Справа № 822/63/15
Суддя: Петричкович А.І.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/63/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіПетричковича А.І.
при секретаріЯворській І.Ю.
за участі:позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, представників відповідача Брухнової Л.С., Савчук О.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Хмельницького обласного психоневрологічного диспансеру, про визнання відмови незаконною та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

15 січня 2015 року до суду поступив позов від 13 січня 2015 року в якому позивач просить: 1) Визнати незаконною відмову Хмельницького обласного психоневрологічного диспансеру у наданні відповіді на інформаційний запит ОСОБА_3 від 12 грудня 2014 року; 2) Визнати дії Хмельницького обласного психоневрологічного диспансеру щодо незаконної відмови ОСОБА_3 у доступі до публічної інформації з підстав викладених у листі Хмельницького обласного психоневрологічного диспансеру ви 24.12.2014 року №5021 - протиправними; 3) Зобов'язати Хмельницький обласний психоневрологічний диспансер надати ОСОБА_3 запитувану інформацію з дотриманням вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», зазначену у запиті на інформацію від 12.12.2014 року, а саме відповіді на наступні запитання: - чи має Хмельницький обласний психоневрологічний диспансер будь-які документи, які містять інформацію про його стан здоров'я, якщо є такі то зазначте їх перелік? - чи надавалася будь-кому інформація про його стан здоров'я, якщо таке мало місце то кому, коли та на якій підставі?

У суді позивач та його представник позов підтримали, покликаючись на ті ж докази, що у позовній заяві.

Представники відповідача позов не визнали про що надали письмове заперечення без реєстраційного номера і дати, яке підтвердили у суді. Додатково пояснили, що перешкод у наданні позивачу запитуваної інформації не має за умови ідентифікації особи заявника.

Заслухавши учасників судового розгляду і дослідивши докази, суд прийшов до таких висновків, враховуючи наступне.

16.12.2014 року відповідач поштовим зв"язком отримав запит на інформацію від 12.12.2014 року ( далі - Запит на інформацію) в якому позивач просив, відповідно до закону України "Про доступ до публічної інформації" у встановлений законом строк надати йому інформацію: 1) Чи має Хмельницький обласний психоневрологічний диспансер будь-які документи, які містять інформацію про його стан здоров'я, якщо є такі то зазначте їх перелік?; 2) Чи надавалася будь-кому інформація про його стан здоров'я, якщо таке мало місце то кому, коли та на якій підставі? ( стор. 37 справи).

Листом за №5021 від 24.12.2014 року відповідач повідомив позивача про розгляд його Запиту на інформацію і вказав: "Вся інформація (кореспонденція), яку отримує заклад є його власністю, відповідно до ст.306 ЦК України і не може бути розголошена третім особам, окрім випадків, передбачених чинним законодавством. Вами не надано документального підтвердження (паспорт, посвідчення особи), що інформація може бути надана саме тій особі, якої вона стосується, а отже, можливий перелік документів не може бути наданий. Представникам правоохоронних органів, суду, тощо, видача інформації, яка стосується стану здоров"я громадян (у т. ч. з наданням витягів, копій та навіть оригіналів), відбувається на підставі положень законодавства в силу їх процесуальних повноважень та не потребує окремого дозволу пацієнта та узгодження з ним доступу до інформації, яка стосується його особистості (стан здоров"я, результати медичних обстежень, методи лікування тощо) та є конфіденційною." ( стор. 8 справи).

Як докази правомірності своїх дій, відповідач додатково надав суду лист без номера і дати з переліком витягів з наказів, Перелік відомостей, що становлять конфіденційну інформацію в Хмельницькому обласному психоневрологічному диспансері і Порядок доступу до персональних даних у Хмельницькому обласному психоневрологічному диспансері, які затверджені наказом №43Л від 02.01.2015 року ( стор. 30 - 33 справи), чому суд дає критичну оцінку, так як перелік витягів з наказів не містить інформації щодо предмету позову, а інші документи не стосуються правовідносин, які виникли в 2014 році, що видно з їх змісту, тому вони не є належними доказами у цій справі у розумінні статей 69 - 70 КАС України.

Статтею 1 Закону України № 2939-VI від 13.01.2011 року "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон № 2939-VI) визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно частин 1 - 2 ст.6 Закону № 2939-VI, інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Відповідно до частин 2 - 3 ст.5 Закону України № 2297-VI від 01.06.2010 року № 2297-VI "Про захист персональних даних", персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Персональні дані, зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, оформленій за формою і в порядку, встановленими Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції". Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації". Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом.

Згідно ч.1 ст.11 Закону України № 2657-XII від 02.10.1992 року "Про інформацію", інформацією про фізичну особу є відомості чи сукупність відомостей про таку особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

За порядком доступу інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом (ч.1 ст. 20 Закону України № 2657-XII від 02.10.1992 року "Про інформацію").

Частинами 1 - 3 ст. 21 Закону України № 2657-XII від 02.10.1992 року "Про інформацію" визначено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов'язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.

Згідно ст.7 Закону № 2939-VI, конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону. Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ч.3 ст. 5 Закону України "Про захист персональних даних" допускається можливість заборони законом віднесення персональних даних певних категорій громадян чи їх (персональних даних) вичерпного переліку до інформації з обмеженим доступом. Таким законом є, зокрема, Закон України "Про доступ до публічної інформації", ч.5 ст. 6 якого визначається перелік персональних даних фізичних осіб, які заборонено відносити до інформації з обмеженим доступом.

Статтею 6 Закону України № 1489-III від 22.02.2000 року "Про психіатричну допомогу" визначено, що медичні працівники, інші фахівці, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, та особи, яким у зв'язку з навчанням або виконанням професійних, службових, громадських чи інших обов'язків стало відомо про наявність у особи психічного розладу, про факти звернення за психіатричною допомогою та лікування у психіатричному закладі чи перебування в психоневрологічних закладах для соціального захисту або спеціального навчання, а також інші відомості про стан психічного здоров'я особи, її приватне життя, не можуть розголошувати ці відомості, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п'ятою цієї статті.

Право на одержання і використання конфіденційних відомостей про стан психічного здоров'я особи та надання їй психіатричної допомоги має сама особа чи її законний представник.

За усвідомленою згодою особи або її законного представника відомості про стан психічного здоров'я цієї особи та надання їй психіатричної допомоги можуть передаватися іншим особам лише в інтересах особи, яка страждає на психічний розлад, для проведення обстеження та лікування чи захисту її прав і законних інтересів, для здійснення наукових досліджень, публікацій в науковій літературі, використання у навчальному процесі.

Допускається передача відомостей про стан психічного здоров'я особи та надання їй психіатричної допомоги без згоди особи або без згоди її законного представника для: 1) організації надання особі, яка страждає на тяжкий психічний розлад, психіатричної допомоги; 2) провадження досудового розслідування або судового розгляду за письмовим запитом слідчого, прокурора та суду.

У листку непрацездатності, що видається особі, яка страждає на психічний розлад, діагноз психічного розладу вписується за згодою цієї особи, а у разі її незгоди - лише причина непрацездатності (захворювання, травма або інша причина).

Забороняється без згоди особи або без згоди її законного представника та лікаря-психіатра, який надає психіатричну допомогу, публічно демонструвати особу, яка страждає на психічний розлад, фотографувати її чи робити кінозйомку, відеозапис, звукозапис та прослуховувати співбесіди особи з медичними працівниками чи іншими фахівцями при наданні їй психіатричної допомоги.

Забороняється вимагати відомості про стан психічного здоров'я особи та про надання їй психіатричної допомоги, за винятком випадків, передбачених цим Законом та іншими законами.

Документи, що містять відомості про стан психічного здоров'я особи та надання їй психіатричної допомоги, повинні зберігатися з додержанням умов, що гарантують конфіденційність цих відомостей. Вилучення оригіналів цих документів та їх копіювання може здійснюватися лише у випадках, встановлених законом.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012, № 2-рп/2012 "У справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України", Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім'ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов'язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім'ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Отже, позивач Запитом на інформацію вимагав від відповідача надати інформацію про себе, яка є інформацією з обмеженим доступом (конфіденційна), тому відповідач повинен був би її надати заявнику у випадку встановлення (ідентифікації) його особи. Так як, позивач запит направив поштовим зв"язком, ідентифікувати особу заявника відповідач не міг, однак він повинен був про цю обставину проінформувати заявника, роз"яснивши йому порядок отримання конфіденційної інформації, чого не зробив, тому це є його протиправною бездіяльністю. Тобто, суд відмовляє в задоволенні позову щодо визнання протиправною відмови у наданні відповіді і дій (1-а та 2-а позовні вимоги), але відповідно до вимог ч.2 ст.162 КАС України приймає у цій частині іншу постанову з метою захисту прав, свобод і інтересів громадянина, а саме визнає протиправною бездіяльність відповідача у цій частині.

Пунктами 2 та 3 ст.19 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 16.12.1966 року, який набрав чинності в тому числі для України з 23 березня 1976 року визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, діставати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір. Користування передбаченими в пункті (2) цієї Статті правами накладає особливі обов'язки й особливу відповідальність. Воно може бути, отже, пов'язане з певними обмеженнями, які, однак, мають встановлюватися законом і бути необхідними: a) для поважання прав і репутації інших осіб; b) для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення.

Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що була підписана в 1950 році Урядами держав - членів Ради Європи і набула чинності в Україні 11.09.1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Рош проти Сполученого королівства (заява №32555/96) від 19.05.2005 року, Європейський суд з прав людини, ствердив: "Але правда також і те, що відсутність обов"язку розкриття та інформування сприяло такому розпорошенню матеріалів і негативно вплинуло на право особи отримати необхідну інформацію. За сукупності цих обставин Держава-відповідач не виконала свого позитивного зобов"язання забезпечити ефективну і досяжну процедуру, щодо надання заявнику можливість отримати доступ до всієї необхідної та належної інформації, що дозволить йому оцінити будь-які ризики, якими він піддавався під час участі у випробуваннях. Висновок: Порушення статті 8 (одноголосно).".

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України та ст. 17 Закону України " Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", рішення Європейського Суду мають в Україні значення джерела права і суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Щодо вимоги про надання відповіді на Запитом на інформацію (3-я позовна вимога), суд вважає, що не має підстав для обмежень для надання запитуваної інформації, адже це обмеження можливе за таких трьох умов: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров"я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні, чого не має у цьому випадку. Представники відповідача у суді, також не заперечують про можливість і відсутність перешкод у наданні позивачу запитуваної ним інформації.

Частиною 1 ст.71 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що суб"єкт владних повноважень, який заперечує проти позову частково довів, що діяв у межах Закону, що підтверджено доказами, які перевірено судом, тому позов задовольняється частково.

На підставі викладеного, керуючись Законами України "Про доступ до публічної інформації", "Про інформацію", "Про захист персональних даних", "Про психіатричну допомогу", Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", ЦК України і ст.ст. 4-15, 70-71, 86, 99, 122, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Хмельницького обласного психоневрологічного диспансеру щодо неповідомлення (роз'яснення) ОСОБА_3 про порядок отримання запитуваної ним інформації запитом від 12.12.2014 року.

Зобов'язати відповідача надати ОСОБА_3 інформацію з питань викладених у запиті від 12.12.2014 року, а саме про наявність документів щодо стану його здоров'я з їх переліком та інформацію про надання комусь інформації про стан здоров'я заявника з вказанням підстав цього.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету на користь ОСОБА_3 судовий збір, відповідно до частини задоволених вимог - 24,36 гривень.

Копії постанови надати сторонам, повний текст якої виготовлено 06.02.2015 року.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Постанова не набрала законної сили.

Суддя/підпис/А.І. Петричкович
"Згідно з оригіналом" Суддя А.І. Петричкович