Справа № 815/543/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/543/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Вовченко О.А.

судді Завальнюка І.В.,

судді Стефанова С.О.,

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2 (за ордером);

представника відповідача - Кононєнко Н.О.(за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 19 грудня 2014 року № 769-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) з позовними вимогами, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 03.02.2015 року (т.1 а.с. 28-30), до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 19 грудня 2014 року № 769-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у липні 2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні. Однак, відповідачем оскаржуваним рішенням позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ОСОБА_1 вважає таке рішення неправомірним та необґрунтованим з наступних причин.

Позивач є громадянином Російської Федерації (далі - РФ), але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни у зв'язку із побоюваннями переслідування з боку органів державної влади Російської Федерації у зв'язку зі своїми опозиційними поглядами та діяльністю. Зокрема, позивач публічно висловлював свої опозиційні погляди режиму президента РФ та був одним із співорганізаторів опозиційного маршу «За федералізацію Кубані».

Позивач вказує на те, що учасники та організатори зазначеного маршу зазнають переслідувань з боку каральних органів РФ. Щодо них було порушені кримінальні справи за звинуваченням у екстремізмі. Крім того, співорганізаторів маршу, зокрема й позивача було внесено до «Переліку екстремістів та терористів».

В адміністративному позові зазначено, що інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання позивача біженцем, а саме, позивач вказує на те, що по-перше, переслідування в Російській Федерації осіб, які мають опозиційні до діючої влади погляди є загальновідомим фактом, що підтверджується численними доповідями міжнародних правозахисних організації та інформацією засобів масової інформації. По-друге, засоби масової інформації неодноразово повідомляли переслідування співорганізаторів та учасників опозиційного маршу «За федералізацію Кубані».

Таким чином, позивач вважає, що його заява відповідає критеріям для надання захисту в Україні.

Від відповідача до суду 05.02.2015 року надійшли письмові заперечення на адміністративний позов (а.с. т.2 а.с. 3-9), в яких відповідач просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 з огляду на те, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також, відповідач зазначає, що підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. В обґрунтування таких тверджень відповідач посилався на те, що в своїй заяві ОСОБА_1, зазначив, що з початку 2014 року він опинився під переслідуванням за публікації проти президента РФ та підтримку України. З заперечень до адміністративного позову, вбачається, що під час першої співбесіди заявник пояснив, що розпочав активну діяльність в соціальних мережах «Вконтакт» та «Facebook» після прохання Володимира Путіна до Ради Безпеки РФ щодо введення російських військ на територію України в березні 2014 року. Як вказує орган міграційної служби, з аналізу висловлювань заявника в соціальних мережах та особисто наданої інформації встановлено, що негативне ставлення до нього почалося після його неадекватної реакції на події 02.05.2014 року в м. Одесі, де заявник не приховував своєї симпатії щодо підтримки загибелі людей в будинку профспілок та надав неправдоподібну інформацію про те, що більшість загиблих були громадянами РФ та Придністров'я. На думку відповідача, висловлювання позивача в соціальних мережах несуть провокаційний характер та не можуть бути розцінені, як адекватна критика діючої влади РФ, причому він усвідомлював наслідки як психолог, а також усвідомлював, що подібні коментарі підпадають під поняття екстремістської діяльності.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обґрунтування, викладені в позовній заяві, і просили задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позову посилаючись на обґрунтування, що вказані в запереченнях на адміністративний позов.

Вислухавши пояснення позивача та представників сторін, розглянувши подані документи та матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Російської Федерації, до виїзду до України проживав в м. Краснодар, за національністю - росіянин, за віросповіданням - православний християнин, що вбачається з протоколу співбесіди з громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 (т.1 а.с. 83-88).

Відповідно до заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 в Росії піддавався переслідуванням за висловлювання своєї громадянської позиції (т. 1 а.с. 55-57).

Позивач зазначив, що з метою вираження своєї точки зору він використовував соціальні мережі - «Вконтакте» та «Facebook».

Разом з тим, в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 зазначив, що починаючи з березня 2014 року він став піддаватись переслідуванням за свої публікації проти Путіна В.В. та за підтримку України.

Так, з березня 2014 року позивач став отримувати погрози нанесення йому фізичної шкоди та вбивства від прихильників політики президента в м. Краснодарі по повідомленням та телефонним дзвінкам, погрожували спалити дитячий центр, де позивач проводив психологічні тренінги та консультації також почали надходити заяви в поліцію та ФСБ з вимогами застосувати відповідальність до позивача за його публікації. Також, ОСОБА_1 зазначив, що 16.05.2014 року його було доставлено до поліцейського відділку, де в нього відбирались пояснення відносно заяв різних фізичних осіб щодо закликів позивача в мережі Інтернет до повалення влади та наклепів на президента РФ. Позивач в заяві вказав, що в результаті таких переслідувань органами поліції, до нього застосовано адміністративний арешт на 10 суток. Згідно пояснень ОСОБА_1, перебуваючи в ізоляторі 21.05.2014 року, він був викликаний на бесіду зі слідчим, де йому пропонувалось зізнатись в екстремістській діяльності та агітації проти влади в мережі Інтернет, на що останній відмовився. Після звільнення ОСОБА_1 прийняв рішення виїхати до України, побоюючись кримінального переслідування за висловлювання своїх політичних поглядів.

Відповідно до матеріалів справи (т.1 а.с. 58) позивач 03.06.2014 року рейсовим автобусом сполучення м. Ростов-на-Дону (РФ) - Маріуполь (Україна) дістався до українського кордону (м. Новоазовськ), та пішки (легально) перетнувши його, сів до автобуса сполучення м. Сочі - Кишинів, яким прибув до м. Одеси 04.06.2014 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся із заявою до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Гловного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.07.2014 року (т.1 а.с. 55-57).

Про причини виїзду з країни постійного проживання ОСОБА_1 зазначив, що останні 10 років він не підтримує політику президента, але раніше про це відкрито не говорив, лише під час війни в Грузії відкрив анонімний аккаунт в ЖЖ, де писав про бомбардування грузинських міст, зараз цей ЖЖ вже видалений. Також, приблизно в 2005 році позивач фінансово підтримував «Марші незгодних» у м. Москві. Активну діяльність у «Вконтакті» та «Фесбук» розпочав з березня 2014 року. У вказаних соціальних мережах позивач розміщував інформацію проти президента та компрометуючі матеріали, через що йому почали погрожувати в соціальних мережах. Також, ОСОБА_1 планував набрати групу по вивченню української мови в Краснодарі, але даний проект не реалізував через арешт позивача. На думку позивача, його заарештували саме за заявами людей, які йому погрожували в соціальних мережах. Після звільнення з-під арешту ОСОБА_1 продовжували погрожувати та писати на нього заяви, у зв'язку з чим останній й вирішив виїхати з країни, бо побоювався, що ці заяви врешті решт призведуть до кримінального провадження. Інша причина залишення позивачем країни свого походження - це побоювання застосування до нього фізичного насильства, які обумовлені численними погрозами завдання шкоди здоров'ю та життю позивача.

З метою з'ясування обставин, викладених в заяві ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.07.2014 року, органом міграційної служби проведено співбесіди з громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 та складено відповідні протоколи.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні чи визнання особою, яка потребує додаткового захисту, Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області був прийнятий висновок від 19.11.2014 року № 2014OD0167 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.189-216).

Рішенням Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року № 769-14 (т.1 а.с. 51) підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Не погоджуючись з Рішенням Державної міграційної служби України від 19 грудня 2014 року № 769-14, ОСОБА_1 звернувся до суду щодо його оскарження.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, вивчаючи та аналізуючи підстави для визнання позивача біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту колегія суддів в судових засіданнях встановила, що позивач, починаючи з березня 2014 року розпочав активну діяльність у соціальних мережах «Вконтакті» та «Facebook» проти політики РФ.

В судовому засіданні з'ясовано, що ОСОБА_1 брав активну участь в підтримці України, щодо подій, які відбувалися в Криму та на сході України, був критично налаштований до влади своєї країни, що викликало значне невдоволення зі сторони прихильників політики РФ, та слугує причиною ймовірності загрозі для життя та здоров'я позивача у разі його повернення до країни походження.

При співбесіді з працівниками міграційної служби позивач зазначив, що активізація його діяльності відбулась в березні 2014 року, основною причиною його активної діяльності стала компанія по приєднанню Криму до РФ, цензура в Інтернеті, блокування груп та користувачів соціальних мереж. Також, була проведена компанія по пошуку «ворогів народу» - націонал зрадників. (т.1 а.с. 87).

Судом встановлено, позивачем в мережі Інтернет була створена сторінка на сайті «Вконтакті» відносно організації В Краснодарі Клубу Української культури з курсами української мови, записи на якій датуються, починаючи с 01.05.2014 року (т.1 а.с. 139-141).

Крім того, як з'ясовано судом що позивач брав участь в таких масових заходах на території України, як «Марш вишиванок» та мітинг пам'яті 40 діб подіям 2 травня та відвідував збори Правого Сектору в м. Одесі, про що повідомив при співбесіді з працівника міграційної служби (т.1 а.с. 87-88).

Вказана інформація була оприлюднена ОСОБА_1 в мережі Інтернет, що вбачається з роздруківки з соціальної мережі «Вконтакті» (т.1 а.с. 135-138).

Також, по приїзду в Україну позивач вступив в організацію «Самооборона Одеси» та підтримував зв'язок з волонтерами, які збирають допомогу для сил АТО (т.1 а.с. 108).

Тобто, позивач, як громадянин Російської Федерації, який приймав активну участь в підтримці України, відкрито висловлював свою громадянську та політичну позицію в соціальних мережах, ще перебуваючи на території РФ починаючи з березня 2014 року, (т.1 а.с. 151-171). Перебуваючи на території України був учасником репортажів, які відкрито транслюються в мережі Інтернет (т.1 а.с. 134), після чого, зокрема, позивачу було направлено з країни походження багаточисельні погрози його життю, а коментарі містили висловлювання, принижуючі його честь та гідність, що спричиняє неможливість його подальшого проживання в своїй країні в повній безпеці (т.1 а.с. 66-68),(т.1 а.с. 142-148).

17.08.2014 року ОСОБА_1, намагався через соціальні мережі організувати мітинг, направлений на федералізацію Кубані, що вбачається з матеріалів справи (т.1 а.с. 109), та за, що згідно витягу з інформаційно-аналітичного центу «Ліга» ТОВ «Ліга Закон» (т.1 а.с. 7) організатор «маршу за федералізацію Кубані» ОСОБА_1 занесений до Федерального списку екстремістів та терористів.

Згідно роздруківки з мережі Інтернет станом на 01.10.2014 року за поширення в мережі Інтернет закликів до екстремістської діяльності слідчим відділом УФСБ Росії порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 (т.1 а.с. 5).

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Колегія суддів вважає, що досліджені в судовому засіданні чисельні джерела інформації по країні походження позивача, зокрема щодо переслідування та затримання в Російській Федерації осіб, які висловлюють свою опозиційну думку та висвітлюють подій в Україні (т.2 а.с. 15-36), підтверджують обґрунтованість позовних вимог та можливе його переслідування за опозиційну діяльність, у разі повернення до своєї країни.

Колегія суддів, з огляду на міжнародне законодавство приймає до уваги, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Як зазначено в п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Разом з тим, висновок міграційної служби не містить належного аналізу ситуації, що склалася в РФ.

Крім того, суд зазначає, що ч. 6 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 N 649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Наказ № 649).

Відповідно до п.п. «б», «г», «е» п. 5.1 Наказу № 649 після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу): направляє в установленому порядку до органів Служби безпеки України відповідний запит щодо здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявник не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 Закону. Готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Вказаним пунктом Наказу № 649 передбачено, що висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника, та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об'єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Колегія суддів вважає,що при вирішенні заяви позивача зазначені вимоги відповідачем не дотримані, аналіз ситуації по країні походження зроблений вибірково, висновки є суперечливими та не відповідають викладеній ситуації в країні.

Так, судом встановлено, що при прийнятті висновку від 19.11.2014 року № 2014OD0167 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивача (т.1 а.с.189-216) та оскаржуваного рішення органом міграційної служби не встановлено всі факти, що стосуються країни походження позивача на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування, хоча в заяві позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с. 56), ОСОБА_1 зазналось, зокрема, про внесення ряду поправок до Кримінального кодексу Російської Федерації, які передбачають кримінальну відповідальність навіть «за репост «Вконтакте» з українських груп».

Крім того, в висновку від 19.11.2014 року № 2014OD0167 Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області встановлено, що згідно веб-сайту Роскомфінмоніторингу, ОСОБА_1 перебуває у списку екстремістів та терористів (т.1 а.с. 209), однак за яких правових підстав ОСОБА_1 включено до вказаного списку відповідачем не встановлювалось та належної оцінки даному факту не надавалось.

При цьому, з запитом до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, з метою встановлення саме вище наведених обставин органи міграційної служби не звертались, що не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні.

Так, згідно листа Управління Служби безпеки України в Одеській області від 23.07.2014 року № 65/1/3/3004нт (т.1 а.с. 99) при вивченні справи ОСОБА_1 встановлено низку ознак, що вказують на необґрунтоване побоювання ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань на території РФ за ознаками належності до певною соціальної групи чи політичних переконань. В той же час, з вказаного листа не вбачається які ознаки свідчать про необґрунтованість побоювання ОСОБА_1 стати жертвою переслідувань на території РФ та на підставі яких документів це встановлено.

Крім того, з вказаного листа та з висновку органу міграційної служби не вбачається факту належної перевірки доводів позивача відносно надходження до нього погроз від прихильників політики президента Росії, щодо життя та здоров'я позивача, повідомлених заявником в заяві про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, дослідивши в сукупності надані сторонами докази по справі, суд вважає, що висновок Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області від 19.11.2014 року № 2014OD0167 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.189-216), який був підтриманий відповідачем оскаржуваним рішенням, не містить належного аналізу ситуації, що склалася в РФ, з урахуванням, що відповідачем не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення. Також у висновку відсутні належні дослідження щодо підстав надання особі додаткового захисту, не досліджена в повній мірі інформація щодо перебування позивача в списку терористів та екстремістів та федеральному розшуку.

З огляду на викладене, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення з боку Державної міграційної служби України, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів та висновку Управління.

Суд вважає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів статусу біженця.

Прийняте рішення має бути обґрунтованим, тобто винесеним з урахуванням усіх обставин та на підставі усіх матеріалів, які мають значення для конкретної ситуації.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 16.03.2012 року № 3, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.2 ст. 11 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення Державної Міграційної Служби України від 19 грудня 2014 року № 769-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є безпідставним, прийнято без урахування всіх обставин, на які посилався позивач, в зв'язку з чим не може залишатися чинним та підлягає скасуванню з подальшим зобов'язанням відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повторно з урахуванням вище зазначених обставин.

Керуючись ст.ст.11, 69-71, 160-163 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної Міграційної Служби України від 19 грудня 2014 року № 769-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну Міграційну Службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішення Державної Міграційної Служби України від 19 грудня 2014 року № 769-14.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови буде виготовлений та підписаний колегією суддів протягом п'яти днів.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний колегією суддів 11.02.2015 року.

Головуючий суддя О.А. Вовченко

Суддя І.В. Завальнюк

Суддя С.О. Стефанов

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної Міграційної Служби України від 19 грудня 2014 року № 769-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну Міграційну Службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішення Державної Міграційної Служби України від 19 грудня 2014 року № 769-14.

11 лютого 2015 року.