Справа № 568/1041/14-а
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" лютого 2015 р. м. Київ К/800/62466/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Конюшка К.В.

суддів: Гончар Л.Я., Чалого С.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Радивилівського районного суду Рівненської області від 01 жовтня 2014 року та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2014 року

у справі № 568/1041/14-а

за позовом ОСОБА_2

до Управління Пенсійного фонду України в Радивилівському районі Рівненської області

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Радивилівського районного суду Рівненської області з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Радивилівському районі Рівненської області (далі - Управління ПФУ) про визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови у перерахунку їй пенсії з урахуванням сум матеріальної допомоги на оздоровлення та допомоги на вирішення соціально-побутових питань з 01.07.2014, виходячи з 80% від заробітної плати, яка згідно з довідкою від 11.07.2014 №6694/17-17-05-23 становить 6 842,97 грн.; зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії державного службовця, починаючи з 01.07.2014, виходячи з 80% від заробітної плати у сумі 6 842,97 грн. згідно з довідкою від 11.07.2014 №6694/17-17-05-23.

Постановою Радивилівського районного суду Рівненської області від 01.10.2014 позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Радивилівському районі Рівненської області щодо відмови ОСОБА_2 у перерахунку розміру пенсії, як державному службовцю за нормами Закону України «Про державну службу» із 01.07.2014 згідно з довідкою Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції від 11.07.2014 №6694/17-17-05-23.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Радивилівському районі Рівненської області здійснити перерахунок раніше призначеної пенсії ОСОБА_2, починаючи із 01.07.2014 згідно з довідкою від 11.07.2014 №6694/17-17-05-23 відповідно до вимог Закону України «Про державну службу».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2014 рішення суду першої інстанції в частині задоволеного позову скасовано та прийнято нове - про відмову у позові повністю.

Не погоджуючись зі вказаними рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_2 оскаржила їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі скаржник просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій з мотивів порушення цими судами норм матеріального та процесуального права, прийняти нове рішення у справі - про задоволення адміністративного позову повністю.

Згідно з частиною другою статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, установленому пунктом 1 частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи і правильність застосування судами норм процесуального та матеріального права, судова колегія дійшла висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_2 перебувала на державній службі і працювала на посаді старшого державного податкового інспектора групи обліку та звітності Радивилівського відділення Дубенської ОДПІ.

13.07.2004 позивач вийшла на пенсію, яку вона отримує відповідно до Закону України «Про державну службу».

З 01.02.2008 пенсія ОСОБА_2 була перерахована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.02.2008 №34 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» (у зв'язку з підвищенням оплати праці державних службовців).

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Радивилівському районі із заявою про перерахунок пенсії з 01.02.2008 із врахуванням винагороди за вислугу років, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань, виходячи із 80% розміру заробітної плати на підставі довідки від 11.07.2014 №6694/17-17-05-23.

Листом від 25.07.2014 №5-с/09-06 Управління ПФУ відмовило позивачу у перерахунку пенсії, посилаючись на те, що матеріальна допомога належить до компенсаційних виплат і не є заробітною платою, а тому не може бути включена в заробіток для перерахунку пенсії.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на перерахунок пенсії з урахуванням матеріальної допомоги на оздоровлення та на соціально - побутові потреби, оскільки згідно з довідкою встановленого зразка від 11.07.2014 про складові заробітної плати, виданої Дубенською ОДПІ, на всі суми, включені в довідку, як складові зарплати, були нараховані страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а з 01.01.2011 - єдиний внесок.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що розмір виплат, які включені в заробітну плату, приймаються в розрахунок при нарахуванні пенсії лише особам, які отримували відповідні виплати під час перебування на державній службі та були звільнені зі служби після їх запровадження.

Таким чином, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що пенсія позивача повинна обчислюватись із заробітної плати, яку вона фактично отримувала на день звільнення, в тому числі з урахуванням матеріальної допомоги на оздоровлення та на соціально - побутові потреби, на яку нараховувались страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Згідно з даними довідки від 11.07.2014, яку позивач подала для перерахунку пенсії, суми матеріальних допомог визначені умовно за посадою старшого державного податкового інспектора у 2008 році, шляхом ділення загальної суми виплачених матеріальних допомог на кількість працюючих ст. податкових інспекторів.

Отже, суми матеріальних допомог на оздоровлення 2 154,46 грн. та на соціально-побутові потреби 2 015,78 грн. позивачем фактично не отримувались.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції дійшов протиправного висновку про те, що у ОСОБА_2 на підставі поданої до Управління ПФУ довідки від 11.07.2014 виникло право на отримання пенсії в розмірі із застосуванням показника заробітної плати з врахуванням матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не може погодитись зі вказаними висновками судів попередніх інстанцій в повній мірі та вважає їх передчасними з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 37-1 Закону України «Про державну службу» (у чинній на момент виникнення спірних відносин редакції) у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв'язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій.

Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.

Відповідно до змісту статті 37 Закону України «Про державну службу» (у чинній на час виникнення цього спору редакції; далі - Закон № 3723-XII) пенсія державним службовцям призначається у розмірі 70 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Частиною першою статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 цього Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Частиною другою статті 33 Закону № 3723-XII передбачено, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що матеріальна допомога на оздоровлення та допомога для вирішення соціально-побутових питань входили до системи оплати праці державного службовця.

Крім того, статтею 66 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) врегульовано види оплати праці, що враховуються при обчисленні пенсій.

Відповідно до частини першої статті 66 цього Закону до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону № 1058-IV нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Згідно зі статтею 41 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) до виплат (доходів), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, належать, зокрема: суми виплат, отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим самим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески; суми виплат, отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до змісту наведених норм отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

Таким чином, аналізуючи положення статті 37 Закону № 3723-XII, статті 41 Закону № 1058-IV та статті 66 Закону № 1788-XII, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суми виплат, з яких фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, зокрема матеріальна допомога на оздоровлення та допомога на вирішення соціально-побутових питань, включаються до складу заробітної плати державного службовця та враховуються при обчисленні розміру його пенсії.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2014 (справа №21-314а14).

Вирішуючи питання про застосування Закону № 3723-XII в часі, колегія суддів виходить із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17.12.2013 (справа №21-445а13).

Відповідно до частини першої статті 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Зважаючи на викладену позицію Верховного Суду України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що під час прийняття нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Тобто, у випадку, якщо ОСОБА_2 була призначена пенсія як державному службовцю у розмірі 80% від її заробітної плати, то і перерахунок її пенсії також повинен здійснюватись, виходячи зі вказаної відсоткової ставки.

Згідно з частиною першою статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення судів попередніх інстанцій названим вимогам процесуального закону відповідають не в повній мірі у зв'язку з наступним.

Відповідно до частини першої статті 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з частиною четвертою статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Ураховуючи вказані положення правових норм адміністративного судочинства стосовно принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі та належності доказів, колегія суддів Вищого адміністративного суду України звертає увагу на те, що під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно встановити, з розрахунку якої відсоткової ставки позивачу була призначена пенсія, чи отримувала позивач під час роботи на державній службі матеріальну допомогу та допомогу на вирішення соціально-побутових питань, а також, чи довідка Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції від 11.07.2014 №6694/17-17-05-23 відповідає вимогам чинного законодавства.

З огляду на викладене доводи касаційної скарги частково заслуговують на увагу, у зв'язку з чим наявні підстави для її часткового задоволення та скасування рішень судів попередніх інстанцій.

Частиною першою статті 220 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з частиною другою статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій під час прийняття рішень по суті спору у цій справі було порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Радивилівського районного суду Рівненської області від 01 жовтня 2014 року та постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2014 року в цій справі скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України у строк та у порядку, визначеними статтями 237 - 2391 КАС України.

Головуючий

(підпис)

К.В. Конюшко

Судді

(підпис)

Л.Я. Гончар

(підпис)

С.Я. Чалий

Згідно з оригіналом помічник судді М.Р. Мергель