Справа № 820/20177/14
Суддя: Чудних С.О.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

12 лютого 2015 р. № 820/20177/14

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Чудних С.О.,

за участю секретаря судового засідання Хмелівської Н.М.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Кезлі М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнень просить суд поновити строк подання позову, визнати протиправними та скасувати Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 180-к від 20.08.2014 року; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного спеціаліста адресно-довідкової роботи; стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 невиплачену під час звільнення 545,37 грн.; стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час вимушеного прогулу з 20.08.2014 року, виходячи з розрахунку 77 грн. 91 коп. за календарний день з 28.08.2014 року по день поновлення на роботі; стягнути моральну шкоду в сумі середньомісячного заробітку - 2371,58 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 12.04.1999 року її було прийнято на посаду інспектора до відділу адресно-довідкової роботи Управління паспортної роботи ГУ ДМС України у Харківській області. Наказом №180-к від 20.08.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідного спеціаліста відділу адресно-довідкової роботи управління паспортної роботи, громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУ ДМС України в Харківській області з 20 серпня 2014 року, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, зміна в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідач аргументуючи підстави її звільнення, на її думку, не зазначив доказів щодо необхідності проведення скорочення штату в установі взагалі. У відповіді на колективне звернення від 13.08.2014 року за № 11/14886 не зазначено підстав, не вказано наказу, розпоряджень і т.п. від ДМС України щодо скорочення штату (тобто взагалі не йшлося ні про які зміни в організації виробництва і праці); відповідач не запропонував жодної роботи позивачу у ГУ Харківського ДМС, навіть нижчої за рангом посади. Цим самим відповідач грубо порушив процедуру звільнення за скороченням штатів, передбачену трудовим законодавством. Також позивач вказала, що при звільнені з роботи на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП, якою керувався відповідач, повинні братися до уваги також приписи ст. 42 КЗпП України, яка дає право "переважного права" на залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників. В її випадку це зроблено не було, довідка не готувалася, порівняльний аналіз не робився. Позивач має вищу освіту, дисциплінарні стягнення не застосовувалися, неодноразово заохочувалася подяками, та грошовими преміями за сумлінне ставлення до роботи. Лікарняних листів у неї за весь період роботи, порівняно не багато. Нарікань з боку керівництва, також не було за останній час. Також, позивач звернув увагу суду на достеменно відомі обставини стосовно 3-х робітників відділу, які взагалі відсутні на робочому місці більше 2-х років (ОСОБА_3, ОСОБА_5., ОСОБА_4.). Це підтверджується і відповідачем у наведеній вище відповіді від 13.08.2014 року. Згідно відповіді, в установі нараховувалось 22 працівника, 3 з яких (зазначені вище) не були присутні на робочому місці більше 2 років. Відповіддю зазначено, що вказані особи відкомандировані до інших підрозділів де виконують ніби то функціональні обов'язки. Позивач вважає, що відповідачем також порушено норми ст. 116 КЗпП, а саме Наказом №180-к, вона звільнена 20.08.2014 року. Виплати отримала лише 27.08.2014 року. Виходячи з цього їй не доплачено за 7 календарних днів. Відповідно до довідки про середню заробітну плату середньоденний заробіток становить 77,91 грн., тож недоплата відповідно до приписів ст. 116 КЗпП складає 77,91 х 7=548,37 грн. Позивач не погоджується з винесенням вказаного наказу про звільнення, вважає його незаконним і протиправним, таким, що порушує трудове законодавство, а тому просить скасувати його.

В судовому засіданні 12.02.2015 року позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.02.2015 року у судовому засіданні проти позову заперечував, зазначивши, що дії відповідача при прийнятті спірного наказу правомірні, відповідають вимогам чинного законодавства. Так, на виконання наказу ДМС України від 30.05.2014 року № 121 «Про затвердження штатних розписів територіальних органів ДМС України та внесення змін до наказу ДМС України від 13.05.2014 року №104», ГУ ДМС України в Харківській області був виданий наказ від 20.06.2014 року №88-к, яким внесені зміни до штатного розпису ГУ ДМС України в Харківській області. Відповідно до нового штатного розпису під скорочення посада і посада позивача. 20.06.2014 року ОСОБА_1 попереджена про вивільнення в індивідуальному порядку під розпис та ознайомлена з підставами такого вивільнення, про що свідчить розпис на попередженні. Відповідач не мав можливості запропонувати позивачу роботу за тією ж професією у зв'язку із відсутністю такої, крім того і відсутні рівнозначні посади. Таким чином, відповідач діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, а тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Суд вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1, інспектора АДВ УГІРФО ГУ з 13.08.2012 року звільнено у зв'язку із переведенням для подальшої роботи у Головному управління Державної міграційної служби України у Харківській області (а.с.68).

14.08.2012 року наказом №250-к ОСОБА_1 призначено на посаду провідного спеціаліста відділу адресно-довідкової роботи Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з 14.08.2012 року(а.с.72).

Матеріалами справи підтверджено, що Наказом № 180-к від 20.08.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідного спеціаліста відділу адресно-довідкової роботи управління паспортної роботи, громадянства та реєстрації фізичних осіб Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з 20 серпня 2014 року, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, зміна в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (а.с.75).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 1 Закону України "Про державну службу" державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Частиною 2 ст. 9 Закону України "Про державну службу" встановлено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. З0 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється передусім із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, а також із підстав визначених спеціальним законом, при звільненні особи з державної служби на неї розповсюджуються гарантії передбачені Кодексом законів про працю України.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 зазначеного Кодексу трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За наявності цих обставин розірвання трудового договору проводиться з обов'язковим додержанням передбаченого статтею 49- 2 зазначеного Кодексу порядку вивільнення працівників, відповідно до якого вони попереджаються про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Одночасно роботодавець пропонує працівникові роботу на тому ж підприємстві, в тій самій установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю, а за відсутності роботи - іншу. При вивільненні працівника враховується його переважне право й перевага перед іншими у залишенні на роботі.

При цьому, як встановлено правилами частини другої цієї статті, звільнення із зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Суд зазначає, що відповідно до "Положення про Головне управління ДМС України в Харківській області", - штатний розпис та кошторис Головного управління ДМС України в Харківській області затверджує Голова ДМС.

Чисельність працівників ГУ ДМС України затверджує Голова ДМС в межах граничної чисельності працівників, визначеної для ГУ ДМС на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці.

Судом встановлено, що в даному випадку звільнення позивача було проведено відповідно до наказу ДМС України від 30.05.2014 р. № 121.

Зазначеним наказом було передбачено затвердження штатних розписів ГУ ДМС, УДМС України в областях та місті Києві.

Начальник ГУ ДМС України в Харківській області, на виконання наказу був зобов'язаний відповідно до Кодексу законів про працю України, здійснити відповідні заходи щодо призначення, переведення та звільнення працівників структурних підрозділів згідно з затвердженими штатними розписами.

Судом встановлено, що на виконання наказу ДМС України від 30.05.2014 р. № 121 "Про затвердження штатних розписів територіальних органів ДМС України та внесення змін до наказу ДМС України від 13.05.2014 р. № 104", ГУ ДМС України в Харківській області був виданий наказ від 20.06.2014 р. № 88-к, відповідно до якого були введені зміни до штатного розпису ГУ ДМС України в Харківській області. Відповідно до нового штатного розпису під скорочення попала і посада позивача (а.с. 79-91).

Матеріалами справи підтверджено, що 20.06.2014 року ОСОБА_1 попереджена про вивільнення в індивідуальному порядку під розпис та ознайомлена з підставами такого вивільнення, про що свідчить розпис позивача на попередженні (а.с.73-74).

Стосовно зазначеного позивачем обов'язку роботодавця одночасно з попередженням про звільнення запропонувати вивільнюваному працівнику іншу роботу, а при відсутності роботи за такою ж професією запропонувати іншу на тому ж підприємстві, то в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що ГУ ДМС України в Харківській області не мало можливості запропонувати позивачу роботу за тією ж професією в зв'язку з відсутністю такої, а також були відсутні рівнозначні посади.

Дані обставини підтверджуються штатним розкладом ГУ ДМС України в Харківській області з поіменним списком працівників станом на 20.06.2014 року та на 20.08. 2014 року (а.с. 104-134).

Проаналізувавши наведене, суд приходить до висновку що дії відповідача відносно позивача правомірні, відповідають вимогам чинного законодавства, а тому Наказ є законним.

Оскільки відповідачем доведено правомірність своїх дій, вимога про поновлення позивача на посаді не підлягає задоволенню.

Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення позивача на посаді, а тому також не підлягає задоволенню.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31 03 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи, що під час розгляду справи не встановлено протиправності дій та рішень відповідача, тому у суді відстуні підстави для задоволення вимоги про стігення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди серед іншого перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин справи.

При розгляді даної справи судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідач - як суб'єкт владних повноважень діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 94, 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми - залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в Харківський апеляційний адміністративний суд через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено 16.02.2015р.

Суддя С.О. Чудних