Справа № 2а-11750/11/2670
Суддя: Чалий С.Я.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/41293/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі суддів:

Чалого С. Я.

Гончар Л.Я.

Конюшка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), третя особа Святошинська районна у м.Києві державна адміністрація про зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и л а :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2012 року залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2012 року відмовлено в позові ОСОБА_4 до виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) про зобов'язання відповідача вчинити дії по видачі акта індивідуальної дії, а саме розпорядження щодо надання суміжного приміщення - кімнати АДРЕСА_1 у користування позивача на сім'ю з трьох осіб.

Не погоджуючись з зазначеними судовими рішеннями, позивач звернулася з касаційною скаргою та просить їх скасувати, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом касаційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами та підтверджується наявними у справі матеріалами, на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 23 січня 2006 року №68 «Про використання жилих приміщень в будинку АДРЕСА_1 в Святошинському районі» позивачу на сім'ю з двох осіб видано ордер від 02 лютого 2007 року №35 серії А на жиле приміщення, яке складається з однієї кімнати в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_2. За вказаною адресою позивач проживає разом із сином та батьком.

Згідно довідки відділу обліку та розподілу житлової площі Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 жовтня 2011 року №683 позивач у складі сім'ї з трьох осіб (вона, син та батько) перебуває на квартирному обліку з 13 жовтня 2003 року у загальній черзі.

У зв'язку з потребою поліпшення житлових умов та звільненням в комунальній квартирі, де проживає позивач, кімнати № 5, на зайняття якої ніхто із мешканців квартири не претендує, позивач звернулася до голови Київської міської державної адміністрації з листом від 11 березня 2011 року про вжиття необхідних заходів щодо визнання за нею права користування житловою площею в указаній кімнаті, зокрема, шляхом внесення змін до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 23 січня 2006 року № 68.

Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розглянуло зазначене звернення позивача та листом від 01 квітня 2011 року № 044/24-1426 повідомило їй про відсутність підстав для надання в користування кімнати №5.

Відмовляючи в задоволенні вказаних позовних вимог, суди попередніх інстанцій вказали, що позивач не відноситься до осіб, яким житлове приміщення має надаватись першочергово або позачергово.

Колегія суддів вказує на передчасність зазначених висновків судів з огляду на таке.

Приписи пункту 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України встановлюють правило про захист прав, зокрема, що виникають із житлових відносин, у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суди всіх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на те, що в цьому випадку неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом».

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 2 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції визнає законні судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що втратили законну силу, і закриває провадження у справі, якщо після їх ухвалення виникли обставини, які є підставою для закриття провадження у справі, та ці судові рішення ще не виконані.

Враховуючи, що спірні правовідносини було розглянуто судами в порядку, передбаченому КАС України, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій слід визнати такими, що втратили законну силу і закрити провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 228, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

У Х В А Л И Л А :

Визнати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2012 року такими, що втратили законну силу.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), третя особа Святошинська районна у м.Києві державна адміністрація про зобов'язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку ст.ст. 235-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: