Справа № 2а-258/11
Суддя: Попко Я.С.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року Справа № 4806/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Сапіги В.П.

за участю секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 серпня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання відмови неправомірною та зобов'язання відновити виплату пенсії,-

В С Т А Н О В И В:

25.10.2010 року позивач - ОСОБА_2 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, в якому просить визнати неправомірною відмову відповідача у поновлені йому виплати пенсії за вислугу років з 01.03.2008 року; зобов'язати відповідача відновити йому виплату пенсії за вислугу років та виплатити за весь період зупинення починаючи з 01.03.2008 року.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 серпня 2011 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що у відповідності до ч.2 ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії звільненим із служби особам, зазначеним у ст.1-2 цього закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховної Ради України. На сьогоднішній день такого договору з питань соціального забезпечення, який би врегулював дані оспорюванні заявником відносини, між України та ФРН не підписано.

Крім того, суд першої інстанції вказує на те, що з огляду на те, що відносини з приводу припинення виплати позивачу пенсії, у зв'язку з його виїздом на постійне місце проживання за межі України, виникли у березні 2008 року, то відповідач у своїй діяльності керувався чинним на день прийняття відповідного рішення нормами законодавства, яке в свою чергу, чітко визначало вичерпний перелік дій органу Пенсійного фонду, зокрема, що стосується припинення виплати призначеної раніше пенсії.

Крім того, Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України положень п.2 ч,1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» було прийняте тільки 07.10.2009 року, тобто в час, коли позивач перебував у відносинах щодо свого пенсійного забезпечення з Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області. А до припинення відповідачем виплати пенсії позивачу у березні 2008 року дані рішення КС України від 07.10.2009 року жодного юридичного відношення немає.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її винесеною з порушенням норм матеріального та процессуального права, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 оскаржив її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 серпня 2011 року та прийняти нову постанову, якою повністю задовольнити позовні вимоги.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що з 16.09.2004 року він отримував пенсію за вислугу років у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області. У зв'язку з прийняттям ним рішення щодо переїзду на постійне проживання до батьків до Німеччини, ним були оформлені відповідні документи в різних інстанціях, включно і в Пенсійному фонді, для законного виїзду на стійне проживання за кордон. З 01.03.2008 року відповідачем була призупинена виплата належної ОСОБА_2 пенсії за вислугу років, на підставі ст.ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Апелянт вважає, що таке рішення Пенсійного фонду є незаконним та суперечить Рішенню Конституційного суду України №25-рп/2009 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав:

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 призначено пенсію за вислугу років з 17.09.2004 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб». З 01.06.2006 року за заявою позивача, останньому припинено виплату призначеної пенсії у зв'язку з переходом на службу в органи МНС. З 03.06.2006 року ОСОБА_2 за його заявою (у зв'язку з звільненням за власним бажанням в запас з постановкою на військовий облік) поновлено виплату пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

У березні 2008 року, на підставі відповідної заяви позивача, поданої у зв'язку з виїздом за кордон в Німеччину, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Закарпатській області було припинено виплату пенсії, призначеної ОСОБА_2, та виплачено розмір останньої за шість місяців наперед.

Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області листом від 27.11.2009 року №767/Г-99-01 повідомлено ОСОБА_2, на його звернення, про відмову в поновленні йому виплати пенсії, з посиланням на те, що виплата пенсії йому була припинена до втрати чинності положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а згідно ст.58 Конституції України «закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи».

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

При цьому судом першої інстанції вірно встановлено, що вини відповідача у неотриманні позивачем пенсії немає.

Згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 вказаного Закону передбачалось, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Як слідує із матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 у спірний період перебував у ФРН, з якою в України відсутній відповідний міжнародний договір щодо виплати пенсій.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року по справі № 1-32/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на зазначене положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з 07.10.2009 року, тобто з дати прийняття рішення № 25-рп/2009 Конституційним Судом України.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що згідно із ч.2 ст. 99 КАС України у редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин та вирішення справи судом першої інстанції, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для залишення без розгляду адміністративного позову (ч.1 ст. 100 КАС України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та вирішення справи судом першої інстанції).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом лише 25.10.2010 року.

З урахуванням наведеного та фактичної дати звернення позивача за захистом своїх порушених прав, виходячи із передбаченого законом строку звернення до адміністративного суду, суд апеляційної інстації приходить до переконання, що адміністративний позов ОСОБА_2 у частині вимог за період з 1 березня 2008 року по 24 квітня 2010 року включно слід залишити без розгляду.

Достатніх поважних причин, які б позбавляли можливості своєчасно звернутися до суду за захистом своїх порушених прав позивачем не наведено.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що вимоги позивача підлягають задоволенню з 25 квітня 2010 року.

Отже, оскаржувана постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 202 КАС України є підставою для скасування та прийняття нової постанови.

Керуючись ст.ст. 99, 100, 195, ч.3 ст.160, 196, 198, ч. 4 ст. 202, ст.ст. 205, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 серпня 2011 року у справі №2а-258/11 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання відмови неправомірною та зобов'язання відновити виплату пенсії задовольнити частково.

Адміністративний позов ОСОБА_2 в частині позовних вимог за період з 1 березня 2008 року по 24 квітня 2010 року включно - залишити без розгляду.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області у поновленні виплати пенсії ОСОБА_2.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області поновити виплату пенсії ОСОБА_2 з 25 квітня 2010 року, та провести відповідні виплати.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді Р.Б. Хобор

В.П. Сапіга

Повний текст постанови виготовлено та підписано 10.02.2015 року.