Справа № 817/2598/13-а
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року м. Київ К/800/6042/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Бившевої Л.І.,

Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Сарненської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області (далі - ДПІ) на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, як фізичної особи-підприємця, до ДПІ,

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ № та № від 12.07.2013 року.

Зазначила, що висновки контролюючого органу є безпідставними, оскільки вони не підтверджуються чинним законодавством та спростовуються наявними у ОСОБА_2 первинними документами, оформленими відповідно до вимог чинного законодавства України, акт перевірки не містить жодного посилання на первинні документи ОСОБА_2 та не містить аналізу їх змісту.

18 вересня 2013 року постановою Рівненського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2014 року, позов задоволено.

Податкові повідомлення-рішення ДПІ № та № від 12.07.2013 року визнані протиправними та скасовані.

ДПІ звернулася із касаційною скаргою про скасування постанови Рівненського окружного адміністративного суду та ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суду і ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 11.06.2013 року до 17.06.2013 та з 18.06.2013 року до 19.06.2013 року ДПІ здійснила документальну планову виїзну перевірку господарської діяльності ОСОБА_2 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1.04.2010 року до 31.12.2012 року, за наслідками якої 27.06.2013 року був складений акт перевірки.

У акті перевірки зазначено, що ОСОБА_2 у порушення вимог п.,п. 138.1, 138.2, 138.4 ст. 138, п.,п. 177.2, 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України - занизила оподаткований дохід за 2012 рік, у розмірі 162 655,00 грн.; п. 18.1 ст. 18, п. 51.1 ст. 51, пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163, пп. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України та положень Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України № 1020 від 24.12.2010 року, - подала до податкового органу не в повному обсязі податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку за формою №1ДФ і сум утриманого з них податку за І-IV квартали 2012 року; п. 199.1 ст. 199 Податкового кодексу України - занизила податок на додану вартість за 2012 рік, у розмірі 8 131,00 грн., у тому числі за грудень 2012 року, в розмірі 8 132,00 грн., та завищила задекларовані від'ємні значення на суму 2 062,00 грн.; а також п. 57.1 ст. 57 Податкового кодексу України у частині несвоєчасної сплати узгодженого податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності із затримкою сплати до 30 календарних днів, у розмірі 78,20 грн.

12 липня 2013 року ДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення: № щодо збільшення ОСОБА_2 грошового зобов'язання з податку на додану вартість, 10 165,00 грн., у тому числі 8 132,00 грн. - основного платежу, 2 033,00 грн. - штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та № про збільшення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, у розмірі 26 103,12 грн.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 10.06.2004 року ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець Сарненською районною державною адміністрацією Рівненської області, перебуває на обліку в органах державної податкової служби з 11.06.1994 року, зареєстрована платником податку на додану вартість відповідно до свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість від 27.01.2012 року.

Приймаючи податкове повідомлення-рішення № 2 від 12.07.2013 року ДПІ виходила з того, що фізична особа-підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування, не має права відносити суми на проведення поточного ремонту будівель, які використовуються в господарській діяльності, до валових витрат при визначенні суми податкового зобов'язання із податку з доходів фізичних осіб.

Для підтвердження використання ОСОБА_2 будівлі АДРЕСА_1 у власній підприємницькій діяльності вона надала свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно, договір оренди та акт приймання-передавання приміщення в оренду.

Відповідно до п.,п. 177.2, 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III Податкового Кодексу.

Згідно з пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно зазначили, що бухгалтерський облік основних засобів ОСОБА_2 ведеться відповідно до типових форм передбачених наказом Міністерства статистики № 352 від 29.12.1995 року.

Відповідно до пп. 17.1.3 п. 17.1 ст. 17 Податкового кодексу України платник податків має право обирати самостійно, якщо інше не встановлено цим Кодексом, метод ведення обліку доходів і витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України» суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

З аналізу норм зазначеної статті випливає, що надаючи право фізичній особі-підприємцю вести спрощений облік доходів і витрат, одночасно не позбавляє ОСОБА_2 права вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації та витрат на утримання основних засобів.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з пп. 138.8.5 п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

До складу загальновиробничих витрат включаються: амортизація основних засобів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення; амортизація нематеріальних активів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення; витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення; витрати на опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення та інші послуги з утримання виробничих приміщень.

Відповідно до пп. 14.3.1 п. 14.3 ст. 14 Податкового кодексу України амортизація - систематичний розподіл вартості основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів, що амортизується, протягом строку їх корисного використання (експлуатації).

Згідно з ст. 144 Податкового кодексу України амортизації підлягають витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів, що перевищують 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів, що підлягають амортизації, на початок звітного року.

Відповідно до п. 146.12 ст. 146 цього Кодексу сума витрат, що пов'язана з ремонтом та поліпшенням об'єктів основних засобів, у тому числі орендованих або отриманих у концесію чи створених (збудованих) концесіонером у розмірі, що не перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок звітного року, відноситься платником податку до складу витрат.

Суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що обґрунтування ДПІ про відсутність у ОСОБА_2 права здійснювати облік основних засобів, та у зв'язку з цим включати до валових витрат витрати, що не перевищують 10% вартості основних фондів, а також витрати у вигляді амортизаційних відрахувань за основними засобами, які використовуються нею у підприємницькій діяльності, є безпідставними.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Податковий кредит згідно звітного відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх

імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України.

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що в матеріалах адміністративної справи містяться докази того, що зазначене нерухоме майно ОСОБА_2 використовує в своїй підприємницькій діяльності, придбанні будівельні матеріали для ремонту нерухомого майна були також використані у підприємницькій діяльності на підставі чого ОСОБА_2 правомірно включила до складу податкового кредиту податок на додану вартість.

Висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позову є обґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення ухваленні з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Сарненської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області відхилити.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2013 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Бившева Л.І.

Юрченко В.П.