Справа № 826/16710/14
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

12 лютого 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дешко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2014 р. у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, податковим органом проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_2 за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року, за результатами якої складено акт від 31.03.2014 № 127/17-01/НОМЕР_1.

Вказаним Актом встановлені наступні порушення податкового законодавства: п. 177.2 ст. 177 ПК України - завищення валових витрат 2012 році на загальну суму 356845,00 грн., чим занижено податок до сплати в сумі 60107,71 грн.; п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України, в результаті чого занижено суму ПДВ, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет у 2012 році на 71469,00 грн.; п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 4 ст. 1, ч. 11 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого не сплачено єдиного внеску в сумі 34535,79 грн.

На підставі складеного Акту перевірки податковим органом винесені: податкове повідомлення-рішення від 12.05.2014 № 219/26-59-17-01, яким збільшено суму грошового зобов'язання в розмірі 107204,00 грн.; податкове повідомлення-рішення від 12.05.2014 № 220/26-59-17-01, яким збільшено суму грошового зобов'язання в розмірі 90161,57 грн.; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого внеску від 23.07.2014 № 770/26-59-17-01, яким застосовано штрафну санкцію в розмірі 3453,58 грн.; вимога про сплату боргу (недоїмки) від 23.07.2014 № Ф-771, якою вимагається сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на підставі ст. 25 Закону № 2464-VI в розмірі 34535,79 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням податкового органу, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом, в якому просив суд визнати протиправними та скасувати зазначені вище податкові повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем було надано суду всі необхідні первинні документи щодо конкретної господарської операції із спірними контрагентами, яким підтверджується факт отримання позивачем послуг від своїх контрагентів, у зв'язку із чим, суд дійшов висновку, що позивачем не були завищені валові витрати та, відповідно, не занижено податок на доходи фізичних осіб. Оскільки позивачем не було занижено сплачену суму податку на доходи фізичних осіб, то, відповідно, позивачем не було занижено сплачену до бюджету суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1.1 ст. 1 ПК України Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно із п. 177.2. ст.. 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування фізичних осіб-підприємців є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат фізичних осіб-підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу («Податок на прибуток підприємств»).

Норма п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України є відправною нормою, яка вказує на те, що витрати суб'єкта господарювання, який не є платником податку на прибуток, але надає звітність про доходи від заняття підприємницької діяльністю, формуються у тому ж порядку як у платників податку на прибуток.

Згідно із п.п. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139 розділу III Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням (виготовленням) нематеріальних активів, які підлягають амортизації згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу, з урахуванням п. 146.11, 146.12 ст. 146 та п. 148.5 ст. 148 цього Кодексу.

Згідно із п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, п.п. 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті.

Відповідно до абзацу «в» п. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, це витрати на витрати на утримання основних засобів, до яких відноситься і амортизація.

Правовий аналіз зазначених положень кодексу дає підстави для висновку, що до складу витрат не включаються витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів.

Вказані витрати підлягають амортизації у порядку, визначному статтями 144 -146 Податкового кодексу України та включаються до валових витрат у вигляді амортизаційних відрахувань.

Згідно із підпунктом 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України платник додатків має право обирати самостійно метод ведення обліку доходів і витрат.

Частиною третьою статті 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

З урахуванням зазначеного, фізична особа-підприємець має право вести спрощений облік доходів і витрат, при цьому не позбавлений права вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації та витрат на утримання основних засобів.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

У відповідності до пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

В силу п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Одночасно п. 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, перелік яких наведений у п. 201.1 ст. 201 ПК України. Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм ст. 201 цього Кодексу.

В Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011р. №742/11/13-11 наголошується на тому, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні вказаного Закону, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між позивачем та ТОВ «Стартекс», ТОВ «Артикс» було укладено ряд аналогічних договорів, предметом яких були відносини між сторонами договору під час здійснення міжрегіональних, регіональних автомобільних перевезень вантажу та пов'язані з цим різного виду послуги транспортними засобами.

На підтвердження реальності господарських операцій за вище зазначеними договорами позивачем надано до суду: акти здачі-прийняття виконаних робіт (послуг), згідно яких транспортні послуги за напрямками виконані в повному обсязі, податкові накладні та свідоцтво про реєстрацію ТОВ «Стартекс» платником ПДВ, товарно-транспортні накладні.

Крім того, між позивачем та ТОВ «Клайм Лоджистікс» (експедитор) було укладено генеральний договір про перевезення вантажів автомобільним транспортом та транспортне експедирування № 001 від 22.12.2011.

Згідно умов договору, клієнт доручає та зобов'язується сплатити, а експедитор зобов'язується надати послуги з перевезення вантажів автомобільним транспортом з дотриманням відповідних вказівок клієнта у відповідності до умов даного договору, власним транспортом, або уклавши від свого імені договори перевезення з третіми особами - перевізника, що мають всі необхідні дозволи і ліценції на здійснення послуг з перевезення вантажів.

Крім того, п. 1.2 договору визначено, що під перевезенням вантажів розуміється перевезення продукції клієнта, а саме - сировини, пакувальних матеріалів, обладнання, рекламної продукції, інших матеріалів та зворотної тари.

На підтвердження реальності господарських операцій за вище зазначеним договором позивачем надано до суду: акт здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг), згідно якого були проведені роботи (надані послуги) за маршрутом, податкова накладна, товарно-транспортну накладну.

Крім того, між позивачем та ТОВ «Роста Центр» (постачальник) було укладено договір № 01/06/12 від 01.06.2012.

Згідно умов договору, постачальник зобов'язується поставити товар (далі - Товар), найменування, асортимент, вимоги щодо якості, ціна та вартість якого зазначені у специфікації, що є невід'ємною частиною цього договору та оформлюється у вигляду Додатку до договору, а покупець зобов'язується прийняти казаний Товар та своєчасно сплатити за нього відповідно до умов даного договору.

Згідно п. 3.4 договору, доставка товару здійснюється транспортом покупця само вивозом.

На підтвердження реальності господарських операцій за вище зазначеним договором позивачем надано до суду: видаткові накладні, податкові накладні.

Крім того, між позивачем та ТОВ «Контекс Сервіс» (виконавець) було укладено договір № 06/04/2012 від 16.04.2012 р.

Згідно розділу 1 договору, предметом даного договору були наступні послуги: замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання здійснювати виготовлення упаковки та етикетки для продуктів харчування; матеріал, з якого буде виготовлятися упаковка та етикетка, повинен відповідати вимогам по виготовленню харчової упаковки, згідно з чинним законодавством. В обов'язковому порядку додаються всі необхідні сертифікати для харчової упаковки; доставка готової упаковки та етикетки здійснюються в рамках міста за рахунок виконавця, доставка за межі міста оплачується додатково з зазначенням суми доставки в додатковій угоді; узгодження питань підгонки упаковки під фасувальне обладнання виробника здійснюється виконавцем; замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання виконувати ряд маркетингових послуг з метою виявлення найбільш вигідних умов реалізації продукції і попиту споживачів на продукцію за наступними напрямами: маркетингові дослідження ринків України, організація та проведення заходів щодо стимулювання збуту продукції в точках продажів, вивчення попиту на продукцію та перспективи його розвитку, аналіз діяльності конкурентів.

На підтвердження реальності господарських операцій за вище зазначеним договором позивачем надано до суду: акти здачі-прийняття виконаних робіт (послуг), згідно яких надані послуги були виконані в повному обсязі, видаткові накладні, податкові накладні, додаткові угоди із звітами та матеріалами про виконані послуги.

Крім того, між позивачем (зберігач) та ТОВ «Асторг Групп» (поклажодавець) було укладено договір відповідального зберігання № 26/04/12 від 26.04.2012 р.

Згідно умов даного договору, зберігач зобов'язується зберігати товарно-матеріальні цінності (надалі - «майно»), передані та ввірені йому поклажодавцем і повернути це майно в цілості на вимогу останнього. Ннайменування переданого майна, його кількість та ціна, а також інші умови вказуються у Специфікаціях (накладних, актах приймання-передачі, тощо) на передачу майна на зберігання, які підписуються сторонами.

На підтвердження реальності господарських операцій за вище зазначеним договором позивачем надано до суду: акт здачі-прийняття виконаних робіт (послуг), згідно яких надані послуги були виконані в повному обсязі, податкову накладну.

Крім того, між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Луксор-А» (продавець) було укладено договір купівлі-продажу товару № 25/07/2011 від 25.07.2011 р.

Згідно умов даного договору, продавець продає, а покупець купує та оплачує на умовах та в порядку, визначених цим договором, товар в асортименті, кількості та за цінами, вказаними в додатках (специфікаціях) або накладних, що засвідчують передачу-приймання товару від продавця до покупця a є невід'ємними частинами цього договору.

Відповідно до п. 2.1 договору, найменування та кількість товару зазначається в додатках до накладних, які є невід'ємними частинами цього договору.

На підтвердження реальності господарських операцій за вище зазначеним договором позивачем надано до суду: акт здачі-приймання виконаних робіт (послуг), податкову накладну.

Крім того, між позивачем та ТОВ «АРС-Сервіс» (виконавець) було укладено договір № 27/02/2012 від 27.02.2012 р.

Згідно розділу 1 договору, предметом даного договору були наступні послуги: замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання здійснювати виготовлення упаковки та етикетки для продуктів харчування; матеріал, з якого буде виготовлятися упаковка та етикетка, повинен відповідати вимогам по виготовленню харчової упаковки, згідно з чинним законодавством. В обов'язковому порядку додаються всі необхідні сертифікати для харчової упаковки; доставка готової упаковки та етикетки здійснюються в рамках міста за рахунок виконавця, доставка за межі міста оплачується додатково з зазначенням суми доставки в додатковій угоді; узгодження питань підгонки упаковки під фасувальне обладнання виробника здійснюється виконавцем; замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання виконувати ряд маркетингових послуг з метою виявлення найбільш вигідних умов реалізації продукції і попиту споживачів на продукцію за наступними напрямами: маркетингові дослідження ринків України, організація та проведення заходів щодо стимулювання збуту продукції в точках продажів, вивчення попиту на продукцію та перспективи його розвитку, аналіз діяльності конкурентів.

На підтвердження реальності господарських операцій за вище зазначеним договором позивачем надано до суду: акт здачі-приймання виконаних робіт (послуг), податкову накладну, додаткову угоду із звітом та матеріалами про виконані послуги.

Враховуючи викладене, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції, що позивач в повній мірі підтвердив реальність господарських операцій з ТОВ «Стартекс», ТОВ «Артикс», ТОВ «Клайм Лоджистікс», ТОВ «Роста Центр», ТОВ «Контекс Сервіс», ТОВ «Асторг Групп», ТОВ «Луксор-А» та ТОВ «АРС-Сервіс».

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого внеску від 23.07.2014 № 770/26-59-17-01 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 23.07.2014 № Ф-771 колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов'язані сплачувати єдиний внесок.

П. 4 ч. 2 ст. 6 вказаного Закону встановлено, що платник єдиного внеску зобов'язаний подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно п. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», платник єдиного внеску зобов'язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок та вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

За донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску (п. 3 ч. 11 ст. 25 вказаного Закону).

Як вбачається з акту перевірки, позивач у 2012, 2013 роках працював на загальній системі оподаткування та сплатив єдиний соціальний внесок у розмірі 34,7%, відповідно до п.11 ст.8 розміру єдиного внеску та пропозиції розподілу за видами загальнообов'язкового державного соціального страхування закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від суми доходу (прибутку), отриманого та відповідно задекларованого від здійснення підприємницької діяльності за 2012 - 2013 роки.

Проте, перевіркою правильності визначення оподатковуваного доходу, отриманого позивачем у 2012 році встановлено його заниження на загальну суму 356845 грн.

У зв'язку з чим, податковий орган дійшов висновку, що позивач не сплатив єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 34535,79 грн., а тому була винесена вимога про сплату боргу (недоїмки) від 23.07.2014 № Ф-771 в розмірі 34535,79 грн. та прийнято рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого внеску від 23.07.2014 № 770/26-59-17-01 на суму 3453,58 грн.

Проте, колегія суддів наголошує, що позивач в установленому порядку підтвердив факт витрат безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, які включаються до витрат операційної діяльності.

Відтак, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що, оскільки, позивачем не було занижено сплачену суму податку на доходи фізичних осіб, то, відповідно, позивачем не було занижено сплачену до бюджету суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Отже, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 199, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.