Справа № 826/14368/14
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 лютого 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кобаля М.І.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

при секретарі: Пакіж О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Тенгруп» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2014 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тенгруп» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тенгруп» (далі - Позивач) звернулось до суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві (далі - Відповідача) у якому просило безпідставними і нечинними винесені ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві податкові повідомлення-рішення від 07.04.2014 року № 8 та № 8; визнати належно виконаними ТОВ «Тенгруп» всіх своїх господарських і податкових зобов'язань за період з 01.11.12 по 31.03.13 перед ТОВ «ВКФ Мілана» і ДПІ в Печерському районі м. Києва; заборонити відповідачу розпоряджатись коштами позивача як шляхом зміни їх цільового призначення, так і шляхом зараховування в рахунок донарахованих податкових зобов'язань чи в рахунок сплати штрафних санкцій (пені).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2014 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши представників сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржувану постанову - скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є зокрема, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, посадовими особами відповідача було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Виробничо-Комерційна Фірма «Мілана» (далі по тексту - контрагент позивача) за період діяльності з 01.11.2012 року по 31.03.2013 року.

За результатами перевірки складено Акт від 25.03.2014 року №266/26-55-22-08/36017129 (далі по тексту - акт перевірки).

В Акті перевірки зазначено наступні порушення: ст. 134, пп.138.1.1 п.138.1, п.138.2 ст.138, пп. 139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N2755-VI (із змінами та доповненнями), що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 121 802 грн., в т.ч. за 2012 рік на суму 100 517 грн., за 2013 рік на суму 21 285 грн.; п.185.1 ст. 185, п.198.1, п.198.3, п 198.6 ст.198, Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі по тексту - ПК України), що призвело до завищення суми податкового кредиту в розмірі 98 735 грн., а саме: за листопад 2012 року в сумі 27 420 грн.; за січень 2012 року в сумі 56 100 грн.; за лютий 2013 року в сумі 5 935 грн.; за березень 2013 року в сумі 9 280 грн.

Не погоджуючись з висновками, викладеними в акті перевірки та призначенням перевірки, позивачем було подано скаргу, за результатами розгляду якої податковим органом листом від 15.04.2014 року №17574/10/2655-22-08-10 було повідомлено позивача, що перевірка була проведена в рамках законодавства та встановлено, що в висновках Акту перевірки було допущено описку та викладено висновки Акту перевірки в наступній редакції: « 2) п.l85.1 ст.185. п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодекс України від 02.12.2010р. №2755-VI (із змінами та доповненнями) в результаті чого ТОВ «Тенгруп» завищено податковий кредит в деклараціях з податку на додану вартість за період з 01.11.2012 року по 31.03.2013 року всього в загальній сумі ПДВ 98 735 грн., в т.ч. по періодах: за листопад 2012 року - 27 420 грн.; за січень 2013 року - 56 100 грн.; за лютий 2013 року - 5 935 грн.; за березень 2013 року - 9 280 грн.».

Податковим органом на підставі Акту перевірки прийнято податкове повідомлення-рішення від 07.04.2014 року № 8, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 152 252 грн., з них за основним платежем - 121 802,00грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 30 450,00 грн. та податкове повідомлення-рішення від 07.04.2014 р. № 8, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 123 419 грн., з них за основним платежем - 98 735,00 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 24 684,00 грн.

Не погоджуючись із діями відповідача та податковими повідомленнями-рішеннями, ТОВ «Тенгруп» звернулось до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Тенгруп» не доведено факт реального виконання умов договорів з ТОВ «Виробничо-Комерційна Фірма «Мілана», що надало б право позивачу на формування податкового кредиту та валових витрат.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, між позивачем (Замовником), з одного боку, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Мілана» (Виконавець), з іншого боку, було укладено Договір № КТр 8-12 на проведення семінару з електронного декларування від 27.11.2012 року (далі по тексту - Договір).

У відповідності до п. 1.1 Договору проведення тренінгу-семінару «Використання електронного декларування» за 42 - годинною програмою.

Згідно п. 2.1 та п. 2.3 Договору Виконавець зобов'язується: Провести тренінг-семінар на тему "Використання електронного декларування"; План семінарів: Законодавство України в сфері електронного документообігу - 16 годин; Електронний цифровий підпис - 4 години; Електронні ключі - 2 години; Особливості електронного декларування товарів - 8 годин; Питання-відповідь - 1 година; Особливості оформлення додатків до ЕВМД - 4 години; Претензійна робота по ЕВМД - 4 години; Питання-відповідь - 2 години; Заключне заняття - 1 година. Тренінг-семінар проводиться на території Замовника, без відриву від робочого процесу у робочі години за попередньо узгодженим графіком. Замовник формує 4 групи по 4 особи, які займаються окремо. Виконавець забезпечує індивідуальних викладачів для кожної групи.

Відповідно до п. 3.2 та п. 3.3 Договору 3амовник зобов'язаний провести оплату послуги Виконавця в розмірі та терміни, що передбачені в цьому Договорі. Замовник зобов'язується: Оплатити роботу Виконавця в розмірі і в строки, що передбачені розділом 4 діючого Договору.

Пунктом 4.1 та п. 4.2 Договору передбачено, що плата за навчання складає для групи : Група 1, початок занять 29/11/2012 - 57600 грн. 00 коп.; Група 2, початок занять 30/11/2012 - 58800 грн. 00 коп.; Група 3, початок занять 03/12/2012 - 58800 грн. 00 коп.; Група 4, початок занять 04/12/2012 - 57600 грн. 00 коп. Загальна сума-договору складає 232 800 грн. 00 коп., в т.ч. ПДВ 38 800 грн. 00 коп. Замовник здійснює оплату послуг Виконавця в розмірі 100% від загальної вартості послуг на протязі 1 календарного місяця після підписання відповідного акту виконаних робіт на рахунок Виконавця. Сторони складають акт по виконанню навчання для кожної групи.

Між Позивачем (Замовником), з одного боку, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Мілана» (Виконавець), з іншого боку, було укладено Договір надання послуг по підготовці документів для митного оформлення №ТГ/1-12 від 02.10.2012 р. (далі по тексту Договір №ТГ/1-12).

У відповідності до п. 1.1 Договору №ТГ/1-12, Замовник доручає, а Виконавець зобов'язується виконувати підготовку та перевірку на відповідність митному Законодавству України всіх документів, необхідних для проведення митного оформлення вантажів.

Згідно п. 2 Договору №ТГ/1-12, Виконавець зобов'язаний виконувати процедури, описані в пункті 1.1 даного Договору, а саме: надати Замовнику список документів необхідних для виконання зазначених послуг; інформувати Замовника про вартість послуг; надавати послуги по підготовці документів для проведення митного оформлення вантажів згідно п. 1 і цього Договору. Негайно інформувати Замовника про будь-які можливі ускладнення, які виникають при роботі.

Відповідно до п. 3 Договору №ТГ/1-12, Замовник зобов'язаний надавати повну інформацію і документацію, необхідну для виконання процедур, які описані в пункті 1, а саме: надавати всі документи, необхідні для підготовки документів у відповідності з законодавством України для виконання митного оформлення вантажів. У випадку необхідності надаються оригінали документів. Оплатити всі додаткові процедури, які можуть виникнути в процесі підготовки документів після відповідного узгодження з Замовником. Своєчасно, (в десятиденний термін з дати підписання Акту виконаних робіт (послуг) сплачувати Виконавцю за надані послуги, згідно Акту виконаних робіт (послуг). Підписати Виконавцю Акти виконаних робіт (послуг) по закінченню виконання всіх процедур, вказаних в п. 1 цього Договору.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем надано первинні документи, які підтверджують виконані в повному обсязі зобов'язання по зазначеним договорам, які містяться в матеріалах справи і досліджені судом апеляційної інстанції в повній мірі.

Проте, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність доказів використання позивачем в господарській діяльності отриманих послуг та докази оформлення митної документації.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги надані позивачем до суду копії податкових накладних та актів здачі-прийняття робіт, оскільки останні, на думку суду, не можуть достеменно довести, що господарські операції мали місце.

Відповідно до пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду.

Одним із юридичних елементів дійсності правочину є його спрямування на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. В свою чергу дані бухгалтерського обліку та податкового обліку відображуються у податкових деклараціях платників податків.

Таким чином, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що податковий орган ані в ході проведення перевірки, ані під час судового розгляду в суді першої інстанції не надав належних та допустимих доказів про невідповідність первинних бухгалтерських документів позивача вимогам чинного податкового законодавства.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З наданих позивачем доказів вбачається, що договори укладені між останнім та його контрагентом, мали на меті настання реальних правових наслідків, що обумовлені ними.

Крім того, судом першої інстанції безпідставно взято до уваги доводи податкового органу про не підтвердження фактичного здійснення господарських операцій з придбання товарів (послуг) від контрагента позивача та зроблено висновок, що у позивача відсутнє право на формування податкового кредиту по операціях з «Виробничо-комерційна фірма «Мілана», виходячи з наступного.

Як вбачається з акту перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про безтоварність господарських операцій між позивачем та його контрагентом на підставі матеріалів кримінального провадження №0000086 від 26.03.2012 року у вигляді протоколу допиту свідка ОСОБА_3, який був директором «Виробничо-комерційна фірма «Мілана» та заперечує свою участь у створенні та діяльності зазначеного підприємства.

В матеріалах справи міститься заперечення представника відповідача на адміністративний позов (а.с.137-140 Т.1), в якому зазначено, що в перевіряємий період директорами контрагента позивача були:

- ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_1) за період з 01.11.2011р. по 31.12.2012р.;

- ОСОБА_4 (іпн НОМЕР_2) за період з 01.11.2013р. по

30.04.2013р.

Між тим, в якості доводів та обґрунтувань правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень відповідач звертав увагу суду на правову позицію Верховного суду України від 05.03.2012 року у справі №21-421а11, що якщо податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності таких товариств, - не можна вважати належно оформленими та підписаними повноважними особами звітні документи, які посвідчують факт придбання товарів, робіт, послуг.

Проте, ані судом першої інстанції ані податковим органом не взято до уваги, що всі первинні документи підписані ОСОБА_4, який був директором ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «Мілана» починаючи з 17.09.2012 року, що підтверджується витягом з ЄДР юридичних та фізичних осіб-підприємців (а.с.197-198 Т.1) та інформацією з офіційного веб-сайту Міністерства доходів і зборів (а.с.91-93 Т.2).

З огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги, рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Отже, якщо контрагенти платника податків по ланцюгу постачання товарів (послуг) не виконали свого зобов'язання по сплаті податку на додану вартість до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 28.03.2012 у справі № К/9991/72712/11.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на таких основних принципах, зокрема превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Частинами 2 та 3 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, які брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що всі вищезазначені первинні бухгалтерські документи, які надані позивачем оформлені у відповідності до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та повністю відображають реальність проведених господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Згідно із п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції проаналізувавши наведені норми чинного законодавства України проходить до висновку, що у Податковому кодексі України передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку - покупця належним чином оформленої податкової накладної або митної декларації.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем було вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань та фінансових ресурсів, а тому позовні вимоги в частині скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень підлягают задоволенню.

В частині позовних вимог щодо визнання належно виконаними ТОВ «Тенгруп» всіх своїх господарських і податкових зобов'язань за період з 01.11.12 по 31.03.13 перед ТОВ «ВКФ Мілана» і ДПІ в Печерському районі м. Києва та заборонити відповідачу розпоряджатись коштами позивача як шляхом зміни їх цільового призначення, так і шляхом зараховування в рахунок донарахованих податкових зобов'язань чи в рахунок сплати штрафних санкцій (пені) необхідно відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій а основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Не підлягають задоволенню вимоги, щодо зобов'язання суб'єкта владних повноважень утримуватися від винесення рішень у майбутньому у зв'язку із вірогідним настанням певних наслідків, оскільки судом оцінюються певні обставини, підтверджені зібраними доказами.

Таким чином висновки суду стосуються лише конкретних рішень (дій) суб'єкта владних повноважень і не можуть розповсюджуватися на невизначене коло таких рішень (дій).

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Аналіз наведених правових положень та обставин справи, дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що податковим органом не доведена правомірність та обґрунтованість спірних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог чинного законодавства України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов ТОВ «Тенгруп» задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тенгруп» - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 листопада 2014 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Тенгруп» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві від 07.04.2014 року № 8 та № 8.

Стягнути з Державного бюджету України судові витрати в розмірі 3 361,08 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тенгруп».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий - суддя М.І. Кобаль

судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова

Повний текст постанови виготовлено: 09 лютого 2015 року

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Епель О.В.

Карпушова О.В.