Справа № 826/17540/14
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 лютого 2015 року № 826/17540/14

Суддя Окружний адміністративний суд міста Києва Гарник К.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпекс Полімер"
до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпекс Полімер» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Імпекс Полімер») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 31 липня 2014 року №1068, №1069 та №1070.

Позивач не погоджується з висновками Акта перевірки та прийнятими на його підставі податковими повідомленнями - рішеннями, вважаючи їх протиправними, необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного податкового законодавства. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідачем помилково за наслідками перевірки договірних відносин з контрагентами позивача виніс податкові повідомлення - рішення про визначення грошових зобов'язань по податку на прибуток та податку на додану вартість, чим неправомірно позбавив позивача права на віднесення сплачених ним сум до складу валових витрат та податкового кредиту.

Відповідач проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити. Зауважив, що висновки Акта перевірки являються правомірними та ґрунтуються на достовірних і належних доказах, а надані позивачем документи не можуть вважатись належними доказами понесення позивачем витрат внаслідок виконання договірних відносин, що мали місце між позивачем та його контрагентами.

Суд, керуючись приписами частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

У період з 16 червня 2014 року по 07 липня 2014 року працівниками ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві на підставі направлень від 16 червня 2014 року №1279/26-55-22-10, №1278/26-55-22-10, №1280/26-55-22-10, №1281/26-55-22-10, №554/26-55-17-08, №539/26-55-17-02, №1288/26-55-22-03, №1265/26-55-06, на підставі підпункту 75.1.2 пункту 75.1. статті 75, статті 77, пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України, наказу ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. києві від 29 травня 2014 року №1675, відповідно до плану - графіку проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання, проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Імпекс Полімер» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 серпня 2012 року по 31 грудня 2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 серпня 2013 року по 31 грудня 2013 року.

За результатами перевірки складно Акт №1912/26-55-22-10/38292662 від 14 липня 2014 року (далі по тексту - Акт перевірки), в якому зазначено про порушення позивачем вимог:

- підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 113448,00 грн., у тому числі за три квартали 2012 року у сумі 441 грн., за 2012 рік у сумі 25965 грн. та за 2013 рік у сумі 87483 грн.;

- пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість у жовтні 2012 року у сумі 64105 грн. та зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість всього у розмірі 130082 грн., у тому числі по періодам: у жовтні 2012 року на суму 50828 грн., у грудні 2012 року на суму 39897 грн., у січні 2013 року на суму 7077 грн., у березні 2013 року на суму 12698 грн., у квітні 2013 року на суму 11178 грн., у травні 2013 року на суму 1500 грн., у червні 2013 року на суму 800 грн., у жовтні 2013 року на суму 3634 грн. та у листопаді 2013 року на суму 2470 грн.

На підставі Акту перевірки 31 липня 2014 року ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві винесла податкові повідомлення - рішення:

- №1068, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток у розмірі 141810,00 грн., з яких за основним платежем у сумі 113448,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 28362,00 грн.;

- №1069, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість у розмірі 80131,00 грн., з яких за основним платежем у сумі 64105,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 16026,00 грн.;

- №1070, яким зменшено розмір залишку від'ємного значення по податку на додану вартість, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у розмірі 130082,00 грн., а саме за жовтень 2012 року - 50828 грн., грудень 2012 року - 39897 грн., січень 2013 року - 7077 грн., березень 2013 року - 12698 грн., квітень 2013 року - 11178 грн., травень 2013 року - 1500 грн., червень 2013 року - 800 грн., жовтень 2013 року - 3634 грн., листопад 2013 року - 2470 грн.

Не погоджуючись з названими податковими повідомленнями - рішеннями 14 серпня 2014 року платник податків подав до Головного управління Міндоходів у м. Києві скаргу, за результатами розгляду якої рішенням від 09 жовтня 2014 року №10237/10/26-15-10-06-15 у її задоволенні відмовлено, а рішення залишено без змін.

Посилаючись на безпідставність та необґрунтованість висновків податкового органу, що зумовили прийняття рішень про збільшення сум грошових зобов'язань по податку на прибуток та додану вартість, а також про зменшення розміру залишку від'ємного значення по податку на додану вартість, ТОВ «Імпекс Полімер» звернулось з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом та вбачається з Акту перевірки, до складу валових витрат за період, що перевірявся, платником податків включені витрати, понесені у зв'язку з придбанням послуг, які не використані в господарській діяльності товариства, а саме транспортних послуг товару, право власності на який переходить покупцям в момент передачі на умовах FCA м. Київ, склад постачальника та не компенсовані покупцями позивачу. Так само, на переконання податкового органу, позивачем безпідставно включено до складу податкового кредиту по податку на додану вартість суми відповідного податку, сплачені у складі вартості транспортних послуг.

Також, перевіркою встановлено, що на порушення вимог Податкового кодексу України, ТОВ «Імпекс Полімер» включило до складу податкового кредиту суми ПДВ відповідно до податкових накладних, складених постачальником ТОВ «Белтім Полімери» з порушенням порядку їх заповненням, а саме у рядку «вид цивільно-правового договору» відповідних податкових накладних зазначено договір поставки від 25 жовтня 2012 року без номера, який позивачем під час перевірки не надано.

Аналізуючи обґрунтованість таких висновків податкового органу, суд приходить до наступного.

Основним нормативно-правовим актом, що врегульовує спірні правовідносини є Податковий кодекс України від 02.12.2010р. №2755-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України).

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14 ПК України витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Одночасно згідно підпункту 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункт 138.1.1. пункту 138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138 названого Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, валові витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Крім цього, податковим кредитом у розумінні підпункту 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 ПК України визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1. статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

В силу пункту 198.2. названої статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України) (пункт 201.1. статті 201 ПК України).

Форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом державної податкової служби.

В силу пункту 201.4. статті 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця (пункту 201.6. статті 201 ПК України).

Згідно з пунктом 201.7. статті 201 ПК України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Наступним пунктом названої статті встановлено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.10. статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 1 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 01.11.2011р. № 1379, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 листопада 2011 року за № 1333/20071, (який набрав чинності 16 грудня 2011 року та був чинний станом на жовтень - грудень 2012 року) (далі по тексту - Порядок) податкову накладну заповнює особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

Пунктом 5 Порядку встановлено, що сплачена (нарахована) сума податку на додану вартість у податковій накладній повинна відповідати сумі податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг продавця у реєстрі виданих та отриманих податкових накладних.

Податкова накладна є підставою для віднесення до податкового кредиту витрат зі сплати податку на додану вартість у покупця, зареєстрованого як платник податку (пункт 6.2 Порядку).

Одночасно, відповідно до положень пункту 6.3 цього Порядку, не дає права покупцю на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту: відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних; порушення порядку заповнення податкової накладної; податкова накладна виписана платником, звільненим від сплати податку за рішенням суду, після набрання чинності таким рішенням суду.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм в сукупності, Податковим кодексом України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість.

Таким чином, із зазначеного вище також випливає й те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. №996-XIV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України від 16.07.1999р. №996-XIV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні названого Закону первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з частою 1 статті 9 Закону України від 16.07.1999р. №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 зазначеної статті).

Відповідно до пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704 з наступними змінами та доповненнями в редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Положення №88), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (установи), первинні документи це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо (пункт 2.2 названого Положення).

В силу пункту 2.4. Положення №88 первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Усі первинні документи, облікові регістри і бухгалтерська звітність повинні складатись українською мовою. Поряд з українською мовою може застосовуватися інша мова у порядку, визначеному статтею 11 Закону України «Про мови в Україні» (пункт 1.3. Положення №88).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що валові витрати та податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість мають бути фактично понесені (сплачені) і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 02 червня 2011 року №742/11/13-11.

Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що у період, який підлягав перевірці, позивач здійснював оптову торгівлю полімерами в первинних формах.

Перевіркою показників, відображених у рядку 06.2 Декларацій «Витрати на збут» встановлено, що вони сформовані за рахунок транспортних послуг, пов'язаних із збутом товарів.

У той же час, посилаючись на зазначення у договорах поставки, які були укладені між позивачем (постачальником) та його контрагентами - покупцями, що право власності на товар переходить покупцям в момент передачі товару на умовах FCA м. Київ, склад постачальника, податковий орган дійшов висновку про безпідставне віднесення позивачем до складу валових витрат сум, сплачених останнім за послуги з транспортування товару покупцям, оскільки такі послуги не використані в господарській діяльності товариства.

На спростування висновків податкового органу ТОВ «Імпекс Полімер» надано копії договорів, які укладені з покупцями на поставку товару, відповідно до умов яких постачальник (позивач) зобов'язується поставляти й передавати у власність, а покупець зобов'язується приймати й оплачувати на умовах договору полімери в первинних формах різних марок, іменований надалі товар. Поставка товару провадиться партіями, постачальник передає товар покупцю на умовах: поставка товару автотранспортом покупця або постачальника (том 6 а.с. 3-250, том 7 а.с. 1-250, том 8 а.с. 1-109, том 8 а.с. 135-250, том 9 а.с. 1-56, том 9 а.с. 239-250, том 10 а.с. 1-25).

На виконання умов договорів купівлі-продажу позивачем були укладені договори про перевезення вантажів автомобільним транспортом у внутрішньому і міжнародному сполученні, згідно з якими замовник (позивач) доручає і надає для перевезення вантаж, а перевізник зобов'язується здійснити перевезення вантажу автомобільним транспортом згідно до умов заявок замовника, а замовник зобов'язується сплатити погоджену сторонами провізну плату.

На підтвердження виконання названих договорів, позивачем надано заявки на організацію перевозок автомобільним транспортом, рахунки-фактури виставлені перевізниками, акти виконаних робіт, товарно-транспортні накладні, з відтисками печаток позивача, перевізника та покупця, виписки з банку та платіжні доручення про перерахування грошових коштів за отримані послуги по перевезенню, вантажні митні декларації, які підтверджують здійснення перевезення вантажів за межі території України (том 1 а.с. 150-219, том 2 а.с. 1-250, том 3 а.с. 1-250, том 4 а.с. 1-250, том 5 а.с. 1-250).

Також позивачем надано копії договорів, укладені з ТОВ «Бета-маркет», ТОВ «Пром-Ліс-Торг», ПП «Тайкун» та ТОВ «Тріумф-Пак», згідно з якими поставка товару здійснювалась протягом 3 робочих днів з моменту узгодження замовлення постачальником на умовах FCA м. Київ, склад постачальника.

У той же час, названими договорами також передбачалась можливість узгодження сторонами інших умов поставки товару у заявці.

Так, на виконання умов договору позивачем та ТОВ «Бета-маркет», ТОВ «Пром-Ліс-Торг» у заявках було погоджено умови поставки CPT на склад покупця.

На виконання умов договорів, укладених з ПП «Тайкун» та ТОВ «Тріумф-Пак», поставка товару здійснювалась транспортними засобами позивача, на підтвердження чого останнім надано товарно-транспортні накладні, свідоцтва про право власності на транспортні засоби.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про правомірність віднесення позивачем до складу валових витрат сум, сплачених за надання послуг по перевезенню товару, а також врахування сум податку на додану вартість нарахованих на вартість зазначених послуг до податкового кредиту.

Так само суд не погоджується з висновками податкового органу щодо безпідставного віднесення позивачем до складу податкового кредиту по податку на додану вартість сум податку, сплачених ТОВ «Імпекс Полімен» відповідно до податкових накладних №549 від 24 жовтня 2012 року на суму 340500,00 грн., в тому числі ПДВ 56750,00 грн., №550 від 25 жовтня 2012 року на суму 349100,00 грн., в тому числі ПДВ 58183,33 грн., №396 від 21 грудня 2012 року на суму 163000,00 грн. в тому числі ПДВ 27166,67 грн. у зв'язку з відсутністю у позивача договору поставки від 25 жовтня 2012 року.

Як зазначено вище, відповідно до приписів статті 201 ПК України обов'язковим реквізитом податкової накладної є вид цивільно-правового договору, в результаті виконання якого виписано відповідну податкову накладну.

У той же час, відповідно до положень статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

З огляду на надання позивачем документів на підтвердження виконання ним та його контрагентом договірних відносин щодо поставки товару, суд приходить до висновку про наявність підстав для віднесення до складу податкового кредиту сплачених позивачем сум податку на додану вартість.

Правомірність віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість свідчить про наявність підстав для скасування податкового повідомлення - рішення від 31 липня 2014 року №1070, яким зменшено розмір залишку від'ємного значення по податку на додану вартість, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у розмірі 130082,00 грн., а саме за жовтень 2012 року - 50828 грн., грудень 2012 року - 39897 грн., січень 2013 року - 7077 грн., березень 2013 року - 12698 грн., квітень 2013 року - 11178 грн., травень 2013 року - 1500 грн., червень 2013 року - 800 грн., жовтень 2013 року - 3634 грн., листопад 2013 року - 2470 грн.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

1.Позов задовольнити.

2.Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 31 липня 2014 року №1068, №1069 та №1070.

3.Присудити з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Імпекс Полімер» (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе, 17, офіс 204/1, ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 726 (сімсот двадцять шість) грн. 48 коп.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник