Справа № 572/2930/14-а
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" лютого 2015 р. м. Київ К/800/159/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Цуркана М.І. (головуючий);
Єрьоміна А.В.; Кравцова О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі Рівненської області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії, що переглядається за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі Рівненської області на постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2014 року та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року,

у с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі Рівненської області (Управління ПФ) про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії.

Зазначала, що має право на пільгове зниження пенсійного віку на 5 років, оскільки постійно проживала на території посиленого радіологічного контролю, зокрема більш як 4 роки у період до 1 січня 1993 року.

Посилаючись на те, що факт постійного проживання у м. Сарни підтверджується як документально, так і показаннями свідків, просила, з урахуванням уточнення позовних вимог, визнати протиправною відмову Управління ПФ у призначенні пенсії, зобов'язавши відповідача здійснити призначення та виплату пенсії, починаючи з 9 квітня 2014 року.

Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2014 року позов задоволено.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено в частині вимоги про зобов'язання призначити пенсію, у задоволенні якої відмовлено, натомість Управління ПФ зобов'язано повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії.

У касаційній скарзі Управління ПФ, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати, а у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідача, здійснивши перевірку доводів касаційної скарги, матеріалів справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що позивач зареєстрована як така, що проживає у м. Сарни (яке відноситься до зони посиленого радіологічного контролю): з 4 грудня 1980 року по 19 листопада 1988 року, з 14 грудня 1991 року по 13 лютого 1997 року, а також з 29 серпня 2003 року.

Також встановлено, що з 1 лютого 1988 року по 21 жовтня 1993 року позивач працювала у контрольно-ревізійному відділі МОЗ УРСР по Рівненській області, яке територіально знаходиться у м. Рівне (що не відноситься до зони посиленого радіологічного контролю).

Згідно з показаннями свідків, які заслухані судом першої інстанції, у період з осені 1988 року по грудень 1991 року позивач постійно проживала у м. Сарни.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт постійного проживання позивача станом на 1 січня 1993 року у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років підтверджується відомостями про прописку, показаннями свідків, а також даними медичних карток про проходження оглядів у період вагітності.

Змінивши рішення суду першої інстанції, апеляційний суд послався на те, що суд не вправі втручатися у дискреційні повноваження відповідача шляхом зобов'язання призначити пенсію. У решті апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає такі висновки судів передчасними.

Статтею 55 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що потерпілим від Чорнобильської катастрофи особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, пенсійний вік зменшується на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Також передбачено, що початкова величина зниження пенсійного віку (2 роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Спір зводиться до встановлення факту проживання або роботи позивача у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 1 січня 1993 року не менше 4 років.

Управління ПФ погоджується з фактом постійного проживання позивача у цій зоні в період до 1 січня 1993 року протягом 1 року 9 місяців та 5 днів.

Вирішуючи питання про обґрунтованість висновків судів щодо місця проживання позивача у період 1988 - 1991 років, колегія суддів звертає увагу, що відстань між м. Сарни та м. Рівне становить 88 кілометрів.

За таких обставин, твердження позивача про те, що вона протягом 1988-1991 років постійно проживала у м. Сарни, а працювала у м. Рівне, необхідно підтвердити належними доказами.

З матеріалів справи вбачається, що свідки, які підтвердили цей факт, не є безпосередніми сусідами позивача, а тому суди повинні були оцінити їх пояснення у сукупності з іншими доказами.

Водночас, викладене не є однозначною підставою вважати цей позов необґрунтованим.

Для правильного вирішення цієї справи необхідно з'ясувати ряд інших питань, які судами не досліджувалися.

Зокрема, у матеріалах справи відсутні відомості про місце прописки позивача у період з листопада 1988 року по грудень 1991 року. Судами не з'ясовано причину, з якої у листопаді 1988 року позивач виписалась з міста Сарни, за обставин, коли остання стверджує, що не змінювала місця постійного проживання.

Колегія суддів звертає увагу, що 20 серпня 1991 року позивач народила сина. Судами не перевірено, чи виконувала позивач трудові обов'язки після родів до моменту звільнення у 1993 році та у якому місті проживала в цей період.

Крім того, залишилися неспростованими посилання Управління ПФ на ту обставину, що у 1988 році під час роботи в КРВ позивачу виплачувались кошти на транспорт до м. Сарни під час відрядження. Зазначена обставина, у разі її підтвердження, викликає сумнів у тому, що позивач в цей період постійно проживала у м. Сарни.

Колегія суддів зазначає, що законодавство не містить як визначення поняття «постійне проживання» так і порядку його підтвердження. При цьому, місце реєстрації (прописки) є важливим, але не безперечним доказом постійного проживання особи у певній місцевості. У разі наявності доказів протилежного, сама по собі реєстрація проживання таких доказів спростовувати не може.

Відповідно до вимог частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З викладеного вбачається, що рішення судів не відповідають вимогам наведеної статті, тому підлягають скасуванню.

За правилами частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Сарненському районі Рівненської області задовольнити частково.

Постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2014 року та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 2 грудня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді М.І.Цуркан

А.В.Єрьомін

О.В.Кравцов