Справа № 826/15529/14
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

11 лютого 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кобаля М.І.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

при секретарі: Пакіж О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, третя особа: Міністерство охорони здоров'я України про визнання незаконним та скасування розпорядження, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі - Відповідач) у якому просив визнати незаконним та скасувати розпорядження відповідача від 01.10.2014 року № 887-р.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2014 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши представників сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити - без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 призначений на посаду Міністра охорони здоров'я України у відповідності до Постанови Верховної Ради України «Про формування складу Кабінету Міністрів України» за № 802-VІІ від 27.02.2014 р.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 р. за № 887-р «Про відсторонення ОСОБА_2 від виконання повноважень за посадою Міністра охорони здоров'я України» (далі по тексту - Розпорядження) позивача було відсторонено від виконання повноважень за зазначеною посадою.

Не погоджуючись із зазначеним Розпорядженням позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на час прийняття рішення у справі відповідачем самостійно визнано Розпорядження таким, що втратило чинність, то інтереси позивача є відновленими, обставини, якими обумовлено звернення позивача до суду, є усунутими, а, відтак, позов є таким, що задоволенню не підлягає.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання доручення Прем'єр - Міністра України від 21.07. 2014 року № 27507/01/1-14, відповідно до Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або органів місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 року № 950, наказу Нацдержслужби України від 23.07.2014 р. № 118 у період з 24 по 31 липня 2014 року проведено службове розслідування у Міністерстві охорони здоров'я України стосовно незабезпечення Міністром охорони здоров'я, іншими посадовими особами МОЗ закупівлі лікарських засобів, зокрема, імунобіологічних препаратів (вакцин), виробів медичного призначення за бюджетні кошти, передбачені міністерству, невиконання протокольного рішення Уряду від 18 червня 2014 року (протокол № 39, підпункт 6 пункту 8).

У зв'язку із цим, Прем'єр - Міністром України на засіданні Уряду 01.10.2014 року винесено пропозицію про відсторонення ОСОБА_2 від виконання повноважень за посадою Міністра охорони здоров'я України та прийнято оскаржуване Розпорядження.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції та узгоджується з доводами апелянта відсторонення Міністра України від виконання повноважень за посадою не передбачено чинним законодавством, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 12 ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить призначення за поданням Президента України Прем'єр-міністра України, Міністра оборони України, Міністра закордонних справ України, призначення за поданням Прем'єр-міністра України інших членів Кабінету Міністрів України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, Голови Фонду державного майна України, звільнення зазначених осіб з посад, вирішення питання про відставку Прем'єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України.

Статтею 113 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначено Законом України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року N 794-VII (далі по тексту - Закон N 794-VII).

Статтею 6 Закону N 794-VII визначено склад Кабінету Міністрів України та статус його членів.

До складу Кабінету Міністрів України входять Прем'єр-міністр України, Перший віце-прем'єр-міністр України, віце-прем'єр-міністри та міністри України (ч. 1 цієї статті).

Згідно із ч.3 та ч.4 ст. 6 Закону N 794-VII посади членів Кабінету Міністрів України належать до політичних посад, на які не поширюється трудове законодавство та законодавство про державну службу. Статус членів Кабінету Міністрів України визначається Конституцією України, цим та іншими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону N 794-VII члени Кабінету Міністрів України, крім Прем'єр-міністра України, Міністра оборони України і Міністра закордонних справ України, призначаються на посаду Верховною Радою України за поданням Прем'єр-міністра України.

Правовими положеннями ч.1 та ч.2 ст. 18 Закону N 794-VII визначено, що член Кабінету Міністрів України (крім Прем'єр-міністра України) може бути звільнений з посади Верховною Радою України:

1) шляхом прийняття відставки члена Кабінету Міністрів України за поданою ним заявою про відставку;

2) за поданням Прем'єр-міністра України (стосовно Міністра закордонних справ України та Міністра оборони України таке подання вноситься за згодою Президента України);

3) за поданням Президента України - Міністр закордонних справ України та Міністр оборони України;

4) за власною ініціативою.

Рішення Верховної Ради України про звільнення з посади члена Кабінету Міністрів України приймається у формі постанови Верховної Ради України.

Статтею 20 Закону N 794-VII визначено перелік основних повноважень Кабінету Міністрів України.

Згідно із ст. 44 Закону N 794-VII Міністр є членом Кабінету Міністрів України.

Указом Президента України від 14 квітня 2000 року № 599/2000 «Стратегія реформування системи державної служби в Україні» з метою удосконалення класифікації посад державних службовців, зокрема, на основі класифікації посад в органах державної влади за змістом і характером діяльності, способами призначення та надання повноважень законодавчо визначено такі типи посад: політичні; адміністративні; патронатні.

До політичних посад мають бути віднесені посади Прем'єр-міністра України, інших членів Кабінету Міністрів України та деякі інші посади, статус яких як політичних буде визначено законами України. Особи, які займатимуть політичні посади, повинні зосередитися на визначенні урядової політики, розв'язанні стратегічних проблем економічного і соціального розвитку суспільства та відповідної сфери управління і з цією метою мають бути звільненими від щоденних адміністративних справ та управління персоналом. Ці посади не повинні відноситися до категорій посад державних службовців, передбачених Законом України «Про державну службу», дія якого має поширюватися на них у частині, що не суперечитиме відповідним законам України.

Виконання функцій з організації та впровадження рішень міністра, прийнятих у межах законодавства, прийняття управлінських рішень щодо завдань, покладених на апарат міністерства, а також управління персоналом повинен здійснювати державний секретар міністерства. Ця посада має відноситися до адміністративних посад і бути вищою серед посад державних службовців міністерства.

Аналіз вищенаведених правових норм свідчить про те, що посада Міністра охорони здоров'я України, який є членом Кабінету Міністрів України, є політичною посадою, на яку не поширюється трудове законодавство та законодавство про державну службу.

Так, особливості правового регулювання статусу державних службовців державних органів та їх апарату регламентовано статтею 9 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої правовий статус Президента України, Голови Верховної Ради України та його заступників, голів постійних комісій Верховної Ради України та їх заступників, народних депутатів України, Прем'єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України, Голови та членів Конституційного Суду України, Голови та суддів Верховного Суду України, Голови та суддів вищого спеціалізованого суду України, Генерального прокурора України та його заступників регулюється Конституцією та спеціальними законами України.

Відповідно до ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Статтею 49 Закону N 794-VII встановлено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Згідно із ст. 50 Закону N 794-VII право ініціативи у прийнятті актів Кабінету Міністрів України мають члени Кабінету Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Проекти актів Кабінету Міністрів України можуть вносити в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України Прем'єр-міністр України, Перший віце-прем'єр-міністр України, віце-прем'єр-міністри України.

Згідно із статтею 8 Закону N 3166-VI Міністр як член Кабінету Міністрів України здійснює повноваження, визначені Законом України «Про Кабінет Міністрів України».

Частиною 3 ст. 3 Закону N 794-VII Кабінет Міністрів України є колегіальним органом. Кабінет Міністрів України приймає рішення після обговорення питань на його засіданнях.

Згідно із параграфами 30, 31, 32 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950 (зі змінами) розпорядження Кабінету Міністрів видаються з кадрових та інших питань організаційно-розпорядчого характеру. Розпорядження Кабінету Міністрів набирає чинності з моменту його прийняття, якщо таким розпорядженням не встановлено пізніший строк набрання ним чинності. Проекти розпоряджень Кабінету Міністрів з кадрових питань готуються в установленому Кабінетом Міністрів порядку.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що Кабінет Міністрів України наділений правом видачі розпоряджень, зокрема, з кадрових та інших питань організаційно-розпорядчого характеру.

Порядком проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 р. N 950 (далі по тексту - Порядок), визначено, що стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути проведено службове розслідування, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян.

Пунктом 2 Порядку визначено, що рішення щодо проведення службового розслідування приймається вищими посадовими особами України, Першим віце-прем'єр-міністром України, керівником державного органу (посадовою особою), що призначив на посаду особу, уповноважену на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої планується проводитися службове розслідування, керівником органу, в якому працює зазначена особа.

Службове розслідування проводиться з відстороненням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, від виконання повноважень за посадою або без такого відсторонення. Рішення про відсторонення приймається за поданням голови комісії з проведення службового розслідування керівником органу державної влади, в якому працює особа (п. 4 Порядку).

Проте, з огляду на вищезазначені норми Конституції України та Закону N 794-VII, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що відсторонення Міністра України від виконання повноважень за посадою не передбачено чинним законодавством.

Щодо визнання незаконним оскаржуваного розпорядження слід зазначити, що в силу положень ч. 8 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині. Отже, термін «незаконний» може бути застосовано відносно нормативно-правового акту.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, оскаржуване Розпорядження не є нормативно-правовим актом в силу закону, оскільки носить індивідуально визначений характер, а отже, є актом індивідуальної дії.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 р. № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі».

Крім того, 19.12.2014 року Міністерством охорони здоров'я України було повідомлено Окружний адміністративний суд м. Києва про те, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 03.12.2014 року № 1191-р, визнано таким, що втратило чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 887 «Про відсторонення ОСОБА_2 від виконання повноважень за посадою Міністра охорони здоров'я України»

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що моментом відновлення прав та законних інтересів ОСОБА_2 є саме момент прийняття Кабінетом Міністрів України Розпорядження від 03.12.2014 року № 1191-р., а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2014 року - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий - суддя М.І. Кобаль

судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова

.

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Карпушова О.В.

Епель О.В.