Справа № 806/7958/13-а
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2015 року м. Київ К/800/29943/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі Бухтіярової І.О., Костенка М.І., Приходько І.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Бердичівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області

на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 13.03.2014 року

та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2014 року

у справі № 806/7958/13-а

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Бердичівський хлібозавод» (далі - позивач, ТОВ «Бердичівський хлібозавод»)

до Бердичівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області (далі - відповідач, Бердичівська ОДПІ)

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Бердичівський хлібозавод» звернулось у грудні 2013 року до суду з адміністративним позовом до Бердичівської ОДПІ про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 11.11.2013 року № .

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 13.03.2014 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2014 року, позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач у своїх запереченнях на касаційну скаргу зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, прийнятими з дотриманням норм матеріального та процесуального права, вважає касаційну скаргу відповідача необґрунтованою, а тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Справу розглянуто у попередньому судовому засіданні відповідно до ст. 2201 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в період з 17.10.2013 року по 21.10.2013 року відповідачем проведено документальну виїзну позапланову перевірку позивача з питань достовірності визначення податкового кредиту по фінансово-господарських взаємовідносинах з ТОВ «Ферко» за період з 01.01.2013 року по 31.01.2013 року, за результатами якої складено акт від 24.10.2013 року № 748/2200/33394612, яким зафіксовано встановлені перевіркою порушення позивачем вимог п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України), що призвело до заниження позивачем суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість на 396 220,00 гривень.

На підставі зазначеного акту відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 11.11.2013 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 396 220,00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 198 110,00 гривень.

Суди першої та апеляційної інстанцій вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, з чим погоджується суд касаційної інстанції, виходили з наступних мотивів.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема, з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України (п. 185.1 ст. 185 ПК України).

Положеннями п. 198.3 ст. 198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України ) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За змістом п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При цьому, відповідно до п. 201.4 ст. 201 ПК України, податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12.10.2012 року між позивачем (покупець) та ТОВ «Ферко» (постачальник) укладено договір поставки, за умовами якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти й оплатити олію соняшникову нерафіновану українського походження врожаю 2012 року на умовах, що передбачені цим договором.

При цьому, встановлено, що перехід права власності на товар від постачальника до покупця відбувається в момент передачі накладної проти довіреностей, а приймання товару покупцем відбувається в день відвантаження за участю уповноважених представників сторін у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Так, на підтвердження реального здійснення зазначеної господарської операції позивачем долучено до матеріалів справи копії актів прийому-передачі товару, видаткових та податкових накладних, платіжних доручень. Разом з тим, позивачем долучено до матеріалів справи копії наказу про відрядження, дорожнього листка легкового автомобіля, посвідчення про відрядження, звіту про використання коштів, виданих на відрядження, довіреності на отримання товарів від ТОВ «Ферко», при дослідженні яких судами попередніх інстанцій встановлено відбуття директора ТОВ «Бердичівський хлібозавод» у м. Херсон та м. Южний Одеської області для приймання-передачі товару.

В подальшому придбану у ТОВ «Ферко» олію соняшникову нерафіновану українського походження врожаю 2012 року позивачем (комітент) реалізовано на експорт з України за договором комісії з ТОВ «Вторметекспорт» (комісіонер), зокрема, останнім реалізовано зазначений товар Компанії «Альфа Трейдинг Лімітед», що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями договору комісії, актів прийому-передачі товару на комісію, звіту комісіонера, акту наданих послуг, податкової накладної, митної декларації та контракту.

Так, судами попередніх інстанцій при дослідженні долучених позивачем до матеріалів справи документів встановлено, що такі є первинними документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та ПК України та підтверджують реальність спірної господарської операції, а тому є належною підставою для бухгалтерського та податкового обліку позивача.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачем правомірно віднесено до складу податкового кредиту за січень 2013 року суми податку на додану вартість в розмірі 396 220,00 гривень, а тому збільшення суми грошового зобов'язання по податку на додану вартість по таким господарським операціям є необґрунтованим.

Враховуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій правомірно скасували спірне податкове повідомлення-рішення.

За таких обставин та з урахуванням вимог ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ст. 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 220-231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Бердичівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області - відхилити.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 13.03.2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2014 року у справі № 806/7958/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути переглянута з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: підпис (підпис) І.О. Бухтіярова
Судді: підпис (підпис) М.І. Костенко
Помічник судді підпис (підпис) І.В. Приходько З оригіналом згідно З оригіналом згідно