Справа № 9/150
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" січня 2015 р. м. Київ К/9991/14567/11

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Блажівської Н.Є.

Карася О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Новоселицької міжрайонної державної податкової інспекції Чернівецької області

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2011 року

у справі № 9/150

за позовом Державного комунального підприємства «Чернівціводоканал»

до Новоселицької міжрайонної державної податкової інспекції Чернівецької області

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Державне комунальне підприємство «Чернівціводоканал» (далі - ДКП «Чернівціводоканал»; позивач) звернулось до суду з позовом до Новоселицької міжрайонної державної податкової інспекції Чернівецької області (далі - Новоселицька МДПІ Чернівецької області; відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень № /2 від 28 липня 2006 року, № /0 від 28 липня 2006 року, № /2 від 28 липня 2006 року, № /2 від 28 липня 2006 року.

Постановою Господарського суду Чернівецької області від 21 квітня 2009 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2011 року апеляційну скаргу ДКП «Чернівціводоканал» задоволено. Постанову Господарського суду Чернівецької області від 21 квітня 2009 року скасовано та прийнято нову - про задоволення адміністративного позову. Скасовано оскаржувані акти індивідуальної дії. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ДКП «Чернівціводоканал» понесені судові витрати в розмірі 3,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням у справі, відповідач оскаржив його в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про скасування постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2011 року та залишення без змін постанови Господарського суду Чернівецької області від 21 квітня 2009 року.

В запереченні на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, зважаючи на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено невиїзну документальну перевірку ДКП «Чернівціводоканал» з питання дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 грудня 2002 року по 25 квітня 2006 року, за результатами якої складено акт № 233/15 від 26 квітня 2006 року.

На підставі зазначеного акту перевірки та за результатами адміністративного оскарження, контролюючим органом остаточно прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 від 28 липня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 5 061,47 грн., податкове повідомлення-рішення № /2 від 28 липня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 19 714,85 грн., податкове повідомлення-рішення № /2 від 28 липня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 4 615,82 грн., та податкове повідомлення-рішення № /2 від 28 липня 2006 року, яким позивачу визначено штраф у розмірі 453,87 грн.

Перевіркою встановлено порушення підприємством підпункту 5.3.1 пункту 5.3 статті 5 Закону України від 21 грудня 2000 року № 2181-III «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 2181-III) у зв'язку з порушенням граничних термінів сплати узгоджених сум податкових зобов'язань із земельного податку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у разі нарахування штрафу за порушення граничних термінів сплати узгоджених сум податкових зобов'язань на підставі підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181-III строки давності не застосовуються.

Суд апеляційної інстанції, в свою чергу, скасовуючи рішення Господарського суду Чернівецької області та задовольняючи позов, виходив з того, що при визначенні сум штрафу на підставі вказаної норми Закону № 2181-III податковий орган повинен враховувати встановлені статтею 15 Закону № 2181-III строки давності.

В той же час, як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції не враховано, що відповідно до підпункту 15.1.1 пункту 15.1 статті 15 Закону № 2181-III за винятком випадків, визначених підпунктом 15.1.2 цього пункту, податковий орган має право самостійно визначити суму податкових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Законом, не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, а у разі, коли така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку податковий орган не визначає суму податкових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого податкового зобов'язання, а спір стосовно такої декларації не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Пунктом 17.3 статті 17 Закону № 2181-III сплату (стягнення) штрафних санкцій, передбачених цією статтею, прирівняно до сплати (стягнення) податку та оскарження їх сум, що дає підстави для поширення строку давності, встановленого підпунктом 15.1.1 пункту 15.1 статті 15 Закону № 2181-III, на порядок застосування штрафних санкцій, застосованих згідно з підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 цього Закону, як на складові податкового зобов'язання.

В той же час, чинне на час виникнення спірних правовідносин податкове законодавство не містить норми, яка б встановлювала початок перебігу строку для визначення платнику податків контролюючим органом суми податкового зобов'язання за штрафними санкціями, в тому числі визначеними на підставі підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181-III.

Оскільки за змістом підпункту 15.1.1 пункту 15.1 статті 15 Закону № 2181-III початок перебігу строку давності пов'язаний фактично з днем порушення платником податків податкового законодавства внаслідок декларування заниженої суми податкового зобов'язання, а підпункт 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181-III диференціює розмір штрафу в залежності від кількості днів затримки сплати узгодженої суми податкового зобов'язання, то перебіг строку давності для визначення суми податкового зобов'язання зі штрафу, передбаченого цією правовою нормою, починається з дня, наступного за днем сплати узгодженої суми податкового зобов'язання.

Правильність такого тлумачення законодавчих положень підтверджується і приписами підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Закону № 2181-III, відповідно до якого штраф за затримку сплати податкового зобов'язання застосовується лише за фактом сплати податкового боргу. У випадку ж обчислення строку визначення штрафу з дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, затримка платником сплати узгодженого податкового зобов'язання понад 1095 днів взагалі унеможливлювала б накладення на такого платника стягнень в порядку підпункту 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 цього Закону.

Отже, оскільки викладене вище не враховано судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

При новому розгляді справи суду слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, належно оцінити докази, зокрема, достеменно встановити фактичний період сплати позивачем узгоджених сум податкових зобов'язань із земельного податку, правильність визначення контролюючим органом підприємству сум штрафів оскаржуваними актами індивідуальної дії, в тому числі у разі необхідності виокремити правомірно визначені штрафні санкції від тих, що застосовані поза межами встановлених статтею 15 Закону № 2181-III строків давності, а також з'ясувати, чи мало місце в даному випадку самостійне зарахування податковим органом сплачених платником податку сум поточних податкових зобов'язань в рахунок погашення його податкового боргу попередніх податкових періодів та врахувати, що такі повноваження у контролюючого органу на час виникнення спірних правовідносин були відсутні.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Новоселицької міжрайонної державної податкової інспекції Чернівецької області задовольнити частково.

Скасувати постанову Господарського суду Чернівецької області від 21 квітня 2009 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2011 року.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Блажівська Н.Є.

Карась О.В.