Справа № 826/4087/14
Суддя: Костенко Д.А.
Дата ухвалення: 2014-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 вересня 2014 року м. Київ №826/4087/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого судді Костенка Д.А., суддів: Маруліної Л.О., Шейко Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Левченко І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України (далі - Мінсоцполітики) про визнання дій про-типравними,

в с т а н о в и в:

Позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви від 15.04.2014, просить:

- визнати протиправними дії Мінсоцполітики щодо ставлення до підопічних психонев-рологічних інтернатів, інвалідів І та ІІ груп, порівняно з підопічними такої ж категорії непра-цездатності спеціальних будинків-інтернатів у частині вибуття зі складу;

- дію ст. 3.11 "Типового положення про спеціальний будинок-інтернат" у частині тер-мінів тимчасового вибуття зі складу, тимчасово поширити на п. 3.11 "Типового положення про психоневрологічний інтернат" до затвердження Типового положення про психоневроло-гічний інтернат.

Під час розгляду справи позивач підтримав позов.

Відповідач явку свого представника до судового засідання не забезпечив, причин чого суд не повідомив, у зв'язку з чим та згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС суд продовжив розгляд справи без відповідача у письмовому провадженні.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, виходячи з такого.

Згідно з абз. 1 п. 3.11 Типового положення про психоневрологічний інтернат, затвер-дженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2001 №549, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2002 за №68/6356, тимчасове вибуття підопічних з інтернату за особистою заявою або заявою опікунів (піклувальників) доз-воляється за погодженням з адміністрацією на термін не більше двох місяців календарного року з урахуванням висновку лікаря про можливість виїзду та за наявності письмового зобо-в'язання родичів або інших осіб, які згодні їх прийняти і забезпечити догляд.

Цим Положенням встановлено, що психоневрологічний інтернат є стаціонарною соціально-медичною установою, призначеною для постійного проживання громадян з психо-неврологічними захворюваннями, які потребують стороннього догляду, побутового і медич-ного обслуговування (п. 1.1). До інтернату приймаються на державне утримання психічно хворі особи, які досягли пенсійного віку, та інваліди першої і другої груп з психоневроло-гічними захворюваннями, старші 18 років, які за станом здоров'я потребують стороннього догляду, побутового обслуговування, медичної допомоги та яким не протипоказане перебу-вання в інтернаті відповідно до медичних показань та протипоказань до прийому в інтернат-ні установи, незалежно від наявності батьків або родичів, зобов'язаних їх утримувати за законом (п. 3.1).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що на відміну від зазначених приписів п. 3.11 цього Положення у п. 3.11 Типового положення про спеціальний будинок-інтернат, затвердженого наказом Мінсоцполітики від 09.11.2011 №432, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.2011 за №1389/20127, передбачено, що тимчасове вибуття осіб за осо-бистими мотивами здійснюється з дозволу адміністрації будинку-інтернату, який надається з урахуванням висновку лікаря будинку-інтернату про можливість виїзду, за наявності письмової заяви родичів або інших осіб, які погоджуються прийняти особу і зобов'язуються здійснювати необхідний догляд (абз. 1); з метою збереження родинних зв'язків та можли-вості повернення у сім'ю відповідно до звернення родичів особи та за її згодою адміністрація будинку-інтернату в індивідуальному порядку може розглядати можливість тимчасового вибуття особи протягом календарного року на термін до шести місяців, не враховуючи вихідні та святкові дні, але не більше ніж на три місяці підряд (абз. 2).

Згідно з преамбулою наказу Мінсоцполітики №432 від 09.11.2011 Типове положення про спеціальний будинок-інтернат затверджено відповідно до ст. 13 Закону України "Про соціальну адаптацію осіб, які відбувають чи відбули покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк" та з метою удосконалення діяльності спеціальних будинків-інтернатів, інтернатних установ, у складі яких діють спеціальні відділення".

Статтею 13 Закону України від 17.03.2011 №3160-VI "Про соціальну адаптацію осіб, які відбувають чи відбули покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк" встановлено, що спеціальний будинок-інтернат - соціально-медична установа, приз-начена для постійного проживання звільнених осіб - громадян похилого віку, інвалідів I і II груп, які за станом здоров'я потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування (ч. 1). До спеціального будинку-інтернату на безоплатній основі прий-маються звільнені особи - громадяни похилого віку, інваліди I і II груп, що не мають праце-здатних дітей або інших родичів, які згідно із законом зобов'язані їх утримувати. До спеціального будинку-інтернату можуть прийматися на платній основі звільнені особи, що мають працездатних дітей або інших родичів, які згідно із законом зобов'язані їх утримувати (ч. 2). Діяльність спеціальних будинків-інтернатів регулюється типовим положенням, затвер-дженим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення (ч. 3).

Аналогічні норми мітяться в п.п. 1.1, 3.1 Типового Положення про спеціальний будинок-інтернат.

З огляду на наведене, суд погоджується з твердженням позивача, що в Типовому поло-женні про психоневрологічний інтернат, який врегульовує відносини постійного проживання в інтернаті психічно хворих осіб, які досягли пенсійного віку, та інвалідів І і ІІ груп з психо-неврологічними захворюваннями, старших 18 років, передбачена можливість тимчасового вибуття підопічних з інтернату за особистою заявою або заявою опікунів (піклувальників) за погодженням з адміністрацією на термін не більше двох місяців календарного року. Водночас, Типовим Положенням про спеціальний будинок-інтернат, де встановлені правила проживання в будинку-інтернаті звільнених осіб - громадян похилого віку, інвалідів I і II груп, тимчасове вибуття зазначених осіб можливе протягом календарного року на термін до шести місяців, не враховуючи вихідні та святкові дні, але не більше ніж на три місяці підряд.

При цьому позивачем надано свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 14.01.1976 про народження ОСОБА_2 та НОМЕР_2 від 28.07.1987 про народження ОСОБА_3. Зі змісту свідоцтв вбачається, що батьком народжених зазначено ОСОБА_1.

Позивачем надано копії рішень Святошиньского районного суду м. Києва від 18.09.2008 в справі №2о-163/2008 та №2о-162/2008, відповідно до яких над недієздатними ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлено опіку та призначено опікуна ОСОБА_1

Згідно з довідками Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків №661 від 30.04.2014 та №660 від 30.04.2014 ОСОБА_2, 1975 р.н., ОСОБА_3, 1987 р.н., проживають та зареєстровані в Ново-Білицькому психоневрологічного інтернату для чоловіків за адресою: м. Київ, вул. Підлісна, 8.

На думку позивача, таке ставлення відповідача до інвалідів І і ІІ груп з психоневро-логічними захворюваннями, які мають право на тимчасове вибуття на термін не більше двох місяців календарного року та до звільнених осіб - громадян похилого віку, інвалідів I і II груп, які мають право на тимчасове вибуття протягом календарного року на термін до шести місяців, не враховуючи вихідні та святкові дні, але не більше ніж на три місяці підряд, свідчить про дискримінацію перших.

Представники відповідача в попередньому засіданні не змогли надати чітких, зрозумілих пояснень щодо причин такого різного правового регулювання щодо осіб, які проживають в інтернаті та звільнених осіб, які проживають в будинках-інтернатах щодо строку тимчасового вибуття.

Представники лише повідомили, що окреслене питання опрацьовується, про що позивач повідомлявся, у відповідь на свої звернення, листами Мінсоцполітики №3523/014/184-12 від 10.10.2012, №101/0/014/13-зв від 18.01.2013, №1111/014/184-13 від 29.03.2013, 1112/014/184-13 від 29.03.2013, №1274/014/184-13 від 11.04.2013.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закон України від 06.09.2012 №5207-VI "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" (у редакції, чинній на час розгляду судом адміністративної справи) дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Однак, на думку колегії суддів, вимоги позивача про визнання дій Мінсоцполітики протиправними щодо ставлення до підопічних психоневрологічних інтернатів, інвалідів І та ІІ груп, порівняно з підопічними такої ж категорії непрацездатності спеціальних будинків-інтернатів у частині вибуття зі складу не можуть бути визнані судом обґрунтовані та задоволені, з огляду на неналежний спосіб захисту саме визнання протиправними дій. Спірні відносини врегульовані нормативно-правовим актом, тому у разі його незгоди належним способом захисту є звернення до суду з вимогами про визнання такого акту незаконним, таким, що не відповідає акт вищої юридичної сили. При цьому суд звертає увагу, що такі вимоги вимагають спеціальної процедури розгляду, передбаченої ст. 171 КАС.

Також необґрунтованою вимога позивача про тимчасове поширення дії ст. 3.11 Типового положення про спеціальний будинок-інтернат у частині термінів тимчасового вибуття зі складу на п. 3.11 Типове положення про психоневрологічний інтернат до затвер-дження Типового положення про психоневрологічний інтернат, оскільки такі повноваження в адміністративного суду відсутні, задоволення такої вимоги призвело б до втручання суду в виключну компетенцію органу державної влади щодо видання нормативно-правових актів на виконання своїх повноважень .

Керуючись ст.ст. 6, 9, 11, 50, 70, 71, 79, 86, 128, 158-163, 167 КАС, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 185-187 КАС. Апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання її копії повного тексту.

Головуючий суддя Д.А. Костенко

Судді: Л.О. Маруліна

Т.І. Шейко