Справа № 2-а-13816/11/2070
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" січня 2015 р. м. Київ К/9991/34842/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Блажівської Н.Є.

Карася О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2011 року

та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2012 року

у справі № 2-а-13816/11/2070

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3; позивач) звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова (далі - ДПІ у Московському районі м. Харкова; відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення № від 14 червня 2011 року в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 11 926,00 грн. за основним платежем та 4 600,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2011 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2012 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2011 року скасовано в частині відмови в задоволенні позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 14 червня 2011 року в частині збільшення ФОП ОСОБА_3 суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 8 606,25 грн. за основним платежем та 2 449,94 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями у справі, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з підстав порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить частково скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2011 року та змінити постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2012 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи в межах доводів касаційної скарги відповідно до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 25 березня 2008 року по 31 грудня 2010 року, за результатами якої складено акт № 1330/172/НОМЕР_2 від 04 травня 2011 року.

На підставі зазначеного акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № від 14 червня 2011 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 17 567,50 грн. (12 966,00 грн. - основний платіж, 4 601,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

За наслідками адміністративного оскарження, названий акт індивідуальної дії залишено без змін.

Перевіркою встановлено порушення ФОП ОСОБА_3 підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7, пункту 9.3 статті 9 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з перевищенням 22 березня 2010 року суми від здійснення операцій з поставки товарів (послуг) у розмірі 300 000,00 грн. без направлення при цьому до податкового органу заяви про реєстрацію платником податку на додану вартість до 11 квітня 2010 року, а також неподанням декларацій з цього податку за період з квітня 2010 року по грудень 2010 року.

Підпунктом «б» пункту 2.1 статті 2 Закону № 168/97-ВР визначено, що платником податку на додану вартість є будь-яка особа, яка, зокрема, підлягає обов'язковій реєстрації як платник цього податку.

Відповідно до підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону № 168/97-ВР особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі, коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 гривень (без урахування податку на додану вартість).

Згідно з пунктом 9.4 статті 9 Закону № 168/97-ВР якщо обсяг оподатковуваних операцій особи протягом звітного податкового періоду перевищує суму, визначену підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, не більше ніж у два рази, така особа зобов'язана надіслати податковому органу заяву про реєстрацію протягом двадцяти календарних днів, наступних за таким звітним податковим періодом.

Особа, що не надсилає таку заяву у таких випадках та у такі строки, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Тобто, в розглядуваному випадку ФОП ОСОБА_3 повинна була надіслати до податкового органу заяву про реєстрацію платником податку на додану вартість до 20 квітня 2010 року, а не до 11 квітня 2010 року, як помилково зазначили суди.

Крім того, судові інстанції не врахували, що відповідно до пункту 1.2 Порядку заповнення та подання податкової декларації з податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30 травня 1997 року № 166 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), декларація подається до податкового органу за місцем реєстрації особою, яка зареєстрована платником податку на додану вартість згідно з вимогами Закону № 168/97-ВР.

За загальними принципами юридичної відповідальності заходи відповідальності можуть застосовуватись до особи лише в разі існування в неї об'єктивної можливості уникнути протиправності діяння. Таким чином, оскільки в особи, яка не зареєстрована платником податку на додану вартість, відсутнє право (а відтак і об'єктивна можливість) подавати декларації з цього податку, то штрафні санкції за неподання декларацій з податку на додану вартість у такому випадку до цієї особи не застосовуються.

Також, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на помилковість визначення контролюючим органом позивачу суми штрафних (фінансових) санкцій.

Так, відповідно до пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного акту індивідуальної дії; далі - ПК України) у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання платника податків на підставі, визначеної підпунктом 54.3.1 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, то це тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання.

В свою чергу, за правилами підпункту 17.1.2 пункту 17.1 статті 17 Закону України від 21 грудня 2000 року № 2181-III «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 2181-III) у разі коли контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання платника податків за підставами, викладеними у підпункті «а» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, додатково до штрафу, встановленого підпунктом 17.1.1 цього пункту, платник податків сплачує штраф у розмірі десяти відсотків суми податкового зобов'язання за кожний повний або неповний місяць затримки податкової декларації, але не більше п'ятдесяти відсотків від суми нарахованого податкового зобов'язання та не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, Законом № 2181-III передбачено нарахування штрафу у розмірі 10 відсотків від суми податкового зобов'язання, який у подальшому міг бути збільшений до 50 відсотків залежно від кількості місяців затримки податкової декларації. Натомість ПК України визначено, що штраф становить 25 відсотків від суми визначеного податкового зобов'язання і не підлягає збільшенню залежно від тривалості затримки декларації. Крім того, ПК України на відміну від Закону № 2181-III не передбачає мінімального розміру штрафу.

Відтак, якщо виявлення податковим органом розглядуваного порушення відбулось до 06 серпня 2011 року (тобто до набрання чинності пунктом 11 підрозділу 10 розділу ХІХ ПК України), як у даному випадку, то розмір штрафних санкцій за вчинення цього порушення визначається за нормами законодавства, чинного на момент застосування таких санкцій, але не більше ніж було передбачено на момент вчинення протиправного діяння, тобто у розмірі 10 відсотків від суми податкового зобов'язання. Причому цей штраф не підлягає збільшенню ні до 25, ні до 50 відсотків.

Отже, оскільки викладене вище не враховано судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи, рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позову підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, а в решті постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

При новому розгляді справи суду слід витребувати у відповідача розрахунок збільшеної суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість за квітень 2010 року з відповідною розбивкою, а також врахувати, що частина 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України надає право суду прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав позивача, а зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі зобов'язує адміністративний суд до активної ролі в судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2011 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2012 року в частині відмови в задоволенні позову з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Блажівська Н.Є.

Карась О.В.