Справа № 815/6753/14
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2015-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6753/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

при секретарі Белан М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області від 08.08.2014 року №166, яким йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язати прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 24.11.2014 року він отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №166 від 08.09.2014 року. ОСОБА_1 вважає вищевказане рішення необґрунтованим і незаконним, що підлягає скасуванню, оскільки воно є юридично не вмотивовано є порушенням ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". ОСОБА_1 зазначив, що в середині 2011 року прибув на територію України по причині того, що він не може повернутись до Судану, оскільки є тісні родинні стосунки його родини з відомим духовним лідером та опозиціонером ОСОБА_2, всі члени родини якого переслідуються в Судані. Мати позивача є рідною племінницею вказаної особи. Також позивач зазначив, що всі близькі родичі позивача виїхали із Судану в пошуках притулку, повертатись до Судану позивачу вкрай небезпечно.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, вважаючи його необгрунтованим, та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Судану, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Камлін (Судан), де мешкав до виїзду з країни. За національністю суданець, за віросповіданням мусульманин-суніт, рідна мова арабська, також володіє англійською та російською. Неодружений. Має середню освіту, яку здобув у школі «Ом Алькура» в період 1986-1998 роки у м. Камлін (Судан). З 2007 року батьки позивача проживають в Саудівській Аравії у зв`язку з роботою батька. Батько працює в Саудівській Аравії за контрактом вчителем математики, мати працює вчителем англійської мови, брат проживає в Індії, навчається на стоматолога.

Також, судом встановлено, що 26.06.2011 року ОСОБА_1 виїхав з країни громадянської належності легально, авіарейсом м. Хартум (Судан) - м. Каїр (Єгипет). В Каїрі позивач проживав п'ять місяців у свого друга. Позивач бажав виїхати до своїх батьків у Саудівську Аравію (м. Ріад), але візу оформити не вдалося, тому що не була підтверджена причина виїзду. Доки оформлювалась віза, позивач нічим не займався.

06.11.2011 року вибув авіарейсом м. Каїр (Єгипет) - м. Стамбул (Туреччина) - м. Львів (Україна) на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та одноразової візи типу НОМЕР_2.

На території України позивач два місяці знаходився в Тернопільській області, де проживав до 01.09.2012 року, потім він переїхав до Одеси, оскільки дізнався, що в Одесі проживає багато його співвітчизників. З 01.09.2012 року позивач знаходився на території України нелегально. У паспорті позивача наявна студентська віза, але позивач в цей період не вчився.

02 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи № 2014 ОD 0204 громадянина Судану ОСОБА_1, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дійшло до висновку щодо відмови громадянину ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оформленим наказом № 166 від 08.09.2014 року, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону, - відсутні.

Згідно п.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби в порядку попереднього розгляду заяви, і у разі не оскарження цього рішення процедура з вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично є завершеною. Тому така відмова органу міграційної служби, на думку суду, також є відмовою заявнику у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено в ході розгляду, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначив побоювання зазнати переслідувань з боку представників влади. У своєму зверненні за захистом позивач вказав, що був членом партії «SPL», через що мав проблеми із представниками влади, які переслідували та шукали позивача.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 08.09.2014 року, позивач заперечив факт членства в політичній партії та зазначив, що ніколи не мав інтересу до політики і лише займався футболом (а.с. 51-56).

У додатковому протоколі співбесіди ОСОБА_1 вказав, що його дядько був членом якоїсь політичної партії та через це його допитували служби безпеки на предмет його політичного життя (а.с. 57-61).

Проаналізувавши всі матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивач постійно змінює свої твердження чим робить своє звернення до міграційної служби очевидно необґрунтованим.

Як вбачається з протоколу співбесіди, позивач надав інформацію про його затримання у країні громадського походження, на предмет членства у політичній партії, коли він знаходився біля магазину, в період 2005-2007 років. Під час проведення додаткового протоколу позивач надав зовсім іншу інформацію, щодо його затримання та допит, який стався в нього вдома у 2009-2010 роках (а.с. 51-61).

Позивач стверджує, що його було затримано представниками спецслужб для допиту на політичні теми. Після однієї доби проведення у відділку, його було звільнено з-під адміністративного арешту. Після звільнення з-під арешту позивач не звернувся до правоохоронних органів, обґрунтовуючи це тим, що поліція взаємодіє із спецслужбами та має одну мету.

Після затримання позивач проживав у своєму місті до того моменту, поки не зробив документи для виїзду в Єгипет в 2011 році. Даний факт підтверджує те, що жодного переслідування з боку владних органів чи інших організацій по відношенню до позивача не було.

Позивач в країні свого громадянського походження задля виїзду до Єгипту 26.04.2011 року оформив паспорт НОМЕР_1, який дійсний до 25.04.2016 року.

Після отримання паспорту позивач залишив країну свого громадянського походження та приїхав до Єгипту, де почав проживати у друга у м. Дурман. Позивач знаходився у Єгипті на протязі 6 місяців, проте за захистом не звертався. Даний факт підтверджує те, що позивач залишив країну громадянського походження не в пошуку притулку, а для пошуку кращих умов життя.

Після закінчення строку легального перебування, позивач намагався оформити візу, щоб поїхати до батьків у Саудівську Аравію, але йому було відмовлено в зв'язку з відсутністю підстав для оформлення візи.

Як вбачається з протоколу співбесіди, позивач повідомив, що познайомився з українською дівчиною через мережу Інтернет, яка зробила йому запрошення на в'їзд до України. З додаткового протоколу співбесіди вбачається, що оформити студентську візу в Україну йому допоміг товариш.

Після потрапляння на територію України позивач два місяці знаходився в Тернопільській області, де продовжив термін перебування на території України до 01.09.2012 року.

З 01.09.2012 року позивач знаходиться на території України нелегально. Також позивач повідомив, що не збирався їхати до будь-якої країни Африки чи Близького сходу для отримання захисту, а цілеспрямовано їхав до країн ЄС.

За захистом позивач звернувся лише 02.08.2014 року, майже через 2 роки після закінчення терміну легального перебування на території України, що свідчить про намагання позивача легалізувати своє знаходження в Україні.

Отже, позивач порушив вимоги ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме «особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, - повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України».

Також судом встановлено, що позивач і раніше відвідував Україну, ІНФОРМАЦІЯ_2 в нього народилася в Україні дочка ОСОБА_3, проте даний факт від міграційних органів позивач приховав.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що виїзд позивача з країни громадянського походження викликаний економічними чинниками, а не побоюваннями стати жертвою переслідувань на Батьківщині.

Як вбачається з проведених інтерв'ю та анкетування позивача, не виявлено жодних ознак переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи відсутність будь-яких збройних конфліктів.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, суд встановив, що позивач ніколи не брав участі у політичному житті країни, не переслідувався через політичні переконання. Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені ОСОБА_1 у матеріалах справи обставини, не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За інформацією з відкритих компетентних джерел, а саме - Веб - сайту - http://tyzhden.ua/News/61041 встановлено, що Президент Судану Омар аль - Башир і Південного Судану Салва Киїр 27 вересня 2012 року підписали ряд угод про безпеку й економічне співробітництво, а також з Веб - сайту - http://newsradio.com.ua/2013_05_29/u_Sudan-ne-bude-arabsko-vesni-pol-tik вбачається, що регіональний район Дарфур поділений на 5 провінцій, кожну очолює виходець з місцевого населення, там є місцеві уряди і парламенти, немає жодного високопоставленого чиновника в Дарфурі, який би не був з місцевих громадян, за безпеку там також відповідають місцеві, у федеральному уряді частка вихідців із Дарфура одна з найвагоміших.

Таким чином, Судан не знаходиться в стані громадянської війни, політична ситуація в країні стабілізувалася, конфлікт між Суданом та Південним Суданом, а також конфлікт у Дарфурі врегульовані, а тому повернення позивача до Судану за викладених обставин не може складати загрозу його життю та здоров"ю.

Тобто, судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, і підстав для додаткового захисту позивача суд не вбачає.

Таким чином, суд погоджується з висновками відповідача, що заява позивача є очевидно необгрунтованою.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що рішення відповідача, оформлене наказом № 166 від 08.09.2014 року, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 7-9, 11, 71, 86, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 166 від 08 вересня 2014 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня проголошення постанови, а у разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2015 року.

Суддя: В.В. Андрухів

- відмовити повністю.

16 лютого 2015 року.