Справа № 826/18503/14
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 січня 2015 року № 826/18503/14

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного підприємства «АВТО-АКТИВ» до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Приватне підприємство «АВТО-АКТИВ» (далі по тексту також - позивач) з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (надалі також - відповідач), в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві) (03115, м. Київ, вул. Верховинна, буд. 9, код у ЄДР 38760467) № від 10.09.2014 р. за формою «Р» повністю;

- судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що спірне податкове повідомлення рішення прийняте відповідачем безпідставно, без урахування фактичних обставин, суперечить приписам чинного законодавства та призводить до порушення прав та законних інтересів позивача.

Відповідач у судове засідання явку повноважного представника не забезпечив, про час, дату і місце проведення судового розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, у матеріалах справи містяться письмові заперечення проти позову, у яких відповідач покликався на правомірність спірного податкового повідомлення - рішення, та відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, 22.01.2015р. суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду про наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві проведена документальна позапланова невиїзна перевірка Приватного підприємства «АВТО-АКТИВ» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Дрім Білдінг» () за період з 01.04.2014 р. по 30.04.2014 р.

За результатами перевірки складений акт від 21.08.2014р. №403/26-57-22-01-10/32669813 (надалі - акт перевірки).

В ході перевірки відповідачем встановлено порушення п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, 201.6, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість за період з 01.04.2014 р. по 30.04.2014 р. на суму 1 296 350 грн.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийняте податкове повідомлення - рішення № від 10.09.2014р., яким визначене грошове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 1 944 525 грн., в тому числі 1296 350 грн. за основним платежем та 648 175 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Як свідчать матеріали справи, позивач не погоджуючись із правомірністю спірного податкового - повідомлення рішення звернувся до Головного управління Міндоходів у м. Києві зі скаргою від 19.09.2014р. № 1909/01.

За наслідками розгляду скарги позивача, спірне податкове повідомлення - рішення залишено без змін, а скарга без задоволення.

Позивач категорично не погоджується з висновками, зазначеними в акті перевірки, вважає їх такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а відтак на його переконання податкове повідомлення - рішення прийняте на його підставі є протиправним, з огляду про що звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті суд виходив із наступного.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що висновки контролюючого органу про порушення позивачем норм податкового законодавства ґрунтуються лише на підставі акту Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 13.06.2014р. №1665/26-55-22-08/38913080 про неможливість проведення зустрічної звірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Дрім Білдінг» (код 38913080) щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за квітень 2014 року.

Так, на підставі аналізу інформації, що міститься у акті від 13.06.2014р. №1665/26-55-22-08/38913080, відповідач дійшов до висновку про те, що фінансово-господарська діяльність ПП «АВТО-АКТИВ» здійснюється поза межами правового поля, що у свою чергу свідчить про не набуття належним чином цивільної правоздатності ПП «АВТО-АКТИВ», фінансово-господарські взаємовідносини між ПП «АВТО-АКТИВ» та ТОВ «Дрім Білдінг» за період з 01.04.2014 р. по 30.04.2014 р. є фіктивними правочинами та такими, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цими правочинами.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення представників позивача та відповідача, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд не погоджується з такими доводами податкового органу, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач є офіційним дилером з продажу та технічного обслуговування автомобілів «INFINIТІ» на території України відповідно до Дилерської угоди з ТОВ «НІССАН МОТОР Україна» від 25.09.2007 р.

Відповідно до умов Дилерської угоди позивач як дилер зобов'язаний здійснити всі дії для забезпечення точної діагностики необхідності технічного обслуговування автомобілів покупців, здійснення та професійного виконання необхідного огляду, якісного періодичного обслуговування й надання кваліфікованих послуг з ремонту автомобілів.

Відповідно до Договору № 21-04/14 від 21.04.2014 р., укладеного між позивачем (Замовник) та ТОВ «Дрім Білдінг» (Виконавець), останній прийняв на себе зобов'язання здійснювати технічне обслуговування виробничого обладнання Замовника, перелік якого визначений Додатком № 1 до Договору.

Зазначене у Додатку № 1 виробниче обладнання перебуває на балансі позивачу, що підтверджується довідкою про балансову приналежність.

Матеріалами справи підтверджено, що за результатами виконаних робіт за Договором № 21-04/14 від 21.04.2014 р. між Замовником та Виконавцем підписані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), зокрема: - № 1 від 28.04.2014 р.; - № 2 від 28.04.2014 р.; - № 3 від 29.04.2014 р.; - № 4 від 28.04.2014 р.; - № 5 від 30.04.2014 р.; - № 6 від 30.04.2014 р.

При цьому, встановлено, що ТОВ «Дрім Білдінг» виписані та передані позивачу податкові накладні, а саме: - № 5 від 28.04.2014 р.; - № 6 від 28.04.2014р.; - № 7 від 29.04.2014 р.; - № 8 від 29.04.2014 р.; - № 9 від 30.04.2014 р.; - № 10 від 30.04.2014 р.

Так, суми податку на додану вартість за податковими накладними включені позивачем до складу податкового кредиту у квітні 2014 р. в сумі 1 296 350 грн.

Проте, відповідач звертав увагу суду на те, що оскільки реальність вчинення господарських операцій між ПП «Авто-Актив» та його контрагентами відсутня, а наслідком для податкового обліку є лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері, таким чином, у ПП «Авто-Актив» не було підстав для податкового обліку вказаних операцій.

Суд не погоджується з такими доводами відповідача, з огляду про наступне.

Відповідно до п.п. 198.1, 198.2, 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на квітень 2013 р.) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: - дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; - дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 201.8 ст. 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України підставою для нарахування податкового кредиту, є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Разом з тим, статтею 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Виходячи з вимог п. 2, ст. 3 цього ж Закону України, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до приписів Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за №168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За наслідком дослідження доказів у справі, суд приходить до висновку про те, що Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), підписані між ТОВ «Дрім Білдінг» та ПП «АВТО-АКТИВ», містять всі необхідні реквізити первинного документа та є належним доказом здійснення господарської операції.

Акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) підписані уповноваженою особою Виконавця - директором та засвідчені печаткою ТОВ «Дрім Білдінг».

Водночас, суд критично ставиться до висновків відповідача про фіктивність Договору № 21-04/14 від 21.04.2014р., укладеного між позивачем та ТОВ «Дрім Білдінг», з огляду про наступне.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Особливості виникнення, зміни та припинення договірних зобов'язань, вимоги до правочинів, умови та наслідки їх недійсності регламентовані нормами Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно ч. 1 статті 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаним судом недійсним (презумпція правомірності).

Таким чином, головною підставою вважати правочин нікчемним являється її недійсність, встановлена законом.

Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, яке викладене у постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - нікчемними є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину, податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Відповідачем також не було обґрунтовано належним чином і доведено у встановленому законом порядку, що угоди порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на заволодіння майном держави. Також відповідачем не надано суду доказів визнання укладених позивачем правочинів недійсними у судовому порядку.

Крім того, посилання відповідача на ч. 1 статті 203, статтю 215, статтю 216 ЦК України є безпідставним, так як зазначені норми можуть використовуватися лише при визнанні правочинів недійсними в судовому порядку.

Вказані висновки суду узгоджуються з приписами ст. 20 Податкового кодексу України, відповідно до якої органам державної податкової служби України не надано повноважень щодо визнання тих чи інших угод (правочинів) недійсними та/або нікчемними.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що відповідачем не прийнято до увагу принцип презумпції правомірності правочину, визначеного на законодавчому рівні ст. 204 ЦК України.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що статтею 61 Конституції України юридична відповідальність має індивідуальний характер.

При цьому, відповідальність за порушення норм податкового законодавства є самостійним видом юридичної відповідальності і застосування незалежно від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності.

Таким чином, чинне законодавство України не покладає обов'язку на платника податків, щодо здійснення контролю за дотриманням усіма виконавцями, постачальниками (контрагентами) по ланцюгу постачання вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, сплати податку і в подальшому можливі будь-які неправомірні дії будь-кого з виконавців, постачальників у ланцюгу постачання, зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на декларування валових витрат та права на податковий кредит з податку на додану вартість, яке виникло в результаті сплати податку на додану вартість при придбанні товару (робіт, послуг).

Водночас, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджет, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість та мас всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Такі висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного суду України, викладеної у постанові від 31.01.2011р. у справі № 21-47а 10.

Поряд з цим, матеріали справи свідчать, що ТОВ «Дрім Білдінг» у квітні 2014 р. було платником ПДВ, належним чином зареєстрованим в установленому порядку, та мало право на видачу податкових накладних.

Реєстрація ТОВ «Дрім Білдінг» як платника ПДВ була анульована за ініціативою податкової служби лише 12.09.2014 р. за даними офіційного порталу Державної фіскальної служби України.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

В межах розгляду справи підтверджено, що станом на 2013р. ТОВ «Дрім Білдінг» було зареєстроване відділом державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Печерського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві дата запису 25.09.2013 р., номер запису: 1 051309.

З огляду на викладене та виходячи із системного аналізу норм чинного законодавства, суд прийшов до висновку про те, що позивач правомірно включив до складу податкового кредиту суму 1 296 350 грн., оскільки такі суми підтверджені первинними документами та податковими накладними, належним чином засвідчені копії яких містяться у матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено правомірність спірного податкового повідомлення - рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві № від 10.09.2014 р. за формою «Р» повністю.

Присудити з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства «АВТО-АКТИВ» понесені судові витрати в розмірі 487грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур