Справа № 2а/1770/1468/12
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" лютого 2015 р. м. Київ К/800/53298/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (головує в судовому засіданні),
Головчук С.В.,
Ліпського Д.В.,
секретаря Горбатюка В.С.,

за участю позивача, його представника і представника УМВС України в Рівненській області, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області, Сектору медичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Міністерства внутрішніх справ України, третя особа - начальник відділу Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області про скасування свідоцтва про хворобу, визнання наказів протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 8 серпня 2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року,

встановив:

У квітні 2012 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області (далі - УМВС України в Рівненській області), Сектору медичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області, Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України) про скасування свідоцтва про хворобу від 16.09.2011 р. № 522, виданого військово-лікарською комісією ГУ МВС України у Львівській області, скасування наказів УМВС України в Рівненській області від 29.12.2011р. № 272 о/с та від 06.02.2012р. № 27 о/с, поновлення в органах внутрішніх справ на посаді начальника Управління державної автомобільної інспекції УМВС України в Рівненській області.

Посилався на те, що свідоцтво про хворобу від 16.09.2011 р. № 522 не відповідає чинному законодавству України, зокрема, вимогам наказу МВС України від 06.02.2001 р. № 85. Вважав, що оскільки підставою для видання наказів УМВС України в Рівненській області від 29.12.2011 р. № 272 о/с та від 06.02.2012 р. № 27 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ за пунктом 64 "б" (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ було свідоцтво про хворобу від 16.09.2011 р. № 522, то вказані накази є також незаконними. Зазначав, що на його рапорт від 13.02.2012 р. не було надано чергової відпуски, не вручено трудову книжку, на момент звільнення він мав звання полковника міліції, тому наказ про звільнення повинен був підписаний Міністром внутрішніх справ України.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 08.08.2014 р., залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2014 р., в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

В запереченнях на касаційну скаргу позивача МВС України, Сектор медичного забезпечення ГУ МВС України у Львівській області, УМВС України в Рівненській області вважають доводи скарги необґрунтованими, а судові рішення - законними.

Неявка представників Сектора медичного забезпечення ГУ МВС України у Львівській області, МВС України і третьої особи не перешкоджає касаційному розгляду справи, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Вислухавши пояснення позивача, представників позивача і УМВС України в Рівненській області, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 перебував на службі в органах внутрішніх справ, займав посаду начальника Управління державної автомобільної інспекції УМВС України в Рівненській області. З серпня 2010 року безперервно лікувався. У зв`язку з цим УМВС України в Рівненській області видало направлення від 03.08.2011 р., в якому просило Військово-лікарську комісію ГУ МВС України у Львівській області здійснити медичний огляд ОСОБА_4 для визначення його стану здоров`я і придатності до військової служби на посаді начальника відділу ДАІ УМВС України в Рівненській області.

За результатами проведеного 16 вересня 2012 року медичного обстеження Військово-лікарською комісією ГУ МВС України у Львівській області складено свідоцтво про хворобу від 16.09.2011 р. № 522, згідно з яким ОСОБА_4 визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час на підставі статей 12в, 39в, 41в, 54в, 60в Розкладу хвороб і фізичних вад графи ІІ наказу МВС України від 06.02.2001 р. № 85.

Наказом УМВС України в Рівненській області від 29.12.2011 р. № 272 о/с підполковника ОСОБА_4, який перебував у розпорядженні УМВС за посадою начальника Управління ДАІ УМВС, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (з поставленням на військовий облік) за пунктом 64 "б" (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 р. № 114 (далі - Положення про проходження служби).

Наказом УМВС України в Рівненській області від 06.02.2012 р. № 27 о/с внесено зміни в наказ від 29.12.2011 р. № 272 о/с в частині дати звільнення позивача на "6 лютого 2012 року" з урахуванням 35 діб, які позивач перебував на лікарняному під час відпустки, донараховано грошове забезпечення за період з 29.12.2011 р. по 06.02.2012 р. та збільшено вислугу років позивача.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з того, що свідоцтво про хворобу складено відповідно до вимог Положення про діяльність військово-лікарської комісії в системі МВС України та Порядку проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС України, підписано всіма лікарями, які входили до складу комісії, позивача визнано таким, що не може продовжувати службу на посаді начальника УДАІ в Рівненській області по кожній із 5 статей Розкладу хвороб і фізичних вад, свідоцтво про хворобу не підлягало затвердженню Центральною військово-лікарською комісією МВС України (далі - ЦВЛК МВС) і його дані не спростовуються іншими медичними документами та доказами, зокрема висновком судово-медичної експертизи, ОСОБА_4 не скористався правом пройти повторний медичний огляд в ЦВЛК МВС, до повноважень начальника УМВС України в Рівненській області входило звільнення підполковника міліції ОСОБА_4

З такими висновками судів неможливо повністю погодитися, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом "б" статті 64 Положення про проходження служби особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії.

Процедура проведення і визнання осіб непридатними до військової служби регулюється затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.02.2001 р. № 85 Положенням про діяльність військово-лікарської комісії в системі МВС України(далі - Положення про ВЛК) та Порядком проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС України (далі - Порядок проведення ВЛЕ).

Аналізуючи підставу для направлення ОСОБА_4 до ВЛК ГУ МВС України у Львівській області для проходження медичного огляду, суди обох інстанцій послалися на пункт 1.70 Положення про ВЛК, яке не містить такого пункту.

Всупереч вимогам пункту 1.4 Порядку проведення ВЛЕ в направленні від 03.08.2011 р. не зазначено графу розкладу хвороб, згідно з якою слід здійснювати медичний огляд, що впливає на законність свідоцтва про хворобу.

Пунктами 1.2 і 1.42 Порядку проведення ВЛЕ передбачено, що постанова ВЛК (іншими словами - висновок, що записується до акта медичного огляду або свідоцтва про хворобу) про ступінь придатності осіб рядового і начальницького складу до служби виноситься за розділом "Рядовий та начальницький склад" на підставі відповідних статей та графи Розкладу хвороб і фізичних вад, що відповідає вказаній посаді (виду службової діяльності).

Розклад хвороб і фізичних вад є додатком 1 до Порядку проведення ВЛЕ і має три графи, кожна з яких містить перелік посад (виду службової діяльності) осіб, щодо яких проводиться медичний огляд. В графі 1 зазначені, зокрема, керівники органів внутрішніх справ, працівники ДАІ, охорони громадського порядку і служби охорони (крім тих осіб, які несуть службу на відкритому повітрі), а в графі 2 - працівники ДАІ, охорони громадського порядку і служби охорони, які несуть патрульно-постову службу на відкритому повітрі.

В листі ЦВЛК МВС від 26.08.2011 р. № 55/2-157 на адресу ВЛК УМВС України у Львівській області йдеться про необхідність кваліфікації тяжкості захворювань ОСОБА_4 за графою 1.

Виходячи з цього, непереконливим є висновок суду першої інстанції, з яким погодилася апеляційна інстанція, про правильність визначення в свідоцтві про хворобу ОСОБА_4 непридатності його до військової служби за графою 2, яка встановлює більш жорсткі наслідки, ніж графа 1, за наявності одного і того ж захворювання, що передбачене, зокрема, статтею 41в.

Лист ЦВЛК МВС від 26.08.2011 р. № 55/2-157 з твердженням про те, що ОСОБА_4 є непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час, потребував правової оцінки судів на предмет того, чи не вплинула висловлена наперед позиція Центральної ВЛК на складання спірного свідоцтва про хворобу.

Згідно з пунктом 1.119 Порядку проведення ВЛЕ свідоцтво про хворобу підлягає розгляду, а постанова ВЛК- затвердженню на осіб, зазначених в пункті 2.26.4 (правильно - в пункті 2.25.4) Положення, - Центральною військово-лікарською комісією МВС України. Відповідно до пункту 2.25.4 Положення про ВЛК на ЦВЛК МВС покладається, зокрема, розглядати свідоцтва про хворобу та затверджувати постанови ВЛК на осіб вищого начальницького складу, осіб начальницького та офіцерського складу, які займають посади, що входять до номенклатури МВС.

За приписами пункту 1.115 Порядку проведення ВЛЕ свідоцтво про хворобу з постановою, що підлягає затвердженню, направляється на розгляд до вищої за статусом ВЛК не пізніше 5-ти днів після закінчення медичного розгляду.

Отже, розглядати свідоцтва про хворобу та вирішувати питання про затвердження постанови ВЛК у встановлених Положенням про ВЛК випадках є не правом, а функціональним обов`язком ЦВЛК МВС.

Суди не дали правової оцінки листу ЦВЛК МВС від 26.08.2011 р. № 55/2-157 і направленню від 03.08.2011 р., виданого УМВС України в Рівненській області, в яких йшлося про необхідність затвердження постанови ВЛК ГУ МВС України у Львівській області Центральною ВЛК.

Суди попередніх інстанцій не звернули також уваги на лист ЦВЛК МВС за вересень 2011 року № 55/2-С-71, в якому зазначено про не затвердження постанови ВЛК ГУ МВС у Львівській області в свідоцтві про хворобу від 16.09.2011 р. у зв`язку з розбіжностями результатів медичних обстежень, і не встановили, які настають наслідки у разі не затвердження постанови.

Згідно з пунктом 2.6 Положення про ВЛК при незгоді особи, яка пройшла медичний огляд, з рішенням ВЛК може бути проведено повторний медичний огляд у вищій за статусом ВЛК або додаткове обстеження і повторний медичний огляд у цій самій ВЛК.

Встановлено, що ОСОБА_4 не погодився зі свідоцтвом ВЛК ГУ МВС у Львівській області і 18 жовтня 2011 року звернувся до ЦВЛК МВС з метою повторного медичного огляду цією комісією, а 22 листопада того ж року подав рапорт начальнику ЦВЛК МВС про дозвіл проходження медичного огляду після виходу з відпустки з 20.12.2011р.

Суди зазначили, що позивач не скористався таким правом, однак не з`ясували, чи існує обмеження у строках на проведення повторного медичного огляду та чи не було у ОСОБА_4 перешкод для його проходження.

Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи від 09.04.2014 р № 131/13, проведеної Державною установою "Головне бюро судово-медичних експертиз" Міністерства охорони здоров`я України, питання про те, чи придатний ОСОБА_4 до військової служби в мирний час, не відноситься до компетенції судово-медичної експертизи. Хвороби за статтями 12в і 41в Розкладу хвороб і фізичних вад не підтверджені клініко-лабораторними та інструментальними даними, а за статтею 39в - не підтверджується достатніми клініко-інструментальними дослідженнями; застосування зазначених статей не можна визнати обґрунтованим. Інші виявлені хвороби станом на 16.09.2011р. не потребували ні стаціонарного, ні амбулаторного лікування.

Суд першої інстанції, з яким погодилася апеляційна інстанція, висновок про не підтвердження хвороб ОСОБА_4 за вказаними статтями назвав припущенням, не зазначивши ознак, які вказують на ймовірність суджень експертів.

Окрім того, невизнання експертами МОЗ наявності цих захворювань суд розцінив як з незрозумілих для нього причин. Однак ухвалою від 01.08.2014 р. суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про виклик і допит експертів для роз`яснення висновку № 131/13, пославшись на те, що неповнота або неясність, необґрунтованість висновків експерта чи сумніви в їх правильності можуть бути усунуті шляхом призначення додаткової або повторної експертизи.

Проте, суди не обговорили питання про призначення такого виду експертиз, хоча вважали, що висновок експерта № 131/13 є необ`єктивним та не ґрунтується на належному дослідженні фактичних обставин справи, оскільки експерти не провели медичного обстеження і огляду ОСОБА_4, а врахували лише медичну документацію щодо нього.

При цьому суди вдалися до порівняння (співставлення) свідоцтва про хворобу з довідкою ЦВЛК МВС від 27.06.2014 р. № 342, яка, на їх думку, підтверджує діагнози, встановлені в 2011 році (за винятком сечокам`яної хвороби) та потім частково спростовані судово-медичною експертизою № 131/13. Однак суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що згідно з довідкою від 27.06.2014 р. № 342 при медичному огляді в ЦВЛК МВС ОСОБА_4 визнаний придатним до служби на посаді начальника управління апарату МВС України, що, за наявності таких же захворювань, які діагностовано за три роки до цього, може ставити під сумнів постанову ВЛК в свідоцтві про хворобу щодо непридатності позивача до військової служби у мирний час.

Виходячи з положень статей 66 і 81 Кодексу адміністративного судочинства України, суди при призначенні судово-медичної експертизи вважали, що з`ясування обставин у справі потребує спеціальних знань у галузі медицини, однак в подальшому їх не використали, самостійно оцінили наявність у позивача тих чи інших хвороб, їх тяжкість та достатність для висновку про непридатність ОСОБА_4 до військової служби.

Таким чином, кінцева мета призначення у справі експертизи не була досягнута.

Дійшовши висновку про те, що судово-медичною експертизою не спростовані діагнози, передбачені статтями 54в і 60в Розкладу хвороб і фізичних вад, суди не висловили своїх міркувань стосовно правильності загального підсумку в свідоцтві про хворобу та юридичної сили цього документа з урахуванням інших можливих його недоліків.

Дефекти свідоцтва про хворобу, зважаючи на встановлений пунктами 1.10 і 1.66 Порядку проведення ВЛЕ метод індивідуальної оцінки придатності обстеженого до служби, за якого враховуються характер захворювання або фізичної вади, ступінь їх розвитку, стан компенсації, функціональних порушень, їх прогноз, а також освіта кандидата, спеціальність, підготовка, досвід, вік, фактична працездатність і вимоги щодо стану здоров'я та індивідуальних психофізіологічних особливостей за тією чи іншою посадою (родом служби), думка керівництва органу внутрішніх справ, підрозділу по роботі з особовим складом, лікаря, який лікує, побажання цієї особи, подальше використання на роботі, яка найбільше відповідає стану її здоров`я, можуть впливати на обґрунтованість загального висновку в цьому документі.

Встановлення обставин, які стосуються свідоцтва про хворобу, у тому числі із застосуванням спеціальних знань у галузі медицини, має першочергове значення для вирішення спору, оскільки інші позовні вимоги є похідними від першої.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи (частина друга статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зважаючи на те, що ухвалені у справі судові рішення не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно встановлених обставинах справи, їх належній правовій оцінці, вони підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, так як порушення допущені обома судовими інстанціями.

Керуючись статтями 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 8 серпня 2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:Черпак Ю.К.
Головчук С.В.
Ліпський Д.В.