Справа № 2а/0270/4804/11
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2а/0270/4804/11

Головуючий у 1-й інстанції: Комар П.А.

Суддя-доповідач: Сушко О.О.

04 лютого 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Залімського І. Г. Смілянця Е. С.

за участю секретаря судового засідання: Мартинюк В.В.

представників позивача: Зімакової К.О., Решодько І.М.,

представника відповідача: Романовича С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Іллінецької міжрайонної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 26 листопада 2014 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сорочанський мірошник" до Іллінецької міжрайонної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 02 серпня 2011 року: № (форми «П»), № (форми «Р») та № (форми «В4»).

Відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 26.11.2014 року адміністративний позов задоволено, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення 22 сесії Вінницької міської ради 6 скликання від 06.07.2012 року №863 «Про розгляд протесту прокурора м. Вінниці на п. 1 рішення Вінницької міської ради «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність і в оренду та внесення змін до п. 8 додатку №3 рішення міської ради від 19.09.2008 року №2094» №2155 від 11.11.2008 року».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивачу відмовити повністю.

Представники позивача заперечували проти апеляційної скарги та просили залишити постанову суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідач провів планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2010 року по 31.03.2011 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 року по 31.03.2011 року, за результатами якої був складений акт від 20.07.2011 року № 278/23/34709632.

За висновками акта перевірки, позивачем були порушені вимоги: пункту 1.32 статті 1, пункту 5.1 статті 5, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5, підпункту 5.5.1 пункту 5.5 статті 5, підпункту 8.1.3 пункту 8.1 статті 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на загальну суму 2928831,00 грн.; статті 203, частин 1, 2 статті 215, статей 216, 228 ЦК України в частині недодержання вимог зазначений статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними, по правочинах, здійснених позивачем при придбанні товарів (послуг) у ТОВ «Газторг України»; підпунктів 7.4.1, 7.4.3, 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пункту 198.4 статті 198, пункту 199.1 статті 199 ПК України, в результаті чого донараховано податку на додану вартість на загальну суму 212728,00 грн., у тому числі: за січень 2010 року - 6505,00 грн., за лютий 2010 року - 3083,00 грн., за березень 2010 року - 3410,00 грн., за квітень 2010 року - 3371,00 грн., за травень 2010 року - 4681,00 грн., за червень 2010 року - 4531,00 грн., за липень 2010 року - 12705,00 грн., за серпень 2010 року - 10741,00 грн., за вересень 2010 року - 3991,00 грн., за жовтень 2010 року - 148009,00 грн., за листопад 2010 року - 3944,00 грн., за грудень 2010 року - 4074,00 грн., за лютий 2011 року - 3683,00 грн., та зменшено від'ємне значення з податку на додану вартість за березень 2011 року на 4074,00 грн.

02.08.2011 року відповідач на підставі вказаного акта перевірки прийняв податкове повідомлення-рішення № (форма «П»), яким згідно з пунктом 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58, пунктом 123.1 статті 123, пунктом 7 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України зменшив позивачу розмір від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за 1 квартал 2011 року на 2928831,00 грн. та застосувала штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 1,00 грн.

02.08.2011 року відповідач на підставі вказаного акта перевірки прийняв податкове повідомлення-рішення № (форма «Р»), яким згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58, пунктом 123.1 статті 123, пунктом 7 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України збільшив позивачу суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість на 264990,25 грн., у тому числі: 212728,00 грн. - за основним платежем, 52262,25 грн. - з штрафними (фінансовими) санкціями.

02.08.2011 року відповідач на підставі вказаного акта перевірки прийняв податкове повідомлення-рішення № (форма «В4»), яким згідно з пунктом 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58, пунктом 123.1 статті 123 , пунктом 7 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України зменшив позивачу розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за березень 2011 року на 4074,00 грн. та застосував штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 1,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що висновки акту перевірки є необґрунтованими, суперечать законодавству з питань оподаткування та фактичним обставинам справи, а тому оскаржені податкові повідомлення-рішення прийняті на його основі є протиправним та підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Діючи в межах наданих повноважень органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не повинні порушувати Конституцію та закони України, права та законні інтереси фізичних чи юридичних осіб.

Так, у перевіряємому періоді позивач виплачував винагороду за охорону виробничих потужностей елеватора TOB «Корпорація «РОВЕКС». Всього було витрачено на охорону майна суму в розмірі 588991,39 грн. в т.ч. 98165.20 грн. ПДВ.

Відповідно до п. 1.2 ст. 1, п.п. 2.1.1 п. 2.1 ст. 2 договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між TOB «Сорочанський мірошник» (покупцем) та АК «Промислово-фінансовий банк» (продавцем), предметом даного договору є нерухоме майно, на момент підписання даного договору продавець гарантує, що він має у безумовній власності нерухоме майно.

До договору TOB «Корпорація «Ровекс» від 11.05.2007 року був наданий проект організації охорони об'єкту TOB «Сорочанський мірошник», в якому зазначено площу охорони об'єкту, а саме майнового комплексу. В проекті на охорону об'єктів прописано, що TOB «Корпорація «Ровекс» охороняє «Об'єкти охорони» до яких входили: елеватор, млин, складські приміщення, адміністративний будинок, склад ПММ та вагові. Охорона об'єкта є невід'ємним процесом господарської діяльності підприємства, яке здійснює складське зберігання.

Пунктом 5.2. ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

За змістом п. 1.32 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» єдиною чітко визначеною ознакою господарської діяльності являється те, що вона повинна бути направлена на отримання доходу. Прибуток і дохід поняття не є тотожними, як це вважають посадові особи, які проводили перевірку. Адже, збиткова діяльність також може бути визначена як господарська, так як наявність збитків означає перевищення витрат над доходами, однак доходи все таки платник отримує. При цьому в зазначеній нормі мова іде не про фактичний отриманий дохід, а про направленість діяльності на отримання доходу.

В свою чергу, позивачем віднесено до складу валових витрат проценти по валютному кредиту в розмірі 1671216 грн.

Однак, відповідач в акті перевірки вказав, що здійснення операцій по купівлі цілісного майнового комплексу не є фінансовою господарською діяльністю підприємства.

Оскільки, позивачем для придбання комплексу будівель та споруд комбінату хлібопродуктів отримано кредитні кошти, то нараховані проценти за кредитом правомірно включено до складу валових витрат відповідно до вимог п.5.5.1 п.5.5. ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». До складу валових витрат відносяться будь-які витрати, пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.

Що стосується тверджень відповідача про нікчемність договору №07/10-01/04 від 01.07.2014 року на постачання природного газу, то суд зазначає наступне

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочини, якщо його недійсність установлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання судом такого правочину недійсним не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним на підставі закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

В силу ст.228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст.228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Тобто, факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Також, положеннями ПК України та Закону України "Про державну податкову службу в Україні" не передбачено такого права, як визнання в односторонньому порядку господарських правочинів нікчемними.

У розрізі наведених норм права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що угоди, які укладені між позивачем та контрагентами, не визнані судом недійсними і їх недійсність прямо не встановлена законом, у зв'язку з чим існує презумпція правомірності вказаних правочинів, а також наявність взаємних прав та обов'язків сторін за такими угодами.

Разом з тим, суд також не погоджується з посиланням відповідача в акті перевірки на відсутність ТОВ «Газторг Україна» за юридичною адресою товариства, з огляду на таке.

У відповідності до п. 45.2 ст. 45 ПК України, податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України.

Нормами ч. 5 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" передбачено, що відомості про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням повинні міститися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Частиною 1 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Таким чином, належними та допустимими доказами при встановленні факту відсутності керівних органів - юридичної особи за її місцезнаходженням є саме відомості, які містяться в Єдиному державному реєстрі.

Слід зауважити, що наявна у матеріалах справи довідка з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців підтверджує, що станом на момент укладення договору та здійснення господарських операцій з позивачем запис про відсутність товариства за юридичною адресою відсутній.

Відносно невиконання п. 3.3 Договору на постачання природного газу, згідно актів прийому - передачі та реалізації газу № від 31.07.2010 р. № від 31.08.2010 р. № від 30.09.2010 р., № від 3.10.2010 р., № від 30.11.2010 р., № від 31.12.2010 p., TOB «Газторг Україна» передало, TOB «Сорочанський мірошник» прийняло, а Іллінецьке УГГ філія ВАТ «Вінницягаз» транспортувало природний газ за вказаний період, що підтверджується підписами трьох сторін відповідно до п 3.3 Договору на постачання природного газу.

Отже, посилання представників податкового органу на відсутність реальних поставок природного газу на виконання умов Договору від 01.07.2010 року №07/10-01/04 лише з тих підстав, що у TOB «Газторг Україна» відсутні трудові ресурси є необґрунтованими.

Згідно з приписами п.п. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Положеннями пункту 201.1 статті 201 ПК України встановлено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Водночас, позивачем включено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплачені в ціні придбаних у TOB «Газторг Україна» природного газу та послуг із забезпечення його постачання, на підставі належним чином оформлених податкових накладних, виписаних на його адресу особою, яка має статус платника податку на додану вартість, та включених до Єдиного реєстру податкових накладних.

Фактичне виконання спірних господарських операцій між TOB «Сорочанський мірошник» та вказаним постачальником підтверджується належним чином складеними актами приймання-передачі вартісних показників природного газу, рахунком-фактурою, актом прийому-подачі та реалізації газу, платіжними дорученнями, а використання придбаного у TOB «Газторг Україна» природного газу у власній господарській діяльності - звітами по використанню природного газу та оборотно-сальдовими відомостями по рахункам 631. 371 1. 203.

Так само, слід звернути увагу на ту обставину, що нормами чинного законодавства на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов'язку з перевірки відповідності законодавству правил ведення іншим учасником правовідносин господарської діяльності та дотримання ним вимог податкового законодавства.

Крім того, відповідачем право позивача на формування податкового кредиту поставлено в залежність від добросовісності його контрагентів, що суперечить приписам податкового законодавства. Так, якщо такий контрагент не виконав своїх зобов'язань по належному формуванню первинних документів для підтвердження податкового кредиту або зобов'язання з ПДВ, то це може тягнути відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для зменшення суми податкового кредиту позивача.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

У відповідності до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Іллінецької міжрайонної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 26 листопада 2014 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 06 лютого 2015 року .

Головуючий Сушко О.О.

Судді Залімський І. Г.

Смілянець Е. С.