Справа № 814/1335/14
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2014-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

18 серпня 2014 року Справа № 814/1335/14

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за

адміністративним позовом: фізичної особи-підприємця «ОСОБА_1» (АДРЕСА_1)

до відповідача: Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (вул. Потьомкінська, 24/2, м. Миколаїв, 54030)

про: визнання неправомірними дій, скасування податкових повідомлень-рішень від 06.05.2014р. № , № , № ,

в с т а н о в и в:

Позивач, фізична особа-підприємець «ОСОБА_1» (далі - ФОП «ОСОБА_1»), звернулась до суду з адміністративним позовом про:

- визнання неправомірними дій Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (далі - відповідач, ДПІ) при здійсненні документальної планової виїзної перевірки ФОП «ОСОБА_1» за період з 01.01.2011 року по 24.03.2011 року;

- скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області № , № , № та № від 06.05.2014 року.

В обґрунтування позову ФОП «ОСОБА_1» зазначає, що дії посадових осіб податкового органу призвели до порушення її прав та законних інтересів шляхом необґрунтованого та неправомірного збільшення її зобов'язання, що підлягають сплаті до бюджету. А винесені на підставі проведеної перевірки податкові повідомлення-рішення є неправомірним та підлягають скасування.

Відповідач проти адміністративного позову заперечує, у письмових запереченнях просить у задоволенні позову відмовити (т. 1 арк. спр. 54 - 55).

Представники сторін надали клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження (т. 3 арк. спр. 113, 114).

У відповідності до ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши обставини справи та оцінивши наявні в них фактичні данні, суд встановив наступне.

ФОП ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 09.012.2005 року та перебуває на обліку як платник податків в ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва з моменту реєстрації. Основними видами діяльності позивачки є оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів (основний), роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів.

У період з 24.03.2014 року по 11.04.2014 року, на підставі наказів № 248 від 13.03.2014 року, № 288 від 21.03.2014 року, № 344 від 04.04.2014 року, ДПІ проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства у період з 01.01.2011 по 31.12.2013 року, результати якої оформлені Актом № 320/14-03-17-03-08/НОМЕР_5 від 18.04.2014 року (т. 1 арк. спр. 10 - 42).

В ході перевірки відповідач дійшов висновку про порушення суб'єктом господарювання п. 177.2, 177.4 ст. 177, п. 44.1 ст. 44, п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. 176.1 ст. 176 Податкового кодексу України (далі - ПК України), п.п.7.1.2 п. 7.1, п. 7.3 ст. 7, ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб у сумі 49584,36 грн., заниженню податку на додану вартість у сумі 59 969,00 грн., заниження суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на суму 53121,56 грн. та неведення належним чином обліку доходів та витрат.

На підставі зазначеного Акту перевірки відповідачем 06.05.2014 року прийнято податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 67 994,75 грн., з яких: 59 969,00 грн. - основного зобов'язання та 8 025,75 грн. - штрафу (т. 1 арк. спр. 43), № про визначення позивачці грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 510,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (т. 1 арк. спр. 47), № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 61 980,45 грн., з яких: 49 584,36,09 грн. - основного зобов'язання та 12 396,09 грн. - штрафу (т. 1 арк. спр. 45), рішення про застосування до позивача штрафних санкцій в сумі 53 121,52 грн. № (т. 1 арк. спр. 48).

Підставою для визначення контролюючим органом наведених податкових зобов'язань слугував висновок ДПІ про наявність ознак безтоварності у господарських операціях між ФОП ОСОБА_2 та ПП «Гамма-Плюс», що грунтується на судженнях посадових осіб оперативного управління подкового органу про відсутність у ПП «Гамма-Плюс» достатніх трудових та матеріальних ресурсів для здійснення господарської діяльності.

При цьому, підставою для таких висновків є посилання відповідача на службову записку оперативного управління ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області від 28.03.2014 року № 350-вн/07.

Досліджуючи обставини, з якими закон пов'язує наявність або відсутність в діях суб'єкта господарювання податкового правопорушення, суд виходить з такого.

Статтею 18 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Відповідно до наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ПП «ГАММА-ПЛЮС» мало достатню дієздатність для вчинення господарських правочинів з оптової торгівлі автомобільними деталями та приладдям та іншими видами оптової торгівлі, відомості своєчасно підтверджувалися та дослідженні судом первинні документи підписани належним підписантом (т. 3 арк. спр. 75 - 76).

Статтею 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України (в редакції, що була чинною у відповідних податкових періодах), об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Приписами п. 135.2 ПК України визначено, що доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п. 137.1 ПК України дохід від реалізації товарів визнається за датою переходу покупцеві права власності на такий товар. Дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг.

Відповідно до п.138.1 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Із п. 138.2 ПК України слідує, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді. Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Згідно з п. 139.1.9 ПК України витрати не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. У відповідності до пп. «а» п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Приписами п. 198.1 ст. 198 ПК України визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 201.1 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.

Податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.4, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 ПК України).

Системний аналіз правових норм, якими регулюються правовідносини, що є предметом судового дослідження, вказує, що визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Не можуть бути включені до складу валових витрат та податкового кредиту витрати на придбання товарів (робіт, послуг) не підтверджені дійсними розрахунковими, платіжними та іншими документами. Документом, який підтверджує сплату покупцем податку на додану вартість в ціні товару, зокрема є податкова накладна.

Для віднесення відповідних сум до складу валових витрат та податкового кредиту в розумінні ПК України не передбачається умова відслідкування та контролю платником податку (добросовісним набувачем товару, послуг та ін.) реальної сплати цих сум до бюджету контрагентом, а тим більше контрагентів безпосереднього контрагента суб'єкта господарювання. Чинним законодавством на сторону в господарському зобов'язанні не покладено обов'язок з'ясування обставин сплати податків та зборів контрагентом.

Позивачем надано суду первинні документи по взаємовідносинам з ПП «Гамма-Плюс»: договір поставки, банківські виписки, видаткові, товарно-транспортні та податкові накладні та документи, що засвідчують подальшу реалізацію товарно-матеріальних цінностей у порядку роздрібної торгівлі (т. 1 арк. спр. 63 - 231, т. 2 арк. спр. 1 - 241, т. 3 арк. спр. 1 - 74).

До того ж суб'єкт господарювання (добросовісний учасник угод та господарських операцій) не наділений можливістю контролю (навіть за власною ініціативою) за сплатою податків іншими суб'єктами підприємницької діяльності. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання як платник податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, оскільки юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ст. 61 Конституції України). Зазначена обставина (недобросовісність учасника угоди щодо сплати податків та зборів) не є підставою для позбавлення платника податку права на відображення в складі валових витрат та податкового кредиту понесені витрати на придбання товарів (послуг), якщо останній виконав усі передбачені законом умови та має всі документальні підтвердження понесених витрат та фактичного здійснення господарських операцій.

Пунктом 110 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Компанія «Вестберга таксі Актіеболаг» та Вуліч проти Швеції» суд встановив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржувані рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінки доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Так, наведені ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області аргументи є нелостатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовуються реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пенктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування пректики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України», а також у Рішенні Європейського суду з прав людини від 22.01.09 по справі "Булвес" проти Болгарії).

Чинним законодавством України не встановлено обов'язку покупця сплачувати ПДВ ще й безпосередньо до бюджету, коли такий податок не буде сплачений продавцем або іншою особою, з урахуванням суми податку, отриманого від покупця в ціні товару. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність з негативними наслідками саме щодо такого суб'єкта господарювання.

Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

При розгляді справи встановлено, що між позивачем та ПП «Гамма-Плюс» укладено договір купівлі-продажу підшипників за узгодженим сторонами асортиментом. Відповідно до пункту 12 цього договору договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками обох сторін і діє до 31.12.2011 року.

Розрахунки за придбані підшипники здійснювалися в повному обсязі в безготівковій формі, що підтверджується наданими позивачем завіреними фінансовою установою банківськими виписками.

Придбані позивачем підшипники зберігалися у складських приміщеннях у м. Одеса, з яких й здійснювалась їх подальша реалізація.

На підтвердження використання придбаних товарів в господарській діяльності позивач надав копію договору поставки підшипників, копію договору оренди складських приміщень у м. Одеса, копію договору з перевізником, копії рахунків-фактур, копії видаткових накладних, копії податкових накладних, копії товарно-транспортних накладних та інші.

На момент видачі податкових накладних ПП «Гамма-Плюс» було зареєстровано платником ПДВ, а отже, мало право їх виписувати. В свою чергу, позивач мав правові підстави включити суму сплачених в вартості послуг ПДВ по таким податковим накладним до податкового кредиту. Позивач в повному обсязі задекларував свої податкові зобов'язання з ПДВ.

За наявності необхідних відповідно до ПК України первинних документів, що підтверджують право на витрати і за відсутності доказів, які заперечують реальність господарських операцій, платник податків не може бути позбавлений права на формування витрат та податкового кредиту, які враховуються під час визначення об'єкту оподаткування.

Безтоварність спірних господарських операцій між позивачем та ПП «Гамма-Плюс» ДПІ обумовлює також відсутністю у останнього об'єктивної можливості для виконання договору в силу відсутності достатньої кількості основних засобів та інших ресурсів. Проте укладення договору купівлі-продажу не є єдиним способом залучення фізичних осіб або матеріальних ресурсів (техніки, тощо) до вчинення необхідних дій в процесі надання послуг. Податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит в залежність від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка послуг (товарів) та виконується певний обсяг робіт. До того ж, позивач довів реальність здійснення господарської операції з ПП «Гамма-Плюс» шляхом залучення інших осіб (матеріальних ресурсів) за цивільно-правовими угодами.

Посилання відповідача на сдужбову записку оперативного управління ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області від 28.03.2014 року № 350-вн/07, як внутрішній службовий документ контролюючих органів, також не має правових наслідків, оскільки законодавець не визначає (відсутній причинно-наслідковий зв'язок) неможливість встановити котролюючими органами місцезнаходження підприємства умовою визнання господарських операцій такими, що не відбулися. Сам по собі внутрішній документ (службова записка певної посадової особи) не є юридичним фактом, який для платника податків може нести зміну його прав та обов'язків. Також він не є преюдицією недійсності господарських операцій.

Крім того, суд зазначає, що висновки по фінансово-господарським операціям за період березень 2011 року - вересень 2011 року з ПП «Гамма-Плюс» обгрунтовувалися даними, які досліджувалися контролюючим органом у 2014 році, а не грунтуються на показниках та відомостях, які існували у 2011 році, тобто, у період, коли вчинялися правочини, а з цього періоду вже сплинуло більш ніж 1095 днів.

А відповідно, у відповідача були відстні підстави для збільшення зобов'язань платника податків за період, що перевищує 1095 днів з момента перевірки відповідно до п. 44.1 ст. 44 та п. 102.2 ст. 102 ПК України.

Отже, судження ДПІ про сумнівність господарських операцій базуються на припущеннях, які не доведені належними та допустимими доказами. Позивач надав первинні документи, що стосуються господарських операцій за участю контрагента, які фактично підтверджують реальне здійснення правочинів і досягнення позивачем законної мети їх здійснення - придбання на підставі цивільно-правових угод товарів (послуг) для здійснення господарської статутної діяльності, направленої на отримання прибутку та реальне використання товару в господарській діяльності, шляхом реалізації придбаних товарно-матеріальних цінностей іншим суб'єктам господарювання.

Таким чином, висновки контролюючого органу про безтоварність господарських операцій базуються на припущеннях, які не доведені належними та допустимими доказами, а відповідач при прийнятті оспорюваних податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги діяв не на підставі, не в спосіб, що передбачені законами України, та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Вищенаведене в сукупності є підставою для задоволення позову в цій частині.

Щодо твердження позивача про неправомірність дій ДПІ при здійсненні документальної планової виїзної перевірки позивача суд зазначає наступне.

Відповідно до п.81.1 ст.81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

- направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу;

- копії наказу про проведення перевірки;

- службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п'ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред'явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Як зазначив Вищий адміністративний суд України у постанові від 12.12.2013 по справі №К/800/30045/13, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки. Відтак, з огляду на наведене, позови платників податків, спрямовані на оскарження рішень (у тому числі наказів про призначення перевірки), дій або бездіяльності контролюючих органів щодо призначення та/або проведення перевірок можуть бути задоволені лише в тому разі, якщо до моменту винесення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки.

Таким чином, враховуючи, що позивач звернувся з позовною вимогою про визнання протиправними дій ДПІ з проведення перевірки вже після її проведення, не зважаючи на факт порушення відповідачем вимог п. 102.2 ст. 102 ПК України, суд вважає доцільним відмовити в цій частині позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України орнгани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти тільки на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманнямрівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотримаенням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 162 КАС України встановлено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Керуючись ст. ст. 2, 71, 122, 159 - 163, КАС України, адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнанати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області № від 06.05.2014 року.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області № від 06.05.2014 року.

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області № від 06.05.2014 року.

4. Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області № від 06.10.2014 року.

5. В іншій частині вимог відмовити.

6. Повернути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця «ОСОБА_2» судовий збір у сумі 383,15 грн., сплачений за квитанцією № ПН623059 від 20.05.2014 року.

Постанова набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня проголошення/отримання постанови, якщо протягом цього часу не буде подано апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постанови за наслідками апеляційного провадження.

Порядок та строки апеляційного оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга, подана після закінчення встановлених строків залишається без розгляду, якщо суд апеляційної інстанції за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Суддя О.В. Малих