Справа № 1504/107/2012
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2015 р.м.ОдесаСправа № 1504/107/2012

Категорія: 5.1.1 Головуючий в 1 інстанції: Курта Л.С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Зуєвої Л.Є.,

суддів Шевчук О.А. та Федусика А.Г.

при секретарі Кучмій І.В.

за участю:

апелянта - ОСОБА_1,

представника відповідача - Мураховського А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Березівського районного суду Одеської області від 16.07.2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Тростянецької об'єднаної державної податкової інспекції у Вінницькій області, 3-тя особа: Головне управління державної казначейської служби України у Вінницькій області про визнання протоколу неправомірними, незаконними, відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Тростянецької об'єднаної державної податкової інспекції у Вінницькій області, 3-тя особа: Головне управління державної казначейської служби України у Вінницькій області про визнання протоколу неправомірними, незаконними, відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що незаконними діями посадових осіб Тростянецької об'єднаної державної податкової інспекції у Вінницькій області йому спричинена матеріальна та моральна шкода, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх законних прав.

Постановою Березівського районного суду Одеської області від 16.07.2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У зв'язку з чим в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із задоволенням позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 січня 2001 року працівником податкової міліції Тростянецької об'єднаної державної податкової інспекції у Вінницькій області було затримано автомашину «ЗІЛ- 131», реєстраційний номер 151 15 ОВ, яка належала ОСОБА_4 та складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 №231839 за ст. 164 КУпАП.

Постановою судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 26 січня 2001 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.164 КУпАП.

Постановою Вінницького обласного суду від 19 червня 2001 року постанову судді Тростянецького районного суду від 26.01.2001 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.164 КУпАП скасовано, а справа провадженням закрита на підставі п. 1 ст.247 КУпАП.

15.08.2001 року ОСОБА_1 прибув на автостоянку на забрав автомашину «ЗІЛ-131», реєстраційний номер 151 15 ОД, яка належала ОСОБА_4 у зборі.

Таким чином 15.08.2001 року ОСОБА_1 бачив у якому стані знаходилася автомашина і у разі порушення його прав мав законні підстави звернутися до суду за захистом своїх прав.

Але він звернувся з адміністративним позовом до Березівського районного суду Одеської області про визнання дій протиправними та стягнення моральної та матеріальної шкоди лише 28.02.2010 року.

26.01.2001 року постановою Тростянецького районного суду Вінницької області заявника було притягнуто до адміністративної відповідальності. Суд конфіскував 1 400 кг пшеничної муки та 3000 кг пшеничних висівок та повернув заявнику 500 кг насіння пшениці.

Конфісковане майно було відвантажено на території хлібокомбінату та після винесення рішення суду працівниками податкової міліції було запропоновано заявнику забрати автомобіль та 500 кг насіння пшениці. Заявник відмовився забрати майно та повідомив, що має намір оскаржити рішення суду.

Працівники податкової міліції в присутності свідків склали акт про відмову заявника забрати належне йому майно. Автомобіль було опечатано та поставлено на платну стоянку.

19.06.2001 року Вінницький обласний суд скасував постанову Тростянецького районного суду від 26.01.2001 р. та закрив провадження у справі.

15.08.2001 року, аж через два місяці після закриття провадження у справі, заявник прибув на автостоянку та забрав автомобіль. Також заявник написав розписку, де зазначив, що автомобіль отримав в цілісному та укомплектованому стані, та претензій до працівників податкової міліції не має

14.01.2002 року та 25.02.2002 року заявник звертався до голови Державної податкової адміністрації України зі скаргами на дії працівників Тростянецької податкової міліції щодо пошкодження його майна та вимагав відшкодувати моральну та матеріальну шкоду (додаток 3).

Державною Податковою адміністрацією України заявнику було надіслано відповідь, де було роз'яснено порядок отримання коштів за конфісковану продукцію, а також повідомлено, що питання про відшкодування моральної і матеріальної шкоди повинні розглядатись у суді

Також за скаргами заявника було проведено службову перевірку. Про результати перевірки було повідомлено голові Державної податкової адміністрації України .

28.02.2010 року мати та син ОСОБА_1 звернулися з адміністративним позовом до Березівського районного суду Одеської області про визнання дій протиправними та стягнення моральної та матеріальної шкоди .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла і ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 26 квітня 2011 року провадження за її позовом до відповідача у зв'язку зі смертю позивачки було закрито. Згідно свідоцтва про спадщину за заповітом від 08.06. 2012р. ОСОБА_1І успадкував автомобіль-фургон ЗИЛ 131, 1977 року випуску, реєстраційний номер 15115ОВ.

Дослідивши доводи апеляційної скарги стосовно обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1, з урахуванням уточнень адміністративного позову та законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відповідно до якої підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

Право на відшкодування такої шкоди виникає у випадках передбачених ст.2 зазначеного Закону, а саме:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

2) закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину;

3) відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Даний Закон передбачає вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди громадянину завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Основним критерієм для відшкодування такої шкоди є незаконність дій вищезазначених органів.

При цьому що під час вирішення питання про відшкодування шкоди суд повинен встановити наступні факти:

1) дії посадових осіб, якими було завдано шкоду, повинні бути неправомірними;

2) необхідно встановити характер шкоди, заподіяної діями посадових осіб, а саме: у чому полягають фізичні та психологічні страждання позивача;

3) причинний зв'язок між заподіяною шкодою та неправомірними діями посадових осіб.

Крім того, цим законом передбачено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено до стягнення розмір матеріальної шкоди в сумі 574 336 грн. яка складається з 488 750 грн. - оренди автомобіля за 10 років, попередньої вартості ремонту автомобільної будки - 4230 грн., попередньої вартість ремонту автомобіля ЗІЛ-131 державний номер 151150В - 76372 грн., транспортування двигуна - 1000 грн., ремонт двигуна - 500 грн., транспортуванні фургона до м. Одеси для проведення ремонту 1000 грн., вартості акумуляторної батареї 1000 грн., вартості бензину А-92 - 1484 грн.

Автомобіль ЗІЛ-131 державний номер НОМЕР_1, який належав гр. ОСОБА_5, 1977 року випуску, на момент затримання автомобіль перебував в експлуатації 24 роки.

На платній автостоянці м. Ладижин Вінницької області він знаходився з 22.01.2001 року по 15.08.2001 року, хоча позивачу було запропоновано забрати автомобіль ще 26.01.2001 року, однак він відмовився.

Під час отримання автомобіля 15.08.2001 року позивач не зазначив у своїй розписці про отримання машини про наявність будь-яких пошкоджень та розукомплектування деталей автомобіля, він розписався про отримання автомобіля без будь-яких зауважень .

Таким чином, починаючи з 15.08.2001 року автомобіль був повернутий позивачеві та знаходився у його вільному користуванні. Доказів наявності будь-яких перешкод щодо користування цим транспортним засобом з боку відповідачів на протязі 13 років до моменту подачі позову у матеріалах справи відсутні так само і відомості стосовно того, що цей автомобіль дійсно не експлуатувався позивачем.

Наявні у т.2 на а.с.90-95 копії документів ніяким чином не доводять та не підтверджують суму заявленої матеріальної шкоди, оскільки довідка «Одеського автоцентру КАМАЗ» б/н від 14.03.2012 р. свідчить про вартість ремонту автомобіля станом на 2012 рік, а не на момент повернення позивачу у 2001 році цього автомобіля.

Крім того у переліку робіт по ремонту фургона на шасі ЗІЛ-131, складений ТОВ «Автозбиральне виробництво» від 25.04.2006 року не зазначено відносно якого саме автомобіля зроблений цей перелік, на замовлення якої особи, не зазначено ні державного номера, ні номера кузова та шасі автомобіля, тому цей лист з переліком ремонтних робіт в розумінні ст.70 КАС України є не належним доказом, оскільки цей він не містить інформацію щодо предмету доказування.

Крім того фотографії, які позивач надає в якості доказів, не містять інформації де і в який час вони були відзняті, а також які саме пошкодження автомобіля на них зафіксовані встановити не можливо .

Позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди ОСОБА_1 також обґрунтовує договором оренди автомобіля «ЗІЛ-131», укладеним між ним та його матір'ю ОСОБА_4 20 січня 2001 року.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Але вказаний договір, починаючи з 2003 року, не відповідав вимогам законодавства, так як він був укладений з порушенням ч.2 ст.799 ЦК України, яка передбачає, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Так як ОСОБА_4 являлась фізичною особою, то вказаний договір повинен бути нотаріально посвідчений, а за відсутності належно оформленого договору позивач не мав права експлуатувати автомобіль .

Таким чином, оскільки договір про оренду транспортного засобу відповідно до закону підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, то він вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення, а оскільки цей договір не був належним чином переукладений, то відповідно він не породив ніяких юридичних наслідків.

З огляду на викладене судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо не доведеності та необґрунтованості позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди в сумі 574 336 грн.

Що стосується вимог щодо стягнення моральної шкоди, судова колегія вважає зазначити наступне.

Довідки, надані ОСОБА_1 у обґрунтування позовних вимог про стягнення на його користь моральної шкоди у сумі 500 000 гривень довідки про те, що він знаходився на лікуванні у ОПЛ № 3 не доводять того, що є причинний зв'язок між затриманням автомашини, яка належала ОСОБА_4, та його хворобою. Так із довідок, виданих ОПЛ № 3 вбачається, що він знаходився на лікуванні у даному лікувальному закладі з 27 квітня 2001 року по 03 травня 2001 року та з 1 серпня 2001 року по 30 серпня 2001 року. Але з зазначених довідок не вбачається у зв'язку з чим позивач перебував на лікуванні, з яким діагнозом та в який спосіб затримання його автомобіля пов'язано з перебуванням у цьому лікувальному закладі .

Крім того, ОСОБА_1 отримав від Тростянецької податкової інспекції Вінницької області у м. Ладижин Вінницької області автомашину НОМЕР_2 15.08.2001 року, тобто у період находження на стаціонарному лікуванні у лікарні у с. Завадовка Березовського району Одеської області. Позивач самостійно приїхав за автомобілем , після чого керуючи автомобілем, повернувся до місця свого проживання.

Той факт, що ОСОБА_1 отримав вказану автомашину 15.08.2001 року підтверджується рішенням Європейського суду з прав людини від 12.03.2009 року № 20347/03.

Листом урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини позивача було повідомлено про набуття цього рішення 12.06.2009 року статусу остаточного та роз'яснено процедуру стягнення коштів, які присуджені в якості сатисфакції та необхідності звернення до Верховного суду України з заявою про перегляд за винятковими обставинами справи, в порядку ст.237 КАС України.

Однак не зважаючи на ці роз'яснення, ОСОБА_1 звернувся до Верховного суду України с заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Верховного суду України від 20.01.2010року у прийнятті такої заяви було відмовлено.

Після чого позивач 25.02.2010р. звернувся з новим позовом до суду про визнання дій протиправними та стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції представник Тростянецької ОДПІ наполягав на закритті провадження у справі, оскільки вважав що відповідно до ст.10 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» процедура відновлення порушеного права повинна відбуватися через перегляд справи за винятковими обставинами, а не шляхом подачі нового позову до суду.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що не зважаючи на те, що суд першої інстанції прийнявши до провадження та розглянувши зазначений позов по суті не в процедурі перегляду за винятковими обставинами, порушив норми процесуального права, однак з врахуванням висновків Європейського суду з прав людини щодо порушення прав позивача на доступ до суду та пропорційності до законної цілі, яку він переслідує, судова колегія вважає що ці процесуальні порушення не призвели до прийняття невірного рішення та суд першої інстанції реально, а не формально, дотримався вимог ст.6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо забезпечення достатнього рівня доступу для забезпечення прав ОСОБА_1 на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Стосовно визнання дій відповідачів протиправними судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції в цій частині також обґрунтовані з огляду на те, що постановою Вінницького обласного суду від 19.08.2001 року скасована постанова Тростянецького районного суду Вінницької області від 26.01.2001 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.164 КУпАП, при цьому підставою для такого рішення стало не наявність протиправних дій відповідача, а відсутність доказів систематичного продажу ОСОБА_1 товару та відсутність складу правопорушення, передбаченого ст.164 КУАП України.

З огляду на викладене апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, зазначених у рішенні суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 200 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195,196,198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Березівського районного суду Одеської області від 16.07.2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано 09.02.2015 року

Головуючий: суддя Л.Є.Зуєва

суддя О.А.Шевчук

суддя А.Г.Федусик