Справа № 2а-8933/12/2070
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2015 року м. Київ К/800/9724/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Ліпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу громадянина ОСОБА_1

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2013 року

у справі за позовом громадянина ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі ГУ ДМС України в Харківській області), про скасування рішення,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому зазначив, що після прибуття в Україну звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про надання йому статусу біженця, відповідно до Закону України від 21 червня 200 року № 2557-III «Про біженців», норми якого діяли на час його звернення. Вказує, що у квітні 2011 року отримав повідомлення від 22 квітня 2011 року №17/01-04-631 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання такого статусу на підставі наказу Управління міграційної служби у Харківській області від 22 квітня 2011 року №108-о, який позивач оскаржив до органу міграційної служби. Проте, за повідомленням ГУ ДМС України в Харківській області від 23 липня 2012 року №17/01-04-86 його скаргу відхилено згідно з рішенням від 17 травня 2012 року №52-12. Вважаючи дії відповідача неправомірними, просив суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17 травня 2012 року №52-12 та зобов`язати відповідача повторно розглянути його скаргу на наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 22 квітня 2011 року №108-0.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року, яку залишено без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2013 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач порушує питання про скасування судових рішень та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. Зазначає, що судами порушено норми матеріального права, зокрема, неправильно застосовано норми Закону України «Про біженців». Вказує, що суди не дали належної оцінки обставинам справи та матеріалам його міграційної справи. Посилається на те, що у рішенні суду першої інстанції зазначена інформація, що стосується іншої особи.

Державна міграційна служба України у запереченнях на касаційну скаргу посилається на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, судами правильно встановлені факти, досліджені докази та наведені обґрунтовані висновки. Вказує, що позивач не довів, що перебування його у країні походження або повернення до цієї країни реально загрожує його життю та свободі. Просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином Киргизстану та до приїзду в Україну проживав в с. Кизилкиштак Кара-Сууського району Ошської області (Киргизстан).

У грудні 2010 року позивач виїхав з території Киргизстану та 23 грудня 2010 року легальним шляхом прибув на територію України, де проживав у м. Харкові.

04 квітня 2011 року ОСОБА_2 разом з дружиною звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про надання йому в Україні статусу біженця, пославшись на те, що є узбеком за національністю через що в Киргизстані його життю та життю його сім`ї загрожує небезпека за національною ознакою.

За результатами проведеної 06 квітня 2011 року співбесіди складено висновок, згідно з яким ОСОБА_2 доцільно відмовити в оформленні документів про вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, визначених абзацом 2 частини 1 статті 12 Закону України «Про біженців» та статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року про що прийнято наказ від 22 квітня 2011 року № 108-о про який позивач дізнався з повідомлення №17/01-04-72.

Це рішення територіального органу Державної міграційної служби України ОСОБА_2 оскаржив до Державного комітету України у справах національностей та релігій. Проте, рішенням Державної міграційної служби України від 17 травня 2012 року №52-12 його скаргу відхилено про що позивачу сповіщено повідомленням від 23 липня 2012 року №17/01-04-86.

Правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця і встановлення державних гарантії щодо його захисту визначалися Законом України «Про біженців», норми якого діяли на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з абзацом 2 частини 1 статті 1 цього Закону, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Умови за яких статус біженця не надається визначені статтею 10 Закону України «Про біженців», зокрема, не може бути визнана біженцем особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

За приписами частини 1 статті 12 Закону України «Про біженців» орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв`язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина 8 статті 12 Закону України «Про біженців»)

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Як встановлено судами, ОСОБА_2 має національний паспорт, документів, які свідчать про наявність дискримінації стосовно нього за національною ознакою останній не надав, участі у бойових діях чи в організації останніх на півдні Киргизстану ніколи не брав, до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами не причетний та не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації.

В матеріалах справи відсутня інформація щодо фактів недозволеного поводження та переслідування позивача та близьких членів його сім`ї у разі повернення на батьківщину.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про правомірність рішення суб`єкта владних повноважень щодо відмови позивачу в оформленні документів про вирішення питання щодо надання йому статусу біженця в Україні.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак