Справа № 2а/0470/11317/12
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2014-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" листопада 2014 р. м. Київ К/800/36540/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Зайцева М.П., Сіроша М.В., розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргуЛівобережної міжрайонної державної податкової інспекції міста Дніпропетровська Дніпропетровської області Державної податкової служби
на постановуДніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.12.2012
та ухвалуДніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2014
у справі №2а/0470/11317/12
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доЛівобережної міжрайонної державної податкової інспекції міста Дніпропетровська Дніпропетровської області Державної податкової служби
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції міста Дніпропетровська Дніпропетровської області Державної податкової служби від 16.07.2012 №№, 000049171.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.12.2012 у даній справі, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2014, вказаний позов задоволено, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції міста Дніпропетровська Дніпропетровської області Державної податкової служби від 16.07.2012 №№, 000049171.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального права.

Також відповідач просив в силу положень ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України допустити заміну відповідача у справі на його правонаступника - Лівобережну об'єднану державну податкову інспекцію міста Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області.

В письмовому запереченні на касаційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25.06.2012 відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 26.05.2010 по 31.12.2011, за результатами якої 04.07.2012 року складено акт №2608/17-2/НОМЕР_1.

Згідно висновків названого акту позивачем порушено підпункт 7.3.1 пункту 7.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та пункт 187.1 статті 187 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено ПДВ у розмірі 139723 грн., а саме: вересень 2010 року на суму 617 грн., жовтень 2010 року на суму 1675 грн., листопад 2010 року на суму 1217 грн., грудень 2010 року на суму 5645 грн., лютий 2011 року на суму 2667 грн., березень 2011 року на суму 9217 грн., квітень 2011 року на суму 1067 грн., травень 2011 року на суму 9358 грн., червень 2011 року на суму 18950 грн., липень 2011 року на суму 32779 грн., серпень 2011 року на суму 23567 грн., вересень 2011 року на суму 7900 грн., жовтень 2011 року на суму 10425 грн., листопад 2011 року на суму 9017 грн., грудень 2011 року на суму 5622 грн.; статтю 13 розділу ІV Декрету №13-92 «Про прибутковий податок з громадян» та пункти 177.2, 177.3, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, внаслідок чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності у сумі 112595,03 грн., в тому числі: за 2010 рік в розмірі 6062,31 грн. та за 2011 рік в розмірі 106532,72 грн.

Суди попередніх інстанцій також встановили, що підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень стали висновки податкового органу в акті перевірки про безтоварність господарських операцій позивача з контрагентами, - ТОВ «Опткомпанія», ПП «Ікспіріенс», ПП «Екосфера», ПП «Котедж», - якими були порушені вимоги податкового законодавства.

На підставі вказаного акту відповідачем винесені податкові повідомлення-рішення від 16.07.2012:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 125912,62 грн., в тому числі за основним платежем - 112595,03 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 13317,59 грн.;

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на загальну суму 164340 грн., в тому числі за основним платежем - 139723 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 24617 грн.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій визнали необґрунтованим донарахування контролюючим органом сум податків позивачу, мотивувавши рішення тим, що реальність господарських операцій з контрагентами підтверджується первинними документами, які повністю відповідають вимогам, встановленим статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Суд касаційної інстанції вважає висновки суду першої та апеляційної інстанцій передчасними, та такими, що зроблені без всебічного та об'єктивного дослідження усіх обставин справи, при цьому колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до частин 2, 3 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з пунктом 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України одним із принципів адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі. Дотримання цього принципу вимагає від суду, який розглядає адміністративну справу, встановлення фактичних обставин справи, навіть якщо на них немає посилання сторін в їх доводах чи запереченнях, з витребуванням відповідних доказів в тому числі із власної ініціативи, що обумовлюється публічним характером спору в адміністративній справі.

Як вбачається з матеріалів справи, однією з підстав для донарахування податковим органом спірних сум грошового зобов'язання також було порушення позивачем пунктів 177.3, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України та статті 13 розділу 4 Декрету №13-92 від 26.12.1992 «Про прибутковий податок з громадян» внаслідок незаконного віднесення позивачем сум витрат з податку на додану вартість до складу валових доходів та витрат.

Суди попередніх інстанцій, розглядаючи вказаний епізод лише зробили висновки щодо реальності проведення господарських операцій позивача з контрагентами та відповідності первинних документів, якими зафіксовано ці операції, вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

В той же час, саме по цьому епізоду факт реальності господарських операцій податковим органом не оспорювався. Податковий орган стверджує про незаконність віднесення позивачем податку на додану вартість до складу валових доходів та витрат.

Однак суди попередніх інстанцій іншу обставину, яка стала підставою для донарахування (з причин віднесення позивачем сум витрат з податку на додану вартість до складу валових доходів та витрат), взагалі не досліджували та не оцінювали, що виключає можливість перевірки касаційним судом правильності судових актів у цій частині.

Слід також відзначити, що обов'язковою умовою виникнення у платника права на податковий кредит та на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, обов'язковість ведення, зберігання та порядок оформлення яких передбачена правилами бухгалтерського та податкового обліку.

Водночас, судами попередніх інстанцій не була надана належна правова оцінка первинним бухгалтерським документам, зокрема, на предмет наявності в них необхідних реквізитів для таких документів, що передбачені чинним законодавством та, як наслідок, на підставі цього надати їм належну правову оцінку в сукупності з іншими доказами, що стосуються предмету доказування.

Вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, а саме: законність віднесення позивачем сум витрат з податку на додану вартість до складу валових доходів та валових витрат, а також дотримання позивачем порядку оформлення первинних документів, передбаченого чинним законодавством. Для чого в разі необхідності зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування цих обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися; дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом частин 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд вживає передбачені законом заходи для витребування належних доказів із власної ініціативи.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та(або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів не було з'ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

З огляду на реорганізацію відповідача у справі Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне замінити Лівобережну міжрайонну державну податкову інспекцію міста Дніпропетровська Дніпропетровської області Державної податкової служби її правонаступником - Лівобережною об'єднаною державною податковою інспекцією міста Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 55, 160, 167, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Допустити заміну відповідача (Лівобережної міжрайонної державної податкової інспекції міста Дніпропетровська Дніпропетровської області Державної податкової служби) його правонаступником - Лівобережною об'єднаною державною податковою інспекцією міста Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області.

2. Касаційну скаргу Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції міста Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області задовольнити частково.

3. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.12.2012 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2014 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

4. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, що беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді М.П.Зайцев
М.В.Сірош