Справа № 803/2428/13-а
Суддя: Костів М.В.
Дата ухвалення: 2015-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 р. Справа № 876/478/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.,

суддів Запотічного І.І., Савицької Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Міндоходів у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18.12.2013 р. у справі №803/2428/13-а за позовом Головного управління Міндоходів у Волинській області до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення в дохід держави коштів, одержаних за нікчемним правочином,

встановив:

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 18.12.2013 р. у справі №803/2428/13-а за позовом Головного управління Міндоходів у Волинській області до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення в дохід держави 265222,74 грн. вартості отриманих товарно-матеріальних цінностей за нікчемним правочином, у позові відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі скаржник просить постанову суду скасувати та задовольнити позов. Апеляційна скарга мотивована неврахуванням висновків акту перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань здійснення фінансово-господарської діяльності, дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 19.07.2004 року по 30.09.2006 року, яким встановлено здійснення між нею та СПД ОСОБА_2 операцій з купівлі-продажу товарів на загальну суму 265222,74 грн., які не відповідають вимогам закону та переслідували собою завідомо суперечну інтересам держави і суспільства мету. Постановою господарського суду Волинської області від 25.01.2007 року у справі №05/105/21-11А були визнані недійсними свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та свідоцтво платника податку на додану вартість від 20.10.2004 року, припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 Цією ж постановою встановлено, що невстановлені особи від імені підприємця ОСОБА_2 здійснювали фінансово-господарську діяльність з різними суб'єктами підприємницької діяльності, яким надавали підроблені податкові накладні, а до Луцької ОДПІ - підроблені податкові декларації. Особи, які діяли від імені ФОП ОСОБА_2 при продажу ТМЦ підприємцю ОСОБА_1, переслідували мету не сплачувати податки з отриманих сум за оплату товарів, тобто діяли всупереч інтересам держави і суспільства. Зі своєї сторони підприємець ОСОБА_1 за даною усною домовленістю також переслідувала мету завідомо суперечну інтересам держави і суспільства, яка проявилась у незаконному віднесенні до податкового кредиту сум податку на додану вартість з придбаних у ФОП ОСОБА_2 ТМЦ.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ст.197 КАС України, вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів дійшла переконання, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив та матеріалам справи підтверджується, що Державна податкова адміністрація у Волинській області звернулась з позовом до підприємця ОСОБА_1, підприємця ОСОБА_2, в якому просила визнати недійсними угоди купівлі-продажу на суму 265222,74 грн., укладені між відповідачами в усній формі, та застосувати наслідки визнання господарського зобов'язання недійсним, стягнути з підприємця ОСОБА_1 в дохід держави 265222,74 грн. вартості отриманих товарно-матеріальних цінностей, стягнути з підприємця ОСОБА_2 в дохід держави 86412,20 грн., отриманих від підприємця ОСОБА_1 Ухвалою суду від 18.12.2013 р. було закрито провадження у справі в частині вимог про визнання угод недійсними та стягнення коштів в частині вимог, заявлених ФОП ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_2 помер. Іншою ухвалою від 18.12.2013 р. було закрито провадження в частині визнання угод недійсними в частині вимог, заявлених ФОП ОСОБА_1 Зазначені ухвали не оскаржувались, набрали законної сили.

В частині позовних вимог, що залишились на розгляді в суді першої інстанції, постановою від 18.12.2013 р. було відмовлено у позові.

Як правильно встановив суд першої інстанції, за результатами позапланової виїзної документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства підприємцем ОСОБА_1 за період з 19.07.2004 року по 30.09.2006 року Луцькою ОДПІ складено акт від 18.07.2007 року №163/17-235/НОМЕР_1, яким встановлено безпідставне завищення підприємцем ОСОБА_1 податкового кредиту за листопад-грудень 2004 року та січень-лютий 2005 року на загальну суму 44203 грн. по взаємовідносинах із підприємцем ОСОБА_2

Такий висновок податкового органу ґрунтується на тому, що постановою господарського суду Волинської області від 25.01.2007 року у справі №05/105/21-11А за позовом підприємця ОСОБА_2 до Луцької міської ради, Луцької об'єднаної державної податкової інспекції про визнання недійсними установчих документів було визнано недійсними та скасовані свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 та свідоцтво платника податку на додану вартість НОМЕР_3 від 20.10.2004 р. Крім того, на підставі постанови господарського суду Волинської області від 25.01.2007 року актом №107 Луцької ОДПІ від 21.02.2007 року анульовано реєстрацію ОСОБА_2 як платника ПДВ з моменту реєстрації, а сааме - з 20.10.2004 р.

Як свідчать матеріали перевірки, протягом листопада-грудня 2004 року та січня-лютого 2005 року між підприємцем ОСОБА_1 та підприємцем ОСОБА_2 було укладено усні угоди купівлі-продажу товарів, на підставі яких останній здійснив в адресу ОСОБА_1 поставку підшипників, столового посуду та інших ТМЦ на загальну суму 265222,74 грн., підтвердженням чого є податкові та видаткові накладні. Оплату за придбаний товар було здійснено частково в готівковій формі відповідно до виписаних прибуткових касових ордерів та квитанцій на суму 86412,20 грн.

ФОП ОСОБА_1 виступала обвинуваченою по кримінальній справі №1-38/10 за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.212, чч.2, 3 ст.358, ч.2 ст.366, ч.2 ст.200 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.2 ст.212, ч.2 ст.200 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.2 ст.212, ч.5 ст.27, ч.2 ст.358, ч.2 ст.200 КК України. Відповідач обвинувачувалась у тому, що вона за попередньою змовою із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в період з жовтня 2004 року по вересень 2005 року отримали у своє розпорядження реєстраційні документи та печатки, зокрема, підприємця ОСОБА_2, а також реквізити банківських рахунків достовірно знаючи, що ОСОБА_2 не має наміру та не буде здійснювати господарську діяльність. Підприємцем ОСОБА_1 на підставі завідомо підроблених документів про господарські операції із підприємцем ОСОБА_2 було завищено податковий кредит з ПДВ в 2004 році на суму 28237,83 грн., у 2005 році - на суму 14316,90 грн. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.01.2010 року у кримінальній справі №1-38/10 звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.212, ч.ч.2, 3 ст.358, ч.2 ст.366, ч.2 ст.200 КК України, внаслідок акту амністії. Тобто вона звільнена від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав.

Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду від 29.04.2011 року у справі №2-233/2011 за позовом прокурора міста Луцька в інтересах держави в особі Луцької об'єднаної державної податкової інспекції до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої злочинами, позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто солідарно з відповідачів на користь держави 279108,53 грн. збитків, завданих скоєними ними злочинами.

В силу ст. 72 КАС України зазначені обставини, встановлені судовим рішенням, носять преюдиційний характер. Відтак, суд першої інстанції дійшов підставного висновку про те, що підприємець ОСОБА_1 умисно, з метою приховування доходів від оподаткування уклала із підприємцем ОСОБА_2 усні договори купівлі-продажу товарів, при чому ОСОБА_2 безпосередньо не був учасником цих господарських операцій, оскільки від його імені незаконно діяли інші особи, а тому з підстав, передбачених у ст. 207 ГК України, ст. 228 ЦК України, визнав, що угоди між підприємцем ОСОБА_1 та підприємцем ОСОБА_2 укладені з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, відтак, в силу ст.215 Цивільного кодексу України є нікчемними.

Зазначені обставини сторонами не заперечувались і правильно встановлені судом першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст.207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Відповідно до ч.1 ст.208 ГК України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Отже, необхідними умовами для визнання угоди недійсною є її укладення з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків. Однак для прийняття рішення про визнання угоди недійсною необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу. Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона) усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Таким чином, для визнання зобов'язання таким, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, закон вимагає наявність наступних умов: вина фізичних осіб, які підписували договір, що проявляється у формі умислу, який спрямований на приховування доходів від оподаткування; такий умисел повинен виникнути до моменту укладення договору; мета укладення такого договору - приховування доходів від оподаткування. Відсутність хоча б однієї з них не дає підстав стверджувати, що зобов'язання вчинялося з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави.

Відповідно до частини 2 статті 215, частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Санкції, які передбачені ч.1 ст.208 ГК України є конфіскаційними, стягуються за рішенням суду в дохід держави за порушення правил здійснення господарської діяльності, а тому відносяться до адміністративно-господарських та відповідають визначенню ч.1 ст.238 ГК України, згідно з вимогами якої за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Тому такі санкції можуть застосовуватися лише протягом строків, встановлених ст.250 ГК України, а саме - не пізніше як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Посилання апелянта на ч. 4 ст. 258 ЦК України стосуються позовної давності, а строків застосування адміністративно-господарських санкцій дана норма не регулює.

Відтак, суд першої інстанції підставно відмовив у позові, констатувавши, що спірне господарське зобов'язання було вчинено відповідачами протягом листопада-грудня 2004 року та січня-лютого 2005 року, а позов подано позивачем до суду лише 18.01.2008 року, що свідчить про пропуск строків можливого застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст.208 ГК України, до сторін спірного господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до вимог ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно зі ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Скаржник у встановленому законом порядку не довів наявність передбачених законом підстав для скасування постанови суду.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Головного управління Міндоходів у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 18.12.2013 р. у справі №803/2428/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Костів М.В.

Судді Запотічний І.І.

Савицька Н.В.