Справа № 816/3626/14
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 р.Справа № 816/3626/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Тацій Л.В.

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2014р. по справі № 816/3626/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Миргородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги, рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ФОП ОСОБА_1, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Миргородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області, в якому просив визнати незаконними та скасувати податкові повідомлення - рішення №, № , № від 02.09.2014, вимогу про сплату боргу № Ф від 11.08.2014, рішення про застосування штрафних санкцій № від 02.09.2014 року.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2014р. по справі № 816/3626/14 позов залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з даним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у скарзі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, наполягаючи на законності і обґрунтованості постанови суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець 19.02.2007 (а.с. 8 т.1).

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АЄ № 131979 станом на 26.12.2012 основними видами діяльності позивача були: 71.12 - діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; 46.71 - оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами; 33.12 - ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення; 33.14 - ремонт і технічне обслуговування електричного устаткування; 33.20 - установлення та монтаж машин і устаткування; 46.12 - діяльність посередників у торгівлі паливом, рудами, металами та промисловими хімічними речовинами; 49.41 - вантажний автомобільний транспорт (а.с. 8 т.1).

У період, охоплений перевіркою, позивач перебував на загальній системі оподаткування, був зареєстрований платником податку на додану вартість відповідно до свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість № 100237528, виданого Шишацьким відділенням Миргородської ОДПІ 28.07.2009, індивідуальний податковий номер НОМЕР_3 (а.с. 25 т.2).

Вказані обставини сторонами визнаються, а тому в силу ч. 3 ст. 72 КАС України не доказуються перед судом.

З матеріалів справи слідує, що у період з 15.07.2014 по 04.08.2014 посадовими особами Миргородської ОДПІ проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 по 31.12.2013 р.

Результати перевірки оформлені актом від 11.08.2014 №1155/16-20-17-02-14//115 (а.с. 9 -18 т.1)

У вказаному акті перевірки контролюючим органом відображено висновок про порушення позивачем приписів: - п. 138.1 ст. 138, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено ПДФО з підприємницької діяльності за 2013 рік на суму 4493 грн.; п.п.1.2 п. 1 ст. 7, п. 11 ст. 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", в результаті чого занижено нарахування єдиного соціального внеску за 2013 рік в сумі 10394 грн.; п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.11 ст.201 Податкового кодексу України України, у результаті чого занижено податок на додану вартість за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 на загальну суму 2437 грн.; п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, а саме не утримано та не перераховано податок на доходи фізичних осіб із заробітної плати в сумі 495 грн.; п. 51.1 ст. 51 Податкового кодексу України в частині не відображення сум податку в податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податків за формою №1-ДФ, за ІІІ та ІV квартали 2013 року.

На підставі акту перевірки Миргородською ОДПІ прийнято податкові повідомлення - рішення: від 02.09.2014 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем в розмірі 2436,96 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 609,24 грн. (а.с. 22 т.1), від 02.09.2014 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку з фізичних осіб за основним платежем в розмірі 4493,20 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 1123,30 грн. (а.с. 22 т.1); від 02.09.2014 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи найманих працівників за основним платежем в розмірі 495 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 1143,75 грн. (а.с. 23 т.1); вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф від 11.08.2014 зі сплати єдиного внеску на суму 10394,28 грн. (а.с. 21 т.1); рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зорів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 02.09.2014, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 519,72 грн. (а.с. 24 т.1)

Не погодившись із вказаними податковими повідомленнями - рішеннями, вимогою, рішенням про застосування штрафних санкцій, позивач оскаржив їх до суду.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, які покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірних правових актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, колегія суддів виходить з наступного.

Щодо податкового повідомлення - рішення від 02.09.2014 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку з фізичних осіб за основним платежем в розмірі 4493,20 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 1123,30 грн.

З дослідженого акту перевірки слідує, що фактичною підставою для прийняття податкового повідомлення - рішення від 02.09.2014 № слугували висновки про порушення позивачем вимог п. 138.1 ст. 138, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України у зв'язку із завищенням суми валових витрат на 29 954,68 грн., що у свою чергу призвело до заниження податку з доходів фізичних осіб загалом в розмірі 4493,20 грн.

Завищення валових витрат, на думку контролюючого органу, мало місце у зв'язку із включенням ФОП ОСОБА_1 до декларації про майновий стан та доходи за 2013 рік, витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей, що були використані не у господарській діяльності, а саме, вартості будівельних робіт та матеріалів на суму 16173,64 грн., вартості палива, використаного для легкового автомобілю на суму 13781,04 грн. (а.с. 13 т.1).

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, які обрали спрощену систему оподаткування, визначено статтею 177 Податкового кодексу України.

За приписами пунктів 177.1. - 177.4 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Так, підпунктом 138.1.1. пункту 138.1. статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку;

Згідно пункту 138.2. статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З системного аналізу наведених норм податкового законодавства слідує, що фізична особа-підприємець має право включити до складу витрат відповідні суми, підтверджені розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, які безпосередньо пов'язані з отриманням доходів та господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця, і які підпадають під перелік витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що згідно пункту 177.10. статті 177 Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Наказом Державної податкової адміністрації України від 24.12.2010 № 1025 затверджено форму Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення.

Відповідно до пункту 2 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом ДПА від 24.12.2010 № 1025 (надалі - Порядок № 1025), самозайняті особи повинні придбавати та оформлювати Книгу самостійно. Книга має вигляд зошита чи блокнота. Прошнурована з пронумерованими сторінками Книга безоплатно реєструється в органі державної податкової служби за основним місцем обліку самозайнятої особи.

Згідно пункту 4 Порядку № 1025 фізичні особи - підприємці, зареєстровані як платники податку на додану вартість, не включають до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів, наданих робіт та виконаних послуг.

Пунктом 5 Порядку № 1025 встановлено, що дані Книги використовуються самозайнятою особою для заповнення податкової декларації за звітний податковий період (рік).

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481 (набрав чинності 18.10.2013) визнано таким, що втратив чинність наказ ДПА України від 24.12.2010 № 1025 та затверджено форму Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядок її ведення".

Відповідно до пункту 2 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481 (надалі - Порядок № 481) Книга ведеться за вибором платника податку в паперовому або електронному вигляді.

Пунктами 3, 4 Порядку № 481 передбачено, що у разі обрання самозайнятою особою ведення Книги у паперовому вигляді:

1) самозайнята особа зобов'язана подати до контролюючого органу за основним місцем обліку примірник Книги, на титульному аркуші якої зазначаються: прізвище, ім'я та по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), податкова адреса, номер та дата свідоцтва про право на здійснення незалежної професійної діяльності (за наявності);

2) книга прошнурована, пронумерована, безоплатно реєструється в контролюючому органі. Книга засвідчується підписом керівника або заступника контролюючого органу та скріплюється печаткою;

3) записи у Книзі виконуються розбірливо чорнилом темного кольору або кульковою ручкою. Внесення виправлень здійснюється шляхом нового запису, який засвідчується підписом самозайнятої особи;

4) у разі необхідності реєстрації нової Книги протягом податкового (звітного) періоду записи в ній продовжуються наростаючим підсумком, а попередня Книга залишається у самозайнятої особи.

В силу вимог пункту 9 Порядку № 481 дані Книги заповнюються у гривнях з копійками та використовуються самозайнятою особою для заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи.

Отже, заповнення фізичною особою-підприємцем податкової декларації про майновий стан і доходи здійснюється на підставі даних Книги обліку доходів та витрат, яка зареєстрована у податковому органі у встановленому законодавством порядку.

При цьому, контролюючим органом встановлено та відображено у акті перевірки, що Книга обліку доходів і витрат позивача не велася відповідно до вимог чинного законодавства, не була зареєстрована у Шишацькому відділенні Миргородської ОДПІ (а.с. 12 т. 1).

Таким чином, вказана Книга не є належним доказом формування позивачем доходів та витрат, а відтак податковим органом під час перевірки самостійно встановлено структуру витрат позивача, відображених у податковій декларації про майновий стан і доходи.

Щодо висновків податкового органу про завищення позивачем витрат у зв'язку з включенням до їх складу вартості придбаних будівельних матеріалів і послуг в сумі 16 173,64 грн. та вартості палива, використаного для легкового автомобілю на суму 13 781,04 грн., колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що будівельні матеріали придбані позивачем у ТОВ "Астор", ТОВ "Скайтек", ТОВ "Синтек-М", ТОВ "Мілана", ПП "Будімпекс", ТОВ "Епіцентр К", ФОП "Маренич з метою ремонту та облаштування гаражного приміщення за адресою АДРЕСА_2.

Факт придбання позивачем вказаних матеріалів підтверджується видатковими, податковими накладними (а.с. 96 - 102, 108 - 109, 111 т. 1).

На підставі укладеного договору будівельного підряду №28/10/13 від 28.10.2013 ПП ОСОБА_3 виконано будівельні роботи на суму 4500 грн. (без ПДВ) по ремонту даху (заміна шиферу за закладки двох фронтонів будівлі) гаражу за адресою АДРЕСА_2.

На підтвердження виконання вказаного договору позивачем надано акти виконаних робіт №1 від 10.11.2013 на суму 2700 грн. та №2 від 30.11.2013 на суму 1800 грн., всього на суму 4500 грн. (а.с. 133 - 134 т.1).

В обґрунтування правових підстав віднесення витрат з ремонту гаражу до витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, позивач посилається на укладений з ОСОБА_4 договір №10/01/11 безоплатного користування майном - будівлею гаражу за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 92 - 93 т.1). В апеляційній скарзі позивач зазначає, що використовує приміщення для утримання та ремонту власних транспортних засобів.

Разом з тим, перевіркою встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно від 31.07.2014 відомості у вказаних Реєстрах щодо нерухомого майна ОСОБА_4 (Орендодавця за договором, на який посилається позивач) відсутні (а.с. 60 т. 2).

В апеляційній скарзі, позивач зазначив, що гараж був побудований ОСОБА_4 на земельній ділянці, на якій знаходяться незавершений будівництвом житловий будинок із господарськими спорудами, придбаний ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 23.10.2006.

Колегія суддів, надаючи оцінку вказаним доводам позивача, зазначає, що згідно вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбала незавершений будівництвом жилий будинок готовністю 8 %, розташований на неприватизованій земельній ділянці, що знаходиться в АДРЕСА_2, та складається в цілому з: житлового будинку 8 % готовності, сараю, літньої кухні, огорожі.

Отже, гараж не був предметом зазначеного договору купівлі-продажу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частини 2 статті 331 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час укладення договору про безоплатне користування гаражем) право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною 1 статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Таким чином, право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації.

Частиною 1 статті 761 Цивільного кодексу України визначено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 не набула права власності на гараж за адресою с. Шостаки, вул. Залізнична, 14а, а відтак юридично не могла передати це нерухоме майно позивачу.

За таких обставин, формування позивачем витрат із вартості придбаних будівельних матеріалів і робіт, які використані для ремонту такого гаражу, право користування яким у позивача не виникло у зв'язку з відсутністю права власності на нього у особи, яка його передавала, є безпідставним, з огляду на відсутність зв'язку таких витрат із господарською діяльністю.

Посилання позивача на те, що ним не включалася до витрат вартість металоконструкцій, придбаних у ТОВ "Поліграфічний центр "Скайтек", про що свідчить копія Книги обліку доходів та витрат, колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначена Книга не зареєстрована в податковому органі, велася без дотримання вимог Порядку № 1025 та Порядку № 481, зокрема із зазначенням витрат з урахуванням сум ПДВ, а тому не може бути належним і допустимим доказом доводів позивача.

Доводи позивача, на які він посилається в апеляційній скарзі, про те, що він не мав можливості використати у 2013 році придбані у грудні 2013 році металоконструкції, спростовуються його довідкою про залишки товарно-матеріальних цінностей, наданої під час перевірки, в якій станом на 01.01.2014 вказаний товар серед залишків не вказаний (а.с. 80 т. 1).

Щодо витрат позивача на придбання товару у ТОВ "Палітра" (болти, гайки, шайби, електроди, саморізи, контргайки, свердло тощо), колегія суддів зазначає наступне.

Позивач вказує на те, що ці матеріали були придбані для ремонту автомобілів, які перебувають у його власності (ЗИЛ 130 НОМЕР_5 (а.с. 26 т. 2) та користуванні (ВАЗ НОМЕР_6 (а.с. 26 т.2).

При цьому, із довідки про залишки товарно-матеріальних цінностей позивача вбачається, що ці матеріали були використані до кінця 2013 року. Витрати на придбання цих матеріалів були включені до витрат у декларації про доходи.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що акти списання матеріалів на ремонт автомобілів позивачем не складались, при цьому, беручи до уваги значну кількість придбаних матеріалів, використання їх для ремонту автомобілів з метою господарської діяльності неможливо підтвердити.

Відповідно до пункту 139.1.5. статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням (виготовленням) нематеріальних активів, які підлягають амортизації згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу, з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

Щодо витрат на паливно-мастильні матеріали для легкового автомобілю, колегія суддів зазначає наступне.

Як слідує з матеріалів справи, позивач у періоді, охопленому перевіркою, придбав бензин А-92, А-76 у ПП "ОККО-Нафтопродукт", ТОВ "Татнєфть - АЗС - Україна", що підтверджується копіями податкових накладних та фіскальних чеків (а.с.103 - 105, 107, 112 - 117 т.1).

Крім того, станом на 01.01.2013 позивач мав залишок бензину А-80 кількістю 1131 л, який використаний до 31.12.2013, про що свідчить довідка позивача про залишки товарно-матеріальних цінностей від 22.07.2014 № 11 (а.с. 80 т. 2).

Списання вказаних паливно-мастильних матеріалів здійснювалося позивачем на підставі подорожніх листів службового легкового автомобіля, які складалися щоденно на легковий автомобіль НОМЕР_4 (а.с. 25 - 90 т.1).

Крім того, облік витрат вівся позивачем у картках обліку витрат бензину форми № 41-пп та помісячних матеріальних звітах по ПММ (а.с. 151 - 192 т. 1).

При цьому, довіреність на користування та розпорядження легковим автомобілем НОМЕР_4 видана позивачу лише 09.07.2013, та крім позивача, цей автомобіль надавався за довіреністю також іншим особам - ОСОБА_5, ОСОБА_2 (а.с. 27 т.2).

Документів, що підтверджують правові підстави користування цим транспортним засобом за період з 01.01.2013 по 09.07.2013, позивачем не надано, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що списання паливо-мастильних матеріалів на цей автомобіль за цей період та віднесення їх вартості до витрат є неправомірним.

Посилання позивача на те, що положеннями чинного законодавства не передбачена обов'язковість довіреності на керування транспортним засобом, і позивач міг користуватися транспортним засобом у своїй господарській діяльності за умови наявності оригіналу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, є безпідставними, виходячи з наступного.

Так, дійсно, пунктом 2.1. Правил дорожнього руху, затвердженими постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил - технічний талон); ґ) поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно пункту 2.2. Правил власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Таким чином, Правилами дорожнього руху, які в силу пункту 1.1. встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України передбачена можливість фізичної особи керувати транспортним засобом без довіреності, водночас користування транспортним засобом фізичною особою-підприємцем у своїй господарській діяльності повинно здійснюватися на законній підставі.

Зокрема, параграфом 5 глави 58 розділу ІІІ Книги 5 Цивільного кодексу України визначені особливості найму (оренди) транспортного засобу.

Відповідно до положень статті 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 800 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач самостійно здійснює використання транспортного засобу у своїй діяльності і має право без згоди наймодавця укладати від свого імені договори перевезення, а також інші договори відповідно до призначення транспортного засобу.

Згідно частини 2 статті 801 Цивільного кодексу України витрати, пов'язані з використанням транспортного засобу, в тому числі зі сплатою податків та інших платежів, несе наймач.

Отже, фізична особа-підприємець може віднести до витрат вартість паливно-мастильних матеріалів лише на той легковий автомобіль, який перебуває у його володінні (користуванні) на законній підставі, при цьому за умови, якщо ці витрати пов'язані безпосередньо із здійсненням господарської діяльності.

Досліджуючи наявність зв'язку витрат позивача на паливно-мастильні матеріали, використані для легкового автомобілю НОМЕР_4, із здійсненням господарської діяльності, колегія суддів враховує наступне.

Згідно доводів позивача, легковий автомобіль використовувався у господарській діяльності для зустрічі з контрагентами, поїздок до банківських установ, перевезення малих товарно-матеріальних цінностей для власних підприємницьких потреб, охорони орендованого та власного майна за маршрутами: с. Супрунівка вул.. Нафтовиків, 13 - с. Шостаки вул.. Залізнична, 14 - м. Полтава вул.. Ливарна, 7 - м. Полтава (основний маршрут), АДРЕСА_3 - смт. Шишаки (у період перевірки ДПІ в березні 2013 року), АДРЕСА_3 - м. Миргород (у період перевірки ДПІ в березні 2013 року), с. Супрунівка, вул.. Нафтовиків, 13 - м. Лубни (серпень 2013 зустріч з адвокатом). При цьому позивач зазначив, що послуги з перевезення вантажів та пасажирів не здійснював, доходу від даного виду діяльності не отримував (а.с. 1 т.3).

При цьому, із копій подорожніх листів легкового автомобілю вбачається, що маршрути поїздок у них не зазначені, при цьому пройдена за день відстань вказана загальна як для фізичної особи-підприємця, так і для власних потреб фізичної особи. На звороті деяких подорожніх листів позивачем окремо визначалася відстань, на якій транспортний засіб використовувався для підприємницької діяльності, і відстань використання транспортного засобу для власних потреб /101 - 231 т.2/.

Згідно з наказом Державної служби статистики України від 19.03.2013 № 95 (набрав чинності 16.04.2013) втратив чинність наказ Державного комітету статистики України від 17.02.1998 № 74, яким було затверджено типову форму № 3 "Подорожній лист службового легкового автомобілю" та Інструкцію про порядок застосування подорожнього листа службового легкового автомобіля та обліку транспортної роботи.

Таким чином, з 16.04.2013 суб'єкти господарювання не зобов'язані застосовувати форму № 3 "Подорожній лист службового легкового автомобілю" та можуть застосовувати самостійно виготовлені бланки подорожніх листів, які мають містити обов'язкові реквізити, передбачені Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку №88 від 24.05.95р.

Враховуючи те, що подорожні листи позивача не містили маршрутів поїздок, при цьому включали відстань, пройдену транспортним засобом, як з метою підприємницької діяльності, так і для власних потреб фізичної особи, підстави розмежування якої неможливо встановити із змісту цих листів, крім того, дані цих листів не співпадали із картками обліку витрат бензину форми № 41-пп, суд приходить до висновку, що вказані подорожні листи не можуть бути належним підтвердженням факту використання бензину у господарській діяльності позивача.

Як встановлено судом, перебування у користуванні позивача гаражу за адресою АДРЕСА_2 не підтверджено документально. Гаражний бокс за адресою НОМЕР_7 передано ЗАТ "МБУ-8" в оренду позивачу згідно договору № 1 від 02.12.2011 на 36 місяців (3 роки) (а.с. 29 т.2)

При цьому, всупереч вимогам статей 793, 794 Цивільного кодексу України зазначений договір нотаріально не посвідчений і не зареєстрований, а відтак в силу положень статті 220 Цивільного кодексу України є нікчемним, тобто не створює юридичних наслідків.

Що стосується пункту маршруту АДРЕСА_3, то згідно технічного паспорту та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 знаходиться житлове приміщення (квартира), яка належить позивачу на праві власності (а.с. 110 -111 т. 3).

Доказів переведення квартири в нежитловий фонд з метою здійснення господарської діяльності позивачем не надано. За таких обставин зв'язок усіх зазначених позивачем у поясненнях маршрутів поїздок із господарською діяльністю не підтверджено в ході розгляду справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами зв'язок витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів, які в подальшому списані на використання легкового автомобілю, із його господарською діяльністю, тому суд погоджується з доводами податкового органу щодо завищення таких витрат позивачем.

Таким чином позивачем в ході розгляду справи не спростовано висновок податкового органу про завищення витрат на суму 29 954,68 грн. та відповідно заниження податку з доходів фізичних осіб на 4 493,2 грн (15 %).

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, про те, що відповідач повинен був врахувати також завищення ним доходів у період, охоплений перевіркою, суд оцінює критично, оскільки під час перевірки ревізорами не встановлено порушення вимог Податкового кодексу України в частині завищення доходів, тому суд не може підміняти податковий орган і встановлювати такі порушення, натомість оцінює висновки перевірки, покладені в основу спірних податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, податкове повідомлення- рішення від 02.09.2014 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку з фізичних осіб за основним платежем в розмірі 4493,20 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 1123,30 грн., прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які встановлені чинним законодавством, а відтак позовні вимоги про визнання його незаконним та скасування задоволенню не підлягають.

Перевіряючи правомірність податкового повідомлення - рішення від 02.09.2014 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем в розмірі 2436,96 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 609,24 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, перевіряючими встановлено завищення позивачем податкового кредиту на суму 2437 грн. внаслідок віднесення до податкового кредиту суми податку на додану вартість за операціями з придбання будівельних матеріалів на загальну суму ПДВ 910,37 грн та бензину - А92 на суму ПДВ 1526,63 грн., які не використовувалися ФОП ОСОБА_1 в господарській діяльності.

Між тим позивачем зауважено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі наявності належним чином оформлених податкових накладних, наявність яких не заперечується відповідачем, а відтак, на думку позивача, ним правомірно сформовано податковий кредит за вищевказаними операціями.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З огляду на викладене, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно п. 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Зважаючи на те, що судом в ході розгляду справи не підтверджено зв'язок із господарською діяльністю позивача витрат на придбання будівельних матеріалів та бензину для легкового автомобілю, суд погоджується з висновком податкового органу щодо неправомірності віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість за вказаними операціями, незважаючи на наявність належним чином оформлених податкових накладних.

Таким чином, податкове повідомлення - рішення від 02.09.2014 № є законним та обґрунтованим.

Надаючи оцінку податковому повідомленню - рішенню від 02.09.2014 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи найманих працівників за основним платежем в розмірі 495 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 1143,75 грн., колегія суддів виходить із наступного.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для висновку про порушення позивачем п. 51.1 ст. 51 та п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, слугувало те, що СПД - ФО ОСОБА_1 протягом вересня - грудня 2013 року не утримав та не перерахував податок на доходи фізичних осіб із виплаченої винагороди в сумі 495 грн. та не відобразив суми податку в податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податків за формою №1-ДФ, за ІІІ та ІV квартали 2013 року.

Згідно із підпунктами 162.2.1., 164.2.2. пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: зокрема, доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту); суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору.

Пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України визначено, що ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.

В силу положень пункту 177.7. статті 177 Податкового кодексу України фізична особа - підприємець вважається податковим агентом працівника - фізичної особи, яка перебуває з нею у трудових, цивільно-правових відносинах, або будь-якої іншої фізичної особи щодо будь-яких оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) на користь такої особи.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

Пунктом 176.2 статті 176 Податкового кодексу України передбачено, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані: зокрема, своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування.

Також згідно положень п. 51.1 ст. 51 Податкового кодексу України податковий агент зобов'язаний подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, а також сум нарахованого та утриманого з них податку контролюючому органу за місцем свого обліку.

З огляду на викладене, факт виплати доходу фізичній особі податковим агентом за трудовою чи цивільно-правовою угодою тягне обов'язок податкового агента утримати податок з доходів фізичних осіб, сплатити його до бюджету, а також відобразити у податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків.

Із акту перевірки слідує, що в ході проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 виявлено, що підприємець протягом вересня-грудня 2013 року виплатив винагороду за цивільно-правовим договором громадянину ОСОБА_6, при цьому податок на доходи фізичних осіб не утримав та до бюджету не сплатив, у розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, за IIІ та IV квартали 2013 року не відобразив. Сума недоплати у вересні 2013 року становить 90 грн., у жовтні 2013 - 105 грн., у листопаді 2013 року - 150 грн., у грудні 2013 року - 150 грн.

Відповідні обставини підтверджені матеріалами справи (а.с. 30 - 31, 33 - 35 т.2).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем правомірно збільшено позивачу грошове зобов'язання з податку з доходів найманих працівників за основним платежем в розмірі 495 грн.

Пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України передбачено, що у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Крім того, відповідно до п. 119.2 ст. 119 Податкового кодексу України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов'язань платника податку та/або до зміни платника податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Враховуючи наведене, податковим органом визначено позивачу штрафні санкції у розмірі 1143,75 грн. (123,75 грн. (495 х 25 %) + 1020 грн. (недостовірність відомостей у розрахунках за ІІІ квартал 2013 року та IV квартал 2013 року).

Отже, податкове повідомлення-рішення від 02.09.2014 № прийнято з урахуванням вимог Податкового кодексу України, а відтак позовні вимоги щодо визнання його незаконним та скасування задоволенню не підлягають.

Перевіряючи правомірність вимоги про сплату боргу № Ф від 11.08.2014, рішення про застосування штрафних санкцій № від 02.09.2014, колегія суддів виходить з наступного.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Частиною 11 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктом 2 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Зі змісту акту перевірки слідує, що висновок про заниження позивачем суми єдиного соціального внеску на 10394,28 грн. ґрунтується на встановленому порушенні щодо заниження суми чистого оподаткованого доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34,7 % (29954,68 грн).

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно з частиною 4 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до пункту 3 частини 11 статті 25 вказаного Закону орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Частиною 14 статті 25 Закону визначено, що про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Враховуючи те, що в ході розгляду справи підтверджено встановлений перевіркою факт заниження суми чистого оподаткованого доходу, на який нараховується єдиний внесок, на суму 29 954,68 грн, суд приходить до висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф від 11.08.2014, в якій визначено недоїмку в розмірі 10 394,28 грн., та рішення про застосування штрафних санкцій № від 02.09.2014, яким застосовано штрафні санкції в розмірі 519,72 грн. (5% від 10 394,28 грн), є законними і обґрунтованими, тому позовні вимоги про визнання їх незаконними і скасування задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 09.12.2014р. по справі № 816/3626/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Тацій Л.В.
Судді Григоров А.М. Подобайло З.Г.
Повний текст ухвали виготовлений 10.02.2015 р.