Справа № 2а/0370/1537/11
Суддя: Заверуха О.Б.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 р. Справа № 63368/11/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданнів місті Львові апеляційну скаргу Ковельської міжрайонної державної податкової інспекції на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24 червня 2011 року по справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Ковельської міжрайонної державної податкової інспекції про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2011 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Ковельської міжрайонної державної податкової інспекції, в якому просив визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 28.12.2010 року№ /1 і №/1.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що висновки посадових осіб відповідача в акті перевірки спростовуються доданими до матеріалів справи первинними бухгалтерськими документами та іншими доказами, а тому прийняті на підставі таких висновків податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 24 червня 2011 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Ковельської міжрайонної державної податкової інспекції від 28.12.2010 року №/1 і №/1.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що відповідачем не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень рішень, а відтак такі підлягають скасуванню.

Не погодившись з вищенаведеною постановою, Ковельська міжрайонна державна податкова інспекція подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати і прийняти нову, якою в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 28.12.2010 року № /1 у задоволенні позову відмовити повністю, а в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 28.12.2010 року № /1 відмовити в позові в частині задоволення позовних вимог про скасування цього податкового повідомлення-рішення щодо визначення позивачу податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності в сумі 174213,80 грн.

Доводи апеляційної скарги позивач обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, і суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Ковельською МДПІ проведена документальна планова виїзна перевірка дотримання вимог податкового та іншого законодавства суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 за період з 01.01.2009 року по 30.06.2010 року.

За результатами перевірки складено акт № 333/17- від 01.11.2010 року, в якому вказано про порушення платником податків статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», пункту 7.1 статті 7 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» та донараховано податку з доходів фізичних осіб суб'єктів підприємницької діяльності в сумі 352524грн. 26коп. за 2009 рік, а також порушення підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3, підпункту 8.1.1 пункту 8.1 статті 8, підпункту «а» пункту 19.2 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», внаслідок якого не утримано та не перераховано до бюджету податок з доходів фізичних осіб із сум загального оподатковуваного доходу платників податку у джерела виплати в розмірі 165139грн. 87коп.

На підставі вищезазначеного акта перевірки та за результатами адміністративного оскарження Ковельською МДПІ28.12.2010 року винесено податкові повідомлення-рішення №/1, якими визначено податок з доходів найманих працівників по актах перевірок в розмірі 495419грн. 61коп., у тому числі за основним платежем 165139грн. 87коп., за штрафними (фінансовими) санкціями 330279грн. 74коп. та №/1, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб суб'єктів підприємницької діяльності в сумі 204 421грн. 43коп., в тому числі за основним платежем 204 421грн. 43коп.

Колегія суддів враховує, що, КовельськаМДПІ оскаржує постанову суду першої інстанції в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 28.12.2010 року № /1 лише в частині задоволення позовних вимог про скасування цього податкового повідомлення-рішення щодо визначення позивачу податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності в сумі 174213,80 грн. за порушення підпункту 8.1.1 пункту 8.1 статті 8, підпункту «а» пункту 19.1 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (включення амортизації транспортних засобів та агрегатів до складу витрат, пов'язаних з одержанням доходу).

А в частині скасування цього рішення щодо визначення позивачу податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності в сумі 30207,63 грн. за порушення Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (непідтвердження належними первинними документами, перекладеними на українську мову витрат, пов'язаних з відрядженнями найманих осіб), Ковельська МДПІпостанову суду першої інстанції не оскаржує, тому відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України постанова в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень (в частині, що переглядається в апеляційному порядку) з огляду на такі обставини.

З матеріалів справи слідує,що ОСОБА_2 зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності з 19.09.2003 року, відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи підприємця та перебуває на обліку як платник податків у Ковельській МДПІ.

ФОП ОСОБА_2 здійснює діяльність автомобільного транспорту, займається організацією перевезення вантажів, оптовою та роздрібною торгівлею паливом та має ліцензію на надання послуг з внутрішнього перевезення вантажів, міжнародних перевезень вантажів, оформлені ліцензійні картки на відповідні транспортні засоби, що перебувають у власності фізичної особи ОСОБА_2

Позивачем придбавалися у нерезидентів на підставі зовнішньоекономічних контрактів транспорті засоби, які в подальшому реєструвалися Ковельським ВРЕВВДАІУМВС України у Волинській області за фізичною особою ОСОБА_2

Також дані транспортні засоби були взяті позивачем на облік як основні засоби, що підтверджується відповідними інвентарними картками обліку основних засобів на кожний окремий транспортний засіб, актами приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, актами введення в експлуатацію основних засобів на кожен об'єкт, а також відомостями про нарахування амортизації основних фондів перший, другий, третій, четвертий квартали 2009 року, перший, другий квартали 2010 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те що у позивача були підстави для нарахування та відображення амортизаційних відрахувань у складі витрат, пов'язаних з одержанням доходу з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 6 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року за № 1388, транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами.

Транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами, що правильно встановив суд першої інстанції.

Відтак, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що транспортні засоби повинні бути зареєстровані за позивачем саме як за суб'єктом господарської діяльності.

Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про помилковість доводів податкового органу про те, що у позивача відсутнє право на ведення бухгалтерського обліку основних фондів, що підлягають амортизації, виходячи з наступного.

Відповідно до пп. 8.2.1 п. 8.2 ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, основні фонди - це матеріальні цінності, що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом.

Відповідно до ст. 13 розділу IV Декрету Кабінету міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 року № 13-92, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Додатком 7 до Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, затвердженої наказом ГДПІ України від 21.04.1993 року № 12, визначено, що відповідно до статті 8 (Амортизація) можливо додатково зменшити валовий дохід виключно на суми витрат, які підлягають амортизації і не перевищують розмір амортизаційних відрахувань, нарахованих шляхом застосування норм амортизації до балансової вартості груп основних фондів, лише у випадку ведення бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів відповідно з Порядком, який встановлюється Міністерством фінансів України.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про систему оподаткування», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, платники податків і зборів (обов'язкових платежів) зобов'язані: вести бухгалтерський облік, складати звітність про фінансово-господарську діяльність і забезпечувати її зберігання у терміни, встановлені законами; подавати до державних податкових органів та інших державних органів відповідно до законів декларації, бухгалтерську звітність та інші документи і відомості, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів (обов'язкових платежів).

Наведені законодавчі положення дають підстави для висновку про те, що валовий дохід платників податку-фізичних осіб підлягає зменшенню на суму амортизаційних відрахувань у разі ведення такими платниками бухгалтерського обліку балансової вартості основних фондів та за умови фактичного отримання валового доходу завдяки використанню відповідних основних фондів.

При цьому судом першої інстанції встановлено та не заперечується відповідачем, що в охоплений перевіркою період ФОП ОСОБА_2 вів бухгалтерський облік балансової вартості груп основних фондів та здійснював нарахування амортизації по групам основних фондів, витрати на придбання яких підтверджено документально, що не заперечується відповідачем, так само, як і факт використання транспортних засобів позивачем у власній господарській діяльності.

Також з матеріалів справи слідує, що перевіркою виявлено одне порушення, яке стосується правильності утримання, повноти і своєчасності перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб.

ФОП ОСОБА_2 у своїй господарській діяльності використовує працю найманих працівників водіїв, з якими укладені трудові договори, оскільки діяльність позивача пов'язана з наданням послуг перевезення вантажів.

З матеріалів справи слідує, що водії при необхідності направлялися у службові відрядження, що оформлялося відповідними наказами підприємця, посвідченнями про відрядження, що підтверджується наказами фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про відрядження працівників за період з 31.12.2008 року по 15.06.2010 року в межах України та за кордон з зазначенням мети відрядження для перевезення вантажу, журналом реєстрації посвідчень про відрядження, посвідченнями про відрядження з усіма відмітками про вибуття у відрядження, прибуття в пункт призначення, вибуття з них і прибуття до місця постійної роботи.

В подальшому працівниками подавалися звіти про використання коштів, наданих на відрядження або під звіт, які були підставою для виплати добових та інших витрат, пов'язаних з відрядженнями, що підтверджується наявними в матеріалах справи звітами про використання коштів, наданих на відрядження або під звіт, з розрахунком добових.

Судом першої інстанції встановлено, що кошти, що виплачувалися позивачем своїм працівникам для компенсації витрат за відрядження на підставі звітів про використання коштів, наданих на відрядження або під звіт, не включалися до загального оподаткованого доходу таких працівників, тобто податок з доходів фізичних осіб на такі виплати не нараховувався, до бюджету не сплачувався. При цьому, надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлений строк, не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про помилковість посилання відповідача на положення Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №59 від 13.03.1998 року, відповідно до якої такі службові поїздки водіїв не вважаються відрядженнями, відтак витрати, понесені позивачем у зв'язку з відрядженнями працівників (водіїв), повинні включатися до об'єкту оподаткування податком з доходів фізичних осіб.

Відповідно до підпункту 4.3.2 пункту 4.3 статті 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 року (чинного на момент виникнення правовідносин) до складу загального місячного або річного оподатковуваного доходу платника податку не включається (не підлягає відображенню в його річній податковій декларації) сума коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт, з урахуванням норм пункту 9.10 статті 9 цього Закону (який передбачає оподаткування сум надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлений строк).

Згідно з абзацами першим, другим пункту 1 розділу «Загальні положення» Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 59 від 13.03.1998 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31.03.1998 року за №218/2658 (з наступним змінами та доповненнями, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства, об'єднання, установи, організації на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи. У тих випадках, коли філії, дільниці та інші підрозділи підприємства знаходяться в іншій місцевості, місцем постійної роботи вважається той підрозділ, робота в якому обумовлена трудовим договором (контрактом). Службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить в дорозі або має роз'їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором, трудовим договором (контрактом) між працівником і власником (або уповноваженою ним особою).

Матеріалами справи підтверджується, що, позивачем оформлялися службові відрядження працівників до інших населених пунктів України та за її межами для виконання службових доручень поза місцем їх постійної роботи.

Крім того, з умов трудових договорів, наявних в матеріалах справи, не вбачається, що такі працівники (водії) виконують роботу, пов'язану з постійним перебуванням у дорозі. У трудових договорах встановлені умови та форми оплати праці, робочий час та інші істотні умови трудового договору, які свідчать, що жодних доплат та надбавок водіям не передбачено за роз'їзний характер роботи.

Разом з тим, виплата таких надбавок за роз'їзний характер роботи передбачена постановою Кабінету Міністрів України №490 від 31.03.1999 року «Про надбавки (польове забезпечення) до тарифних ставок і посадових окладів працівників, направлених для виконання монтажних, налагоджувальних, ремонтних і будівельних робіт, та працівників, робота яких виконується вахтовим методом, постійно проводиться в дорозі або має роз'їзний (пересувний) характер», абзацом першим пунктом 1 якого передбачено таке: установити, що підприємства, установи, організації самостійно встановлюють надбавки (польове забезпечення) до тарифних ставок і посадових окладів працівників, направлених для виконання монтажних, налагоджувальних, ремонтних і будівельних робіт, та працівників, робота яких виконується вахтовим методом, постійно проводиться в дорозі або має роз'їзний (пересувний) характер, у розмірах, передбачених колективними договорами або за погодженням із замовником.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в даному випадку у трудових договорах, укладених між позивачем та найманими працівниками, не погоджено між сторонами виплату надбавок до тарифних ставок і посадових окладів водіїв, колективного договору немає.

Відтак вірним є висновок суду про те, що позивач мав усі правові підстави згідно з підпунктом 4.3.2 пункту 4.3 статті 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» не включати до об'єкту оподаткування податком з доходів фізичних осіб витрати, понесені у зв'язку з відрядженнями, що оформлені відповідно до вимог Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №59 від 13.03.1998 року.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 28.12.2010 року №/1 та № /1 є протиправними і підлягають скасуванню.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Ковельської міжрайонної державної податкової інспекції залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24 червня 2011 рокуу справі № 2а-0370/1537/11залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Судді: О.Б. Заверуха О.М. Гінда В.В. Ніколін