Справа № 2а-3042/12/0970
Суддя: Довга О.І.
Дата ухвалення: 2015-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року Справа № 1575/13/876

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Костів М.В.,

судді Запотічний І.І.

секретар судового засідання Дутка І.С.

представники сторін:

від позивача Микицей В.Р.

від відповідача Пшибило Р.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Тисменицької міжрайонної державної податкової інспекції на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.11.2012 року у справі № 2а-3042/12/0970 за позовом ТзОВ «Вест Форест Груп» до Тисменицької міжрайонної державної податкової інспекції про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вест Форест Груп» звернулося з позовною заявою до Тисменицької міжрайонної державної податкової інспекції Івано-Франківської області про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 20 вересня 2012 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне. Оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесене відповідачем неправомірно, оскільки позивачем на підтвердження виконання господарських операцій по договорах з ДП «Квінта-Транс» та ТОВ «Квінта-Груп» відповідачу надавались усі необхідні документи, в тому числі договори, податкові накладні, акти виконаних робіт, усі необхідні документи бухгалтерського обліку, які б підтверджували товарність операцій із зазначеними підприємствами та належність формування податкового кредиту, а отже висновки відповідача, щодо нікчемності правочинів та безтоварності операцій із зазначеними підприємствами є неправомірними та необґрунтованими, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення таким, що підлягає до скасування.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.11.2012 року у справі № 2а-3042/12/0970 позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 20 вересня 2012 року Тисменицької міжрайонної державної податкової інспекції Івано-Франківської області.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції податковим органом подано апеляційну скаргу. Відповідач вважає постанову суду першої інстанції такою, що прийнята з порушенням норм матеріального права, просить таку скасувати, та прийняти нову, якою у задоволені позову відмовити. В обґрунтування вимог посилається на те, що за наслідками проведених відповідачем перевірок встановлено безпідставне формування позивачем податкового кредиту, шляхом укладення фіктивних угод з іншими контрагентами, оскільки первинні документи позивача не відповідають вимогам, які встановлені для первинного документа, а отже позивачем відображені в податковій звітності правові взаємовідносини з його контрагентами без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження об'єкту оподаткування та несплати податків. Таким чином, вважає, що прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення правомірно, у відповідності до вимог податкового законодавства, що є підставою для відмови в задоволенні даного позову.

Представник позивача в судовому засіданні проти поданої апеляційної скарги заперечує. Просить постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача підтримує вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

06 вересня 2012 року відповідачем була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка з питань правильності визначення податкового кредиту та своєчасності сплати податку на додану вартість товариством з обмеженою відповідальністю «Вест Форест Груп» за період жовтень, грудень 2010 року та січень 2011 року з контрагентами ДП «Квінта-Транс» та ТОВ «Квінта-Груп».

Даною перевіркою встановлено порушення частини 5 статті 203, частин 1,2 статті 215, статті 216 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статтей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених позивачем при придбанні товарів (послуг) від ДП «Квінта-Транс» та ТОВ «Квінта-Груп», роботи по яких не були виконані.

Перевіркою встановлено порушення пункту 185.1 статті 185, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, а також підпункту 7.2.1 пункту 7.2, підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України №168/97-ВР від 03 квітня 1997 року «Про податок на додану вартість».

За результатами перевірки складено акт №549/2240/36083783 від 06 вересня 2012 року, на підставі якого відповідачем 20 вересня 2012 року винесено податкове повідомлення-рішення від №, яким позивачу зменшено розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість в сумі 2322,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване податкове повідомлення-рішення базується на висновках відповідача щодо нікчемності раніше укладених позивачем з ДП «Квінта-Транс» та ТОВ «Квінта-Груп» договорів та безтоварності господарських операцій із зазначеними контрагентами.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачем правомірно, на підставі оформлених податкових накладних, які відповідають вимогам законодавства, сформовано податковий кредит на суму 2322,00 грн., в тому числі за жовтень 2010 року в сумі 1133,00 грн., за грудень 2010 року в сумі 770,00 грн. та за січень 2011 року в сумі 419,00 грн., що є підставою для задоволення позовних вимог та скасування оскаржуваного позивачем податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступного.

Предметом документальної перевірки є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Така перевірка здійснюється на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків, а тому органи державної податкової служби мають право вимагати надання вказаних документів під час перевірки.

Виходячи з вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV, обґрунтування відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.

У статті 2 вказаного Закону зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Відповідно до вимог п.3.2 ст. З Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне збереження записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за №168/704.

Відповідно до п.п.1.2 п.1 вказаного Положення, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (п.п.2.1 п.2 Положення).

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п.2 ст.9 цього Закону).

Частиною 5 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» передбачено, що підприємство самостійно визначає облікову політику; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановленим цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форму внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів.

Між товариством з обмеженою відповідальністю «Квінта-Груп» як перевізником та позивачем як замовником укладено договір перевезення від 01 вересня 2010 року, згідно якого перевізник зобов'язується доставити довірений йому замовником вантаж до пункту призначення і видати його замовнику, а замовник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену цим договором плату.

На виконання умов даного договору між сторонами складено акти виконаних робіт, а саме акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000198 від 27 жовтня 2010 року за надання транспортних послуг на загальну суму 6800,00 грн.; акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000209 від 01 грудня 2010 року за надання транспортних послуг на загальну суму 4620,00 грн., та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000007 від 31 січня 2011 року за надання транспортних послуг на загальну суму 2514,00 грн.

За надані транспортні послуги, позивачем здійснено оплату на підставі долучених до матеріалів справи платіжних доручень. На підставі наданих транспортних послуг та здійснених позивачем оплат, перевізником (продавцем) виписано податкові накладні.

Згідно з пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Слід зазначити, що відповідач не звертався до суду із позовом про визнання недійсними договорів, укладених позивачем з ТОВ «Вісан», ПП «Інвест Пром», ПП «Ново Ком». В акті перевірки від 20.08.2012 року не зазначено, чи винесено обвинувальний вирок щодо будь-якої з осіб та чи притягнуто будь-яку з осіб ТОВ «Вісан», ПП «Інвест Пром», ПП «Ново Ком» до кримінальної відповідальності за злочини передбачені ст. 205 та ст. 212 Кримінального кодексу України в частині створення та ведення господарської діяльності.

Суд звертає увагу відповідача, що відповідно до листа ДПА України «Щодо підстав для визнання договорів нікчемними» від 29.09.2010 року №20289/7/16-1617, дані, наведені в декларації, повинні відповідати даним бухгалтерського та податкового обліку платника, отже, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. Наявність же розбіжностей між сумами податкових зобов'язань та податкового кредиту з податку на додану вартість у розрізі контрагентів не є самостійною підставою для визнання правочинів нікчемними.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Стаття 203 ч.5 ЦК України передбачає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, в системному аналізі цих норм для визнання правочину нікчемним повинні бути наступні умови: 1. Наявність самого правочину. 2. Відсутність у сторони (сторін) в момент вчинення правочину спрямування на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. 3. Наявність умислу на вчинення такого правочину.

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини. спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності: правочини спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження, об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна: правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Така правова позиція викладена у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсний».

В процесі розгляду справи, зазначені факти встановлено не було та відповідачем не було надано доказів на підтвердження недотримання сторонами в момент укладення договорів вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання правочинів недійсними.

Окрім цього, з 01 січня 2011 року набули чинності зміни, внесені до ЦК України, зокрема, було викладено частину першу статті 203 у новій редакції та доповнено статтю 228 частиною третьою. На підставі частини 3 статті 228 ЦК України чи статті 207 Господарського кодексу України, доводити недійсність правочинів (господарських зобов'язань) органи державної податкової служби зобов'язані виключно у судовому порядку.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з акту перевірки податкового органу, на момент укладення вищезазначеного договору, сторони були зареєстровані в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та зареєстровані, як суб'єкти підприємницької діяльності. Також, обидва підприємства були зареєстровані як платники податків, а також як платники податку на додану вартість, про що їм видано відповідні свідоцтва.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, товари, які поставлялись позивачу вищезазначеними контрагентами ДП «Квінта-Транс» та ТОВ «Квінта-Груп», а саме електроди в подальшому були поставлені позивачем іншим суб'єктам підприємницької діяльності, про що виписано та складено відповідні видаткові накладні наявні в матеріалах справи, тому слід вважати, що такі товари поставлялись позивачу його контрагентами належним чином під час здійснення господарських операцій.

Згідно п. 7.1. статті Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97-ВР від 03 квітня 1997 року (який діяв до 2011 року) поставка товарів (робіт, послуг) здійснюється за договірними (контрактними) цінами з додатковим нарахуванням податку на додану вартість.

Відповідно до п.п.7.5.1. п.7.5. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Подібні правові норми закраплені і в Податковому кодексі України, який вступив в дію з 01 січня 2011 року, зокрема в пункті 198.2 статті 198 якого передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 даного Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відтак, Законом України «Про податок на додану вартість» та Податковим кодексом України передбачено, що не дозволяють включати до складу податкового кредиту суми, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями або іншими подібними документами відповідно до зазначених законів, а також те, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Позивач не може нести відповідальності за свого контрагента, щодо внутрішньої діяльності свого контрагента відносно трудових відносин з своїми працівниками. Позивач не зобов'язаний перевіряти наявність чи відсутність трудових відносин свого контрагента з його працівниками, а також їх чисельність, оскільки законодавством України не передбачено такого обов'язку для сторони. Така відповідальність контрагента позивача покладається виключно на нього та на органи державної влади, а в разі встановленого порушення контрагентом, правові наслідки настають виключно для нього. Таким чином, позивач не може нести відповідальності за порушення з боку свого контрагента, оскільки, як вже зазначалось вище законодавством України не передбачено такого обов'язку для сторони. Отже, якщо контрагент допустив порушення, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для нього.

Таким чином, позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, та на законних підставах задоволені судом першої інстанції.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 160, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч.1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Тисменицької міжрайонної державної податкової інспекції залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.11.2012 року у справі № 2а-3042/12/0970 без змін .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Довга О.І.

Судді Костів М.В.

Запотічний І.І.