомпанії такого збору виникає лише коли така послуга надається аеропортом (ст. 81 Повітряного кодексу України). За перебування повітряних суден авіакомпаній в аеропорту «Львів» згідно з договорами стягувалась плата за базування повітряного судна. За споживчими характеристиками послуга по базуванню повітряних суден спрямована на компенсацію витрати, пов'язаних з утриманням твердого покриття перонів, розташуванням повітряних суден на місцях стоянки, їх протипожежною охороною, відповідним освітлювальним, як і збір за наднормативну стоянку повітряних суден. Відповідно до Методичних рекомендацій, основними принципами при визначенні ставок аеропортових зборів є недопущення подвійного нарахування витрат. Крім того, послуга за наднормативну стоянку повітряних суден полягає у короткостроковій стоянці повітряного судна на пероні аеропорту та не передбачає можливості його стоянки на постійній основі. Оскільки позивачем надавались послуги саме по базуванню (постійній стоянці) повітряних суден в аеропорту «Львів», а не послуга по забезпеченню наднормативної стоянки таких літаків, тому відсутні були підстави для стягнення збору за таку послугу. Відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування вимоги про стягнення з авіакомпанії «Карпатейр С.А.» недоотриманих доходів за послугу по базуванню повітряного судна, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено протиправності вимоги про необхідність стягнення з авіакомпанії «Карпатейр С.А.» недоотриманих доходів у вказаній сумі. Також відмовляючи у задоволенні позову щодо визнання неправомірними дій відповідача та скасування акта ревізії, суд першої інстанції виходив з того, що акт ревізії не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні ст.17 КАС України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, діяльність яких перевірялися, тому його висновки не можуть бути предметом оскарження. Акт ревізії є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства об'єктом контролю, а отже - документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Тому оцінка акта ревізії, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо позову в частині скасування вимоги Державної фінансової інспекції у Львівській області №05-15м/5234 від 08 липня 2013 року щодо стягнення недоотриманих доходів через ненарахування збору за наднормативну стоянку повітряного судна та послуг по базуванню повітряного судна, колегія суддів вважає, що у задоволенні такої необхідно відмовити з наступних підстав

Згідно з Положенням про Державну фінансову інспекцію України така є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів <…> (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням установлено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями п.7 ст.10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Таким чином, орган державного фінансового контролю має право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

У порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

У справі, яка розглядається, Державна фінансова інспекція у Львівській області пред'явила вимогу від 08 липня 2013 року № 05-15м/5234 про усунення порушень, виявлених під час ревізії Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького.

При цьому оскаржувана вимога Інспекції вказує на виявлені збитки та їхній розмір.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Така правова позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду України (постанова від 15 квітня 2014 року справа №21-40а14, постанова від 18 вересня 2014 року справа №21-332а14, постанова від 07 жовтня 2014 року справа №21-368а14, постанова від 20 січня 2015 року справа №21-603а14), що в силу вимог ст.244-2 КАС України є обов'язковою для застосування, а суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Щодо позовних вимог про визнання неправомірними дій головного державного фінансового інспектора відділу інспектування у сфері матеріального виробництва та фінансових послуг Державної фінансової інспекції у Львівській області з формування висновків за наслідками ревізії та скасування акта ревізії, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність таких позовних вимог з наступних підстав.

Згідно зі ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

П.3 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006р. № 550 передбачено, що акт ревізії - це документ, який складається посадовими особами контролюючого органу, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта. З огляду на це акт ревізії, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень законодавства, що в свою чергу відповідає встановленим правилам складання акта перевірки, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні ч.1 ст.17 КАС України.

За змістом ч.1 ст.13 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" дії або бездіяльність службових осіб державної контрольно-ревізійної служби можуть бути оскаржені в судовому або адміністративному порядку. Диспозиція цієї статті передбачає оскарження дій службової особи, які пов'язані з порушенням порядку проведення перевірки (ревізії), наприклад із порушенням трудового розпорядку такою особою під час проведення ревізії; дій, які полягають у перевищенні повноважень службовою особою щодо обмеження прав у можливості ознайомлення з результатами контрольного заходу, (ревізії); дій щодо проведення ревізії без установлених законом підстав та/або з порушенням чинного законодавства тощо.

Дії службової особи щодо включення до акта певних висновків не можуть бути предметом окремого спору в суді, оскільки відповідно наведеної вище норми п. 3 Порядку заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта. Це свідчить про те, що дії, пов'язані з включенням до акта висновків, є обов'язковими, тоді як самі висновки такими не є.

Обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер. Висновки, викладені у акті, не породжують обов'язкових юридичних наслідків. Водночас судження контролюючого органу про допущення об'єктом контролю тих чи інших порушень законодавства у його фінансово-господарській діяльності є висновками тільки контролюючого органу, зазначення яких в акті ревізії не суперечить чинному законодавству. Такі твердження акта ревізії можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень, дій, в основу яких покладені згадувані висновки акта.

Таким чином, предметом оскарження відповідно до ст.13 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" є дії чи бездіяльність службових осіб, якщо вони обмежують чи порушують права, свободи чи законні інтереси особи.

Враховуючи вищенаведене, акт ревізії не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 КАС, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, діяльність яких перевірялися, тому його висновки не можуть бути предметом оскарження. Акт ревізії є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства об'єктом контролю, а отже - документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Тому оцінка акта ревізії, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України, яка викладена в постанові № 21-237а13 від 10 вересня 2013р., що в силу вимог ст.244-2 КАС України є обов'язковою для суду при прийнятті рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову в частині визнання протиправними дій інспектора Білячат І.Й. по формуванню висновків акта ревізії та часткове скасування акта ревізії №05-21/4 від 03 червня 2013р. необхідно відмовити.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, п.3 ч.1 ст.198, п.п.1, 4 ч.1 ст.202, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені Данила Галицького та Державної фінансової інспекції у Львівській області задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2013 року у справі № 813/6169/13-а скасувати, та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді В.Я.Качмар

А.Р. Курилець

Повний текст постанови виготовлено 13 лютого 2015 року.