Справа № 807/368/13а
Суддя: Запотічний І.І.
Дата ухвалення: 2015-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 р. Справа № 876/443/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів :

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Довгої О.І., Ліщинського А.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Міжгірському районі Закарпатської області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.10.2013р. по справі № 807/368/13-а за позовом управління Пенсійного фонду України в Міжгірському районі Закарпатської області до Головного державного інспектора праці Територіальної державної інспекції праці в Закарпатській області Попкова Вячеслава Семеновича, Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, за участі третьої особи без самостійних вимог - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування припису,

В С Т А Н О В И В:

Управління Пенсійного фонду України в Міжгірському районі Закарпатської області звернулося в суд з позовом до Головного державного інспектора праці Територіальної державної інспекції праці в Закарпатській області Попкова Вячеслава Семеновича, Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області, за участі третьої особи без самостійних вимог - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування пункту 3 припису № 07-11-009/0907-0906 від 04.12.2012 року.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.10.2013р. по справі № 807/368/13-а у задоволенні позовних вимог управління Пенсійного фонду України в Міжгірському районі Закарпатської області відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції УПФУ в Міжгірському районі Закарпатської області оскаржило її, подавши до Львівського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, та з наведених в ній підстав з посиланням на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного рішення, норм матеріального права та неповне з'ясування всіх обставин справи просить скасувати оскаржувану постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.10.2013р., та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з 29.11.2012 року по 04.12.2012р. головним державним інспектором праці Територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області Попковим Вячеславом Семеновичем проводилася позапланова перевірка Управління Пенсійного фонду України в Міжгірському районі Закарпатської області за зверненням ОСОБА_2 щодо додержання законодавства про працю, а саме про правомірність звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України та правомірність здійснення їй відповідних виплат.

На підставі акту перевірки № 07-11-009/0907 відповідачем Попков В.С. 04.12.2012 року було винесено припис № 07-11-009/0907-0906, згідно пункту 3 якого позивача було зобов'язано: провести нарахування та виплату звільненій ОСОБА_2 компенсацію за не використану частину додаткової відпустки в повному обсязі відповідно до вимог ч. 2 ст. 35 Закону України "Про державну службу" та Постанови Кабінету Міністрів України № 250 від 27.04.1994р.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо безпідставності тверджень УПФУ в Міжгірському районі Закарпатської області щодо не врегулювання вимогами частини другої статті 35 Закону України «Про державну службу» та вимогами Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1994 № 250, надання (або компенсацію) при звільненні додаткової відпустки за вислугу років на державній службі в повному розмірі, а також і не встановлення заборони щодо надання додаткової відпустки при звільненні державного службовця пропорційно відпрацьованого часу з огляду на наступне.

Як підтверджується матеріалами справи, що при проведенні перевірки державним інспектором праці було встановлено порушення законодавства про працю, а саме: вимог статей 116, 117 Кодексу законів про працю України; вимог частини другої статті 35 Закону України «Про державну службу»; вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1994 № 250.

Стаття 116 Кодексу законів про працю України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 в день звільнення (27.08.2012) не працювала (про що свідчить копія Акту стосовно дій провідного спеціаліста ОСОБА_2, складеного посадовими особами Управління Пенсійного фонду України в Міжгірському районі Закарпатської області, а також копія табелю використання робочого часу за серпень 2012 року, наданих Управлінням Пенсійного фонду України в Міжгірському районі Закарпатської області), то їй потрібно було виплатити всі належні їй від підприємства суми не пізніше наступного дня після пред'явлення нею вимоги про розрахунок. Оскільки законодавством чітко не встановлено, якою саме має бути вимога про розрахунок, то вона може бути як усною, так письмовою.

Крім того, частиною 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Разом з тим частина друга статті 35 Закону України «Про державну службу» визначає, що державним службовцям, які мають стаж роботи в державних органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю до 15 днів, а порядок надання таких додаткових відпусток встановлюється Постановою Кабінету Міністрів від 27.04.1994 № 250 «Про порядок і умови надання державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування додаткових оплачуваних відпусток».

Оскільки у наведених законодавчих актах відсутнє посилання на те, що додаткові відпустки повинні оплачуватись відповідно до відпрацьованого часу, колегія апеляційного суду доходить висновку, що при звільненні грошова компенсація невикористаних днів додаткової відпустки повинна бути оплачена у повному обсязі.

Зі змісту ст. 35 Закону України «Про державну службу», дана відпустка надається державним службовця кожного року, порядок її надання регламентований постановою Кабінету Міністрів України № 250 від 27.04.1994 року, а тому за законодавством вона кваліфікується як щорічна. Таким чином, законною підставою для надання даного виду відпусток відповідна кількість відпрацьованих років у державному органі (стаж роботи). Тривалість цієї відпустки не залежить від облікованого періоду роботи працівника, за який надається основна щорічна відпустка, а отже не може розраховуватися пропорційно відпрацьованому часу в облікованому для основної відпустки періоді. Відпустка за стаж роботи в державних органах понад 10 років надається в межах календарного року, а порядок її надання та тривалість чітко виписані постановою Кабінету Міністрів України № 250 від 27.04.1994 року «Про порядок і умови надання державним службовцям, посадовим особам місцевого самоврядування додаткових оплачуваних відпусток».

Аналіз наведених правових норм дає підстави колегії суддів вважати, що законодавець чітко передбачив визначення поняття відпустки та додаткової відпустки, а також порядок виплати грошової компенсації за всі не використані працівником дні щорічної та додаткової відпустки у разі звільнення працівника.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що у випадку звільнення Управлінням Пенсійного фонду України в Міжгірському районі Закарпатської області ОСОБА_2, в день її звільнення позивач повинен був виплатити всі належні їй від підприємства суми не пізніше наступного дня, після пред'явлення нею вимоги про розрахунок, в тому числі і за не використану нею частину додаткової відпустки в повному обсязі, як це передбачено вимогами ч. 2 ст. 35 Закону України "Пpo державну службу " та ПКМ України № 250 від 27.04.1994р. Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, вказаних виплат позивачем здійснено не було.

З огляду на викладене, колегія апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що твердження позивача про відсутність правового врегулювання питання надання (або компенсацію) при звільненні додаткової відпустки за вислугу років на державній службі в повному розмірі чи пропорційно відпрацьованого часу в даному випадку не може бути однією з підстав для скасування пункту 3 оскаржуваного припису відповідача.

З приводу посилань представника позивача, як на підставу для скасування оскаржуваного ним пункту припису, а саме винесення Закарпатським окружним адміністративним судом постанови від 18.12.2012 року по справі № 2а-0770/2919/12, якою частково задоволено позовні вимоги позивача ОСОБА_2 до Управління ПФУ в Міжгірському районі та якою зобов'язано управління ПФУ в Міжгірському районі поновити ОСОБА_2 на посаді провідного спеціаліста відділу з призначення пенсій управління Пенсійного фонду України в Міжгірському районі Закарпатської області. Також зобов'язано управління ПФУ в Міжгірському районі оплатити ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, а в задоволенні решті позовних вимог відмовлено, а саме: відмовлено ОСОБА_2 у відшкодуванні компенсації за невикористану частину додаткової відпустки в повному обсязі, хоча такі позовні вимоги позивачка заявляла та вищеназваною постановою суду ОСОБА_2 поновлено на роботі на раніше займаній посаді, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується з оскаржуваного акту № 07-11-009/0907, перевірка проводилась з 29.11.2012 року по 04.12.2012р., оскаржуваний припис винесений відповідачем 04.12.2012 року, а ОСОБА_2 звільнена з роботи 27.08.2012 року. Наведене дає підстави колегії суддів дійти висновку, що на момент виявлення відповідачем у позивача вказаних порушень норм трудового законодавства така не була поновлена на роботі, оскільки постанова суду про її поновлення, яка в частині поновлення допущена до негайного виконання, винесена судом 18.12.2012 року, а тому до вказаної дати ОСОБА_2 вважалася звільненою з роботи і позивач мав провести нарахування та виплату звільненій ОСОБА_2 компенсацію за невикористану частину додаткової відпустки в повному обсязі відповідно до вимог ч. 2 ст. 35 Закону України "Про державну службу" та Постанови Кабінету Міністрів України № 250 від 27.04.1994р.

Що ж стосується посилань позивача на те, що постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.12.2012 року по справі № 2а-0770/2919/12, якою частково задоволено позовні вимоги позивача ОСОБА_2 до УПФУ в Міжгірському районі і відмовлено у відшкодуванні компенсації за невикористану частину додаткової відпустки в повному обсязі, хоча такі позовні вимоги позивачка заявляла, то суд зазначає, що відповідно до наявної в матеріалах справи постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2013 року постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.12.2012 року по справі № 2а-0770/2919/12, якою частково задоволено позовні вимоги позивача ОСОБА_2 до управління ПФУ в Міжгірському районі - скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

З огляду на викладене, постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.12.2012 року по справі № 2а-0770/2919/12 не набрала законної сили, а тому твердження позивача проте, що ОСОБА_2 поновлена на попередньому місці роботи, а нарахування та виплата проводиться лише звільненому працівнику, є також без підставними і не є підставою для скасування оскаржуваного пункту припису.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ОСОБА_2 за час поновлення її на роботі судом, тобто з 18.12.2012 року до винесення Львівським апеляційним адміністративним судом постанови від 20.04.2013 року, якою скасовано постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.12.2012 року, могла та мала право скористатися невикористаною частиною додаткової відпустки як це передбачено вимогами ч. 2 ст. 35 Закону України "Про державну службу" та Постановою Кабінету Мністрів України № 250 від 27.04.1994р.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог УПФУ в Міжгірському районі Закарпатської області, відтак судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог відмовлено правильно.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги УПФУ в Міжгірському районі Закарпатської області суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст.160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Міжгірському районі Закарпатської області залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.10.2013р. по справі № 807/368/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після надіслання її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І.І. Запотічний

Судді О.І.Довга

А.М.Ліщинський