Справа № 807/233/13-а
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2015-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2015 року м. Київ К/800/63583/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Усенко Є.А.,

Юрченко В.П.

розглянувши у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Свалявської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області правонаступника Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції Закарпатської області (далі - ДПІ) на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота долина» (далі - Товариство) до ДПІ,

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2013 року Товариство звернулося до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ № 1/2200/30242635/1335 від 15.01.2013 року.

Зазначило, що висновок ДПІ щодо неправомірного віднесення Товариством до складу валових витрат та податкового кредиту сум на підставі правочинів, здійснених з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ПП «Трасат» є необґрунтований, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства України та обставинам справи.

18 квітня 2013 року постановою Закарпатського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року, позов задоволено.

Податкове повідомлення-рішення ДПІ № 1/2200/30242635/1335 від 15.01.2013 року визнано протиправним та скасовано.

ДПІ звернулася із касаційною скаргою про скасування постанови Закарпатського окружного адміністративного суду та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду і ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 3.12.2012 року до 7.12.2012 року ДПІ здійснена позапланова перевірка Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 1.10.2009 року до 30.09.2012 року та валютного законодавства за період з 1.07.2012 року до 30.09.2012 року, за наслідками якої 14.12.2012 року був складений акт перевірки.

У акті перевірки зазначено, що Товариство порушило ст.,ст. 2, 9 Закону України № 996-ХІV від 16.07.1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пп. 1.2 п.1, пп. 2.1 п. 2, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, п. 39 Порядку зайняття торговою діяльністю і правил торгового обслуговування населення, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України № 108 від 8.02.1995 року, п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 199.1, п. 199.2, п. 199.3, п. 199.4, п. 199.5 ст. 199, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого був занижений податок на додану вартість на суму 59 449,00, в тому числі за грудень 2011 року, у розмірі 59 449,00 грн.

15 січня 2013 року ДПІ прийняла податкове повідомлення - рішення № 1/2200/30242635/1335 щодо збільшення Товариству суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість, у розмірі 89 173,50 грн., з яких за основним платежем - 59 449,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 29 724,50 грн.

Підставою прийняття оскарженого податкового повідомлення-рішення стали висновки ДПІ щодо недійсності господарських операцій Товариства з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ПП «Трасат», вчинених без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження об'єкту оподаткування, несплати податків.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що здійсненою перевіркою ДПІ встановлено, що Товариством відображено у складі податкового кредиту вартість виконаних робіт з ремонту лісосічних доріг та волоків, виконані роботи з розпиловки круглої деревини хвойних порід, оциліндруванні деревини, обробка деревини антигрибковим та антисептичним розчином, перевезення лісопродукції в м. Київ, витрат з придбання щебню, піску, ротатора до автомобіля «Урал» та акумулятора.

Для підтвердження обсягів та фактів придбання товарів (надання робіт, послуг) Товариством від фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 був наданий акт виконаних робіт № 11 від 31.03.2011 року, податкова накладна № 12 від 31.03.2011 року, акти від 29.04.2011 року.

За період з січня до грудня 2011 року Товариство отримало від фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 товарів (робіт, послуг) на суму 301 664,00 грн., (в тому числі ПДВ 50 277,00 грн.), яку підприємство включило до складу податкового кредиту з розрахунку 69%, як частку використаних товарів (робіт, послуг) в оподаткованих операцій ПДВ, у розмірі 34 691,00 грн.

Для підтвердження обсягів та факту придбання товарів Товариством у ПП «Трасат» були надані договір купівлі-продажу від 7.10.2011 року, накладна РН-120/11 від 4.11.2011 року, накладна РН-1.28/11 від 3.11.2011 року, податкова накладна № 128 від 3.11.2011 року.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно з п. 3.2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до наказу Держаної податкової адміністрації України № 143 від 29.03.2003 року «Про затвердження форми декларації з податку на прибуток підприємства та порядку її складання» дані, наведені в декларації, повинні підтверджуватись первинними документами обліку та відповідати податковому обліку (звітності).

Згідно з п.п. 1.2 п. 1 Положення про документальне збереження записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року (далі - Положення), господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення відповідно до п.п. 2.1 п. 2 Положення.

Відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п. 2 ст. 9 цього Закону).

Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підприємство самостійно визначає облікову політику; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановленим цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форму внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів.

Суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що господарські операції Товариства з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ПП «Трасат» підтверджені належним чином оформленими первинними документами.

Таким чином, реальність здійснення господарських операцій підтверджена наявними в матеріалах адміністративної справи доказами.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою встановленою п. 193.1 статті 193 цього кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом наведених правових норм витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника.

Відповідно до п. 180.1 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платником податку є: будь-яка особа, що провадить господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу; будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку; будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України, а також: особа, на яку покладається дотримання вимог митних режимів, які передбачають повне або часткове умовне звільнення від оподаткування, у разі порушення таких митних режимів, встановлених митним законодавством; особа, яка використовує, у тому числі при ввезенні товарів на митну територію України, податкову пільгу не за цільовим призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із цим Кодексом, а також будь-які інші особи, що використовують податкову пільгу, яку для них не призначено.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України є дата здійснення першої з наступних подій: дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); дата отримання податкової накладної.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, податкова накладна має містити: порядковий номер податкової накладної; дату її виписування, назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); повну назву отримувача; ціну продажу без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом відповідно до п. 201.6 Податкового Кодексу України.

Не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України.

Податковим Кодексом України передбачено лише один випадок не включення до складу податкового кредиту витрат по сплаті податку - відсутність податкової накладної.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що між Товариством та управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради був укладений договір оренди, факт виконання якого підтверджений належним чином оформленими первинними документами.

Крім того, отримані Товариством податкові накладні містять всі необхідні реквізити передбачені у п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України.

Щодо нікчемності укладених між Товариством та контрагентами цивільно-правових договорів слід зазначити наступне.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно з ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що при розгляді адміністративної справи зазначені факти не були встановлені, ДПІ не надала доказів на підтвердження недотримання сторонами в момент укладення договорів вимог, встановлених ч.,ч. 1-3. 5,є 6 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання правочинів недійсними.

Чинне законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову є обґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Свалявської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області відхилити.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Усенко Є.А.

Юрченко В.П.