Справа № 826/15473/14
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 січня 2015 року № 826/15473/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Мазур А.С., суддів Кротюка О.В., Літвінової А.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Громадянки Ірану ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України
про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.09.2014 р. №446-14 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 - біженцем відповідно до вимог чинного законодавства.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона вимушена була залишити країну свого походження з політичних причин, оскільки її звинувачували в тому, що вона належить до політичного руху. Окрім зазначеного, позивач, вказує, що країна походження - Іран є для неї небезпечною та існує загроза життю та здоров'ю, оскільки в Україні вона змінила релігію з ісламу на християнство.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. При цьому, позивач зважала на наявність у неї права на визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з огляду на переслідування її в країні походження, свідченням чого є інформація про країну походження, наведена в публікаціях, доданих до позовної заяви.

Також представник позивача зазначив, що оскільки в Ірані систематично порушуються основні права та свободи людини і громадянина, то відмова у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, порушує також вимоги міжнародних документів - Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод; Конвенції ООН "Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання".

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову та надав письмово викладені заперечення, в яких наполягав на правомірності дій та прийнятого рішення суб'єкта владних повноважень, зважаючи на відсутність правових підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, під час співбесід позивачем не було надано будь-яких відомостей про її утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у неї склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

Крім того, позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишила територію Ісламської Республіки Ірану добровільно, легально, не маючи жодних проблем з оформленням відповідних паспортно-візових документів.

Відповідач наголошував, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), є економічним мігрантом.

У судовому засіданні 20 січня 2015 року з урахуванням позиції представників сторін суд ухвалив здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

Позивачка - громадянка Ірану, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1., звернулась до органів міграційної служби із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, після чого отримала повідомлення від 17.09.2014 року №94 Головного управління ДМС України у м. Києві про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з рішенням Державної міграційної служби України від 04.09.2014 року № 446-14.

Із вказаного рішення вбачається, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", на думку відповідача, відсутні.

Обґрунтовуючи відсутність наведених умов, відповідач звертає увагу на відсутність доказів на підтвердження обставин та достовірності тверджень, на яких ґрунтується заява позивача.

Разом з тим, зібраними в матеріалах справи доказами підтверджується помилковість таких доводів відповідача, що обумовлюється наступним.

Як встановлено судом, позивач в заяві про надання статусу біженця, анкеті, а також в судовому засіданні надавала пояснення, що станом на теперішній час в країні громадянської належності позивача відбуваються переслідування.

В Ірані позивача звинувачували в антиурядовій діяльності, її декілька раз затримували співробітники Міністерства розвідки Ірану. Позивач зазначила, що вона вимушена була залишити країну свого походження з політичних причин, оскільки її звинувачували в тому, що вона належить до політичного руху.

2005 року, коли вона знаходилася вдома, в її двері подзвонили люди (одна жінка та двоє чоловіків), які назвалися працівниками Міністерства розвідки. Жінка вдягла позивачу наручники, а один із чоловіків забрав її процесор від комп'ютера. Позивачу сказали, що її звинувачують у тому, що вона є політичним членом та здійснює антидержавні дії, застосовуючи Інтернет. Позивача забрали у в'язницю, де протримали 3 дні, через 2 дні, після того, як позивача звільнили, їй зателефонували з міністерства і сказали прийти, і знову затримали на 2 дні; після її посадили за грати на 42 дні. Після того позивача звільнили під заставу. Після того на протязі одного року її постійно викликали до суду. У 2010 році у Ширазі почалася демонстрація, спрямована проти уряду. До позивача знову прийшли з Міністерства розвідки. В той час вона була на 7-му місяці вагітності. Позивача забрали в міністерство, де тримали у в'язниці 4 дні. Позивача знову розпитували, з якими Інтернет-сайтами вона має зв'язок. За неділю до цього сестру позивача викликали в Міністерство розвідки і утримували там протягом 9 днів. Через 10 днів позивач отримала повістку про те, щоб вона із сестрою з'явилися до Міністерства розвідки 22.12.2011 р. Позивач із сестрою почали готуватися до того, щоб покинути країну. Позивач зазначила, що її чоловік сам працює в Міністерстві розвідки, і саме він доповідав про всі її дії в Міністерство.

Позивач стверджує, що у разі повернення до країни її громадянської належності її життю та свободі буде загрожувати небезпека, а саме її можуть заарештувати і навіть вбити через те, що Міністерство розвідки вважає, що позивач належить до антиурядового політичного руху.

Позивач повідомила міграційній службі, що коли її затримали, вона була вагітна. Незважаючи на це, її били по обличчю, по голові, і казали, що, якщо, вона не буде розмовляти, то зважаючи ні на що будуть бити її у живіт.

На думку позивача, рішення про відмову у визнанні біженцем прийняте з порушенням ст. 9 та ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно є незаконним та необґрунтованим; невиконання відповідачем своїх обов'язків щодо позивача свідчить про його необ'єктивність та упереджене ставлення до позивача.

Оцінюючи пояснення позивача, які викладені в матеріалах справи, так і в судовому засіданні, суд вважає їх послідовними, не суперечливими та такими, що містять ознаки реального побоювання бути переслідуваним у своїй країні за релігійними переконаннями. Тому, на думку суду, висновок відповідача є передчасним і прийнятим без урахування всіх обставин справи.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", в тому числі, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні

На думку суду, відповідачем не в повній мірі досліджено питання щодо наявності чи відсутності обставин, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, з огляду на наступне.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Також може використовуватися інформація про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Відповідачем не було поставлено вимоги щодо надання додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади для уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності позивача станом на час прийняття оскаржуваного рішення.

Матеріали особової справи, а також матеріали, надані суду, свідчать про те, що відповідачем не надано належної оцінки доводам позивача про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в Ірані.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи;) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Аналізуючи наведені приписи, необхідно вказати, що під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об'єктивну сторону побоювань позивача підтверджує, зокрема, інформація, опублікована на офіційному веб-сайті міжнародної правозахисної організації Міжнародна Амністія щодо самовільних арештів іранською владою та переслідувань тих, хто є або вважається противником діючого режиму.

Суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надасться статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Шляхом отримання додаткових відомостей відповідач мав встановити наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача є реальними і обґрунтованими.

Згідно з матеріалами справи, позивач змінила в Україні віросповідання на християнство, що вбачається з довідки про її членство в релігійній громаді євангельських християн-баптистів "Голгофа".

Згідно з інформацією, опублікованою в Доповіді Міжнародної Федерації з прав людини, прихованою стороною Ірану є дискримінація щодо етнічних та релігійних меншин від 21.10.2010 р., зміна віросповідання на християнство в Ірані вважається актом віровідступництва, який суворо карається офіційною владою. Покаранням може бути навіть смертна кара. Тому позивача, окрім переслідувань за політичними мотивами, описаними вище, може також зазнати переслідувань за релігійними ознаками у випадку повернення до Ірану.

Інформація про ситуацію з порушенням прав людини в Ірані опублікована Міжнародною правозахисною організацією Міжнародна Амністія у доповіді за 2012 рік., згідно з якою влада Ірану обмежує свободу слова, об'єднань та зібрань; мають місце арешти політичних дисидентів, захисників прав жінок та меншин, їх ув'язнення; катування здійснюється повсякчас; жінки, а також представники релігійних та етнічних меншин піддаються дискримінації на законодавчому рівні та на практиці; посилилися репресії по відношенню до правозахисників; політичні судові процеси проходили із порушеннями; представники релігійних меншин, у тому числі особи, які прийняли християнство, стикалися з утисками після закликів Верховного лідера ті інших представників влади до боротьби з "помилковими віруваннями".

Судом встановлено та не спростовано відповідачем, що під час проведення співбесід з працівниками міграційної служби позивач повідомляв про обставини, які викликають у нього побоювання стати жертвою переслідувань в разі його повернення до Ірану.

Також суд враховує ту обставину, що рідна сестра позивачки ОСОБА_2, яка була змушена виїхати з Ірану через переслідування позивача, в грудні 2012 року отримала статус біженця.

Окрім зазначеного, суд бере до уваги те, що батько- ОСОБА_3, 1948 року народження, та мати-ОСОБА_4, 1955 року народження, рішенням Державної міграційної служби України отримали статус біженця.

В частині 1 ст. 4 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" закріплено принцип збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Цим принципом передбачено, що члени сім'ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист, крім осіб, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; які вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів; які винні у вчиненні дій, що суперечать цілям та принципам Організації Об'єднаних Націй, визначених у Статуті Організації Об'єднаних Націй.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення, відповідач не дослідив у повній мірі докази, які б підтверджували побоювання позивача про загрозу переслідування в країні походження, не врахував принципу збереження єдності сім'ї біженців, не звертався з запитами до відповідних органів, зокрема Міністерства закордонних справ України для встановлення справжніх фактів стосовно особи та ситуації в країні перебування, не вимагав від Управління міграційної служби в м. Києві додаткову інформацію про позивача, при цьому зазначивши у висновку про відсутність підстав для надання статусу біженця позивачу.

Вказане є підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання оскаржуваного рішення незаконним та його скасування.

Щодо позовних вимог зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем відповідно до вимог чинного законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

За своєю правовою природою повноваження Державної міграційної служби України з розгляду питань прийняття рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні є дискреційними, оскільки зазначене питання не віднесено до компетенції суду, а відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є виключною компетенцією уповноваженого органу.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.

Таким чином, вищевказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.

Разом з тим, правила ст. 105 КАС України, стосовно зазначення позивачем у позовній заяві способу захисту судом порушених прав, не виключають можливості обрання іншого способу захисту самим судом. Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду України від 20.04.2010 року, ЄДРСР № 9341137).

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 162 КАС України, суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про те, що належною формою захисту прав позивача є зобов'язання відповідача повторно розглянути питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянці Ірану ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Крім того, в ч.2 ст.72 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про порушення відповідачем як суб'єктом владних повноважень вимог щодо обґрунтованості оскаржуваного рішення, а отже позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 160-163, 186 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати незаконним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.09.2014 р. № 446 -12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянці Ірану ОСОБА_1 відповідно до вимог чинного законодавства.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді: О.В. Кротюк

А.В. Літвінова