Справа № 813/3825/14
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2015 року м. Київ К/800/59055/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13.06.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2014

у справі № 813/3825/14

за позовом Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова

Головного управління Міндоходів у Львівській області

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення коштів з рахунків платника податків

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у Сихівському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області звернулась до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення коштів з рахунків платника податків.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.06.2014 позовні вимоги задоволено, стягнуто з рахунків відповідача на користь бюджету кошти в розмірі 105534, 73 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2014 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13.06.2014 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції відповідач оскаржив їх в касаційному порядку.

В скарзі просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору по даній справі порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, юридичної оцінки обставин справи, розглянувши надані письмові докази в їх сукупності, Вищий адміністративний суд України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач має заборгованість по сплаті податкових зобов'язань по податку на додану вартість в розмірі 75464, 50 грн. та податку з доходів найманих працівників в розмірі 30070, 23 грн.

Вказаний борг виник внаслідок порушення позивачем вимог податкового законодавства, встановленого проведеною камеральною перевіркою за якою складено акт №2818/17-215/НОМЕР_1 від 28.10.2009.

За результатами перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення: №1/0 від 09.11.2009, яким визначено позивачу суму податкового зобов'язання 30115, 23 грн.; № /0 від 09.11.2009, яким визначено суму зобов'язання 75464,50 грн.

Відповідачем вище зазначені податкові повідомлення - рішення оскаржено до суду та постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.10.2010 яку залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2013 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

За визначенням, наведеним у пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий борг - це сума грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Відповідно до п. 59.1 ст. 59 Податкового кодексу у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Згідно з п. 59.4 ст. 59 цього Кодексу податкова вимога надсилається також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов'язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

На виконання вищезазначених приписів 21.01.2014 виставлено податкову вимогу № 5-17 від 21.01.2014.

Відповідно до п. 59.5 ст. 59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується, погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що виник після надіслання (вручення) податкової вимоги.

Враховуючи наведене, сума узгодженого податкового боргу, яку належить сплатити відповідачу, становить 105534, 73 грн.

Пунктом 102.4 ст. 102 Податкового кодексу України у разі якщо грошове зобов'язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у п. 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв'язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов'язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу.

Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним.

Згідно з пп. 20.1.18 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України органи державної податкової служби мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника, на суму податкового боргу або його частини, а також стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов'язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом.

Відтак оспорювані грошові зобов'язання набули статусу узгоджених.

Оскільки ці зобов'язання не було сплачено платником у встановлений Законом строк, то вони перетворилися на податковий борг платника у розумінні пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13.06.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2014 у справі № 813/3825/14 залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13.06.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2014 у справі № 813/3825/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та порядку, передбачених статтями 236-2392 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.О. Федоров
Судді С.Е. Острович
О.І. Степашко