Справа № 2а-10701/11
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/80186/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Західного оперативного командування, Міністерства оборони України, Департаменту фінансів Міністерства оборони України про визнання незаконним рішення та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2011 року позивач звернувся із зазначеним позовом, посилаючись на те, що одноразова грошова допомога, передбачена статтею 16 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) неправомірно виплачена позивачу у розмірі, обчисленому з урахуванням складових грошового забезпечення, вказаних у постанові Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2006 року № 284 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році» (далі постанова КМУ № 284).

В обґрунтування позову зазначав, що розмір призначеної та виплаченої йому допомоги повинен визначатись з урахуванням вимог частини 2 статті 9 Закону № 2011-ХІІ, а тому відповідачі, здійснюючи спірні виплати згідно постанови КМУ № 284 у розмірі, меншому, ніж встановлено цим Законом, порушили його права, у зв'язку з чим ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 серпня 2011 року позов задоволено, визнано неправомірним рішення та зобов'язано відповідача здійснити виплату одноразової грошової допомоги позивачу, як інваліду ІІІ групи, в розмірі місячного грошового забезпечення, яке він отримував на день звільнення, з урахуванням надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, 100 % надбавки згідно Указу Президента України № 173, 100 % надбавки згідно постанови Кабінету Міністрів України № 268, премії та надбавки за безперервну службу.

Оскаржуваною постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року, рішення суду першої інстанції скасовано та в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про задоволення скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на час проведення виплати позивачу, застосуванню підлягала постанова КМУ № 284, а тому дії відповідача узгоджуються з вимогам діючого на той час законодавства.

Проте до такого висновку апеляційний суд дійшов без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом положень частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судами встановлено, що позивач проходив службу в органах військової прокуратури на різних прокурорсько - слідчих посадах.

Наказом Міністра оборони України № 1972 від 15 грудня 2006 року ОСОБА_4 звільнений з військової служби у запас за станом здоров'я, на підставі підпункту «б» пункту 67 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, а 31 грудня 2006 року, відповідно до наказу військового прокурора Західного регіону України, позивач звільнений з органів прокуратури.

29 січня 2008 року, позивачу встановлена 3-тя група інвалідності, у зв'язку з захворюванням, пов'язаним з проходженням військової служби, а 28 травня 2008 року йому виплачена одноразова грошова допомога, як інваліду 3-ї групи, із розрахунку 36 місячного грошового забезпечення, обчисленого відповідно до постанови КМУ № 284, без урахування надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, 100 % надбавки, згідно Указу Президента України № 173, 100 % надбавки, згідно постанови Кабінету Міністрів України № 268, премії та надбавки за безперервну службу.

При цьому, відповідачі, здійснюючи спірну виплату, помилково керувались положеннями постанови КМУ № 284, оскільки вона поширює свою дію лише у випадках встановлення інвалідності особам, звільненим з військової служби, у 2006 році, разом з тим, у відповідності до висновку МСЕК, інвалідність була встановлена позивачу 29 січня 2008 року.

Суд не врахував, що пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 установлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 р., здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб (далі Порядок).

За правилами частини 2 статті 46-1 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ «Про прокуратуру» (далі Закон № 1789-ХІІ) військовослужбовці військових прокуратур у своїй діяльності керуються Законом України «Про прокуратуру» і проходять службу відповідно до Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види постачання і забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України.

За таких обставин, на позивача поширюється дія Закону № 2011-ХІІ.

Відповідно до статей 1-2, 2 та пунктів 1, 2 частини 1 статті 3 Закону № 2011-ХІІ (в редакції спірних правовідносин) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв'язку з особливим характером військової служби, яка пов'язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації, які не можуть бути скасовані чи призупинені без їх рівноцінної заміни.

Нормативно-правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Дія цього Закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та членів їх сімей; 2) військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти статті 27 Закону № 2229-ХІІ держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України.

Згідно зі статтею 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

За приписами частини 2 статті 16 зазначеного Закону у разі інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності військовослужбовцю виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 Порядку (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), зокрема інвалідам III групи, у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов'язків військової служби у розмірі 36-місячного грошового забезпечення.

Абзацом 5 підпункту 4 пункту 2 Порядку передбачено, що для військовослужбовців, які перебувають на кадровій військовій службі або проходять військову службу за контрактом, грошове забезпечення визначається за останньою посадою, яку вони займали на день втрати працездатності, а звільнених із служби - на день звільнення виходячи з таких складових: посадовий оклад, оклад за військовим званням, відсоткова надбавка за вислугу років.

Водночас частина друга статті 9 Закону № 2011-XII елементи грошового забезпечення визначає по-іншому: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Колегія суддів також наголошує на тому, що позивачу, станом на день звільнення зі служби, виплачувались спірні додаткові види грошового забезпечення, що було встановлено судом першої інстанції і не взято до уваги апеляційним судом, при здійсненні апеляційного перегляду.

Вищезазначене підтверджуються і постановою Личаківського районного суду м. Львова від 6 березня 2007 року, залишеною в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України, а згідно з положеннями частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказані факти були встановлені судом першої інстанції і їм надана належна правова оцінка.

Таким чином, на думку колегії суддів, виходячи із визначених у частині 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення складових грошового забезпечення щодо виплати одноразової грошової допомоги слід застосовувати Закон № 2011-XII, який має вищу юридичну силу, а не Порядок, або постанови Кабінету Міністрів України.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась у рішеннях Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 30 вересня 2014 року (справа № 21-348а13), 12 листопада 2013 року (справа № 21-383а13), 28 січня 2014 року (справи №№ 21-475а13, 21-477а13), а також 11 лютого 2014 року (справа № 21-495а14).

З огляду на викладене, апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позову.

За приписами статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року, скасувати та залишити в силі постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 серпня 2011 року.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало