Справа № 2а/0470/5501/12
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" лютого 2015 р. м. Київ К/9991/71637/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Кочана В.М.,
Олексієнка М.М., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Бі» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, за касаційною скаргою Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 6 листопада 2012 року, -

в с т а н о в и в :

У травні 2012 року Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося в суд з позовом, у якому просило стягнути з ТОВ «Бі» адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2011 році, у розмірі 16527,59 гривень та пеню за порушення термінів сплати цих санкцій у розмірі 89,37 гривень

На обґрунтування позову послалося на те, що ТОВ «Бі» в порушення статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХII (далі - Закон № 875-ХII) не забезпечило установленого законодавцем нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а відтак відповідно до статті 20 цього Закону відповідач має сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2012 року позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «Бі» на користь Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 16527,59 гривень та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 89,37 гривень.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 6 листопада 2012 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2012 року скасовано, прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало касаційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 6 листопада 2012 року та залишити в силі постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2012 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи та іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ «Бі» 29 лютого 2012 року до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2011 рік за формою № 10-ПІ, відповідно до якого середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу складає 29 осіб. Кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону № 875-ХII, становить 1 особу, однак фактично протягом 2011 року в ТОВ «Бі» інваліди не працювали.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не вжив усіх необхідних заходів щодо недопущення господарського правопорушення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач здійснив усі передбачені чинним на момент виникнення спору законодавством заходи, спрямовані на працевлаштування інвалідів на своєму підприємстві, а тому на нього не може бути покладена відповідальність, передбачена статтею 20 Закону № 875-ХІІ.

Частиною 3 статті 18 Закону № 875-ХII встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 19 Закону № 875-XII для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Згідно частини 1 статті 20 вказаного Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Відповідно до частини 4 статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1991 року № 803-XII (чинного на час виникнення спірних відносин) підприємства, установи і організації незалежно від форми власності зобов'язані щомісяця подавати місцевим центрам зайнятості адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, а саме неподання звітів за формою № 3-ПН про наявність вакансій для інвалідів державній службі зайнятості за спірний період, є порушенням вищезгаданих норм матеріального права та підставою для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач звіти за формою № 3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів до Ленінського центру зайнятості подавав лише з січня по червень 2011 року.

Отже, ТОВ «Бі» не виконано у повному обсязі обов'язок по інформуванню щодо створення робочих місць та наявності вакансій для працевлаштування інвалідів. Тобто, відповідач не вжив необхідних заходів, передбачених законодавством, чинним на момент виникнення спірних відносин, щодо недопущення правопорушення у сфері господарювання.

За таких обставин колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача щодо стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтею 20 Закону № 875-XII, та пені за порушення терміну їх сплати є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки відповідачем не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2011 році.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 листопада 2013 року у справі № 21-397а13.

Однак, вищевказане не було враховано судом апеляційної інстанції, який ухвалив помилкове рішення про скасування постанови суду першої інстанції і відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 6 листопада 2012 року - скасувати.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2012 року у справі за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бі» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені - залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Кочан В.М.

Олексієнко М.М.