Справа № 826/606/15
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 лютого 2015 року 15:48 № 826/606/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Катющенка В.П., за участю секретаря судового засідання Савченко А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

За позовом Громадянина Ірану ОСОБА_7
до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві
про визнання неправомірним та скасування наказу № 1 від 05.01.2015 та зобов'язання вчинити певні дії

за участю:

від позивача - ОСОБА_4;

від відповідача - Микитюк Л.В.

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Ірану ОСОБА_7 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУДМС України в м. Києві) про визнання неправомірним та скасування наказу від 05.01.2015 року №1 ГУДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, а також зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає рішення відповідача неправомірним, позаяк останнім при його прийнятті не враховано зміни у законодавстві, а саме розширення критеріїв визнання особи такою, що потребує додаткового захисту, поверхневий та необ'єктивний розгляд відповідачем поданої позивачем заяви.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 січня 2015 року відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні 05 лютого 2015 року представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково зазначив, що матеріали особової справи позивача взагалі не містять доказів проведення співбесіди з позивачем, яка є обов'язковою, існування загрози застосування до ОСОБА_7 смертної кари в країні походження - Ісламській Республіці Іран, основною релігією в якій є іслам, у зв'язку з прийняттям позивачем християнства, є реальною, проте у висновку відповідача зосереджено увагу на застосуванні смертної кари, пов'язаної з розповсюдженням наркотиків, тобто вказана інформація не співвідноситься із заявою особи, тобто заявою позивача, що прямо суперечить Правилам розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649.

Представник відповідача у судовому засіданні 05.02.2015 проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, посилаючись, зокрема, на не надання позивачем будь-яких конкретних відомостей про його утиски у країні походження та жодних документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, визначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також зазначала, що інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 05 лютого 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків.

16 грудня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як підставу для звернення за захистом позивачем вказано побоювання за власне життя у зв'язку з можливістю стати жертвою переслідувань та зазнати смертної кари за ознаками віросповідання, а саме через те, що позивач змінив релігію на християнство, за що у його країні можливе застосування смертної кари. При цьому позивач у цій заяві зазначив, що він уже звертався до відповідача із заявою про захист у 2013 році, у задоволенні якої йому було відмовлено. Проте просив відповідача звернути увагу на зміни, внесені у Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які набули чинності у травні 2014 року, та додав до своєї заяви копію засвідченого печаткою Української Православної Церкви свідоцтва від 09.11.2014 року про проведення Таїнства хрещення та миропомазання позивача.

У висновку від 05.01.2015 року у справі №2014KYIV0236 головного спеціаліста ГУ ДМС України у м. Києві зазначено, що заява позивача є очевидно необгрунтованою (відсутні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та у зв'язку із відсутністю обставин, які загрожують життю, безпеці чи свободі, визначені ч. 1 та ч. 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відтак, керуючись частиною 6 статті 8 наведеного Закону у висновку зазначено про доцільність прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку із необгрунтованістю заяви та зловживанням заявником процедурою вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку відповідачем винесено наказ від 05.01.2015 № 1 про відмову громадянину Ірану ОСОБА_7 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача та вважаючи його таким, що прийняте без повного з'ясування обставин, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, ні позивач у позовній заяві, ні представник позивача у судовому засіданні не заперечували відсутність підстав для визнання позивача біженцем.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Ісламської Республіки Іран (народився у м. Ахар), за національністю - турок, за віросповіданням - християнин, неодружений.

У серпні 2010 року позивач залишив територію Ісламської Республіки Іран та прибув до України літаком, перетнувши пункт пропуску через державний кордон України «Бориспіль» за національним паспортом серії НОМЕР_1 по одноразовій візі типу «О» (на навчання).

21 червня 2012 року позивач отримав від УГІРФО ГУМВС України в м. Києві посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 з терміном дії до 01.12.2012. Однак 10.12.2012 до ГУДМС України в м. Києві надійшло клопотання приймаючої сторони про скасування посвідки на тимчасове проживання на ім'я ОСОБА_7 у зв'язку з відрахуванням останнього за порушення навчальної дисципліни та поверненням його за сімейними обставинами на батьківщину (наказ від 25.09.2012 року №4149-н) та рішенням відповідача від 10.12.2012 скасовано посвідку на тимчасове проживання позивача.

30 травня 2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 10.10.2013 року № 616-13 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 10.10.2013 року №612-13, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2013 у справі №826/16928/13-а за позовом громадянина Ірану ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2014 року, в задоволенні позову відмовлено повністю. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.02.2014 року №К/800/8641/14 у відкритті касаційного провадження відмовлено.

Як вбачається з долученої судом у судовому засіданні 05 лютого 2015 року до матеріалів справи копії постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2013 у справі №826/16928/13-а, вказаним судом, серед іншого, зазначено про те, що позивач не навів даних щодо реальних особистих переслідувань або щодо можливості побоювань переслідувань, його інформація обґрунтовується лише усними твердженнями, ніякого документального підтвердження цього не має, що слугувало для висновку суду про відсутність підстав про переслідування позивача або можливість підпадати під переслідування в Ірані за ознаками віросповідання.

Так, на час звернення позивача до відповідача (30.05.2013) та на час розгляду Окружним адміністративним судом міста Києва справи №826/16928/13-а пункт 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI був викладений в наступній редакції: особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно із визначенням, наведеним у пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (в редакції станом на момент звернення позивача із заявою від 16.12.2014) особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Частиною 6 статті 5 Закону №3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 1 статті 7 Закону №3671-VI передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частини 7 статті наведеного Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 1 статті 8 Закону №3671-VI встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з частиною 4 статті 8 цього Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як зазначалось вище, при зверненні до відповідача із заявою від 16.02.2014 позивач просив відповідача врахувати зміни у Законі України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» саме у частині визначення осіб, які потребують додаткового захисту, а також на підтвердження обґрунтованості своєї заяви надав копію засвідченого печаткою Української Православної Церкви свідоцтва від 09.11.2014 року про проведення Таїнства хрещення та миропомазання позивача.

Разом з тим, висновок посадової особи відповідача від 05.01.2015, який слугував підставою для прийняття відповідачем наказу від 05.01.2015 № 1 про відмову громадянину Ірану ОСОБА_7 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, взагалі не містить жодних висновків та оцінок умов, враховуючи викладення в новій редакції пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, як і доказу, наданого позивачем на підтвердження ним зміни своєї релігії.

Крім того, суд погоджується з посиланнями представника позивача у судовому засіданні на ту обставину, що інформація у висновку відповідача від 05.01.2015 не співвідноситься зі змістом заяви та відомостями позивача, позаяк більшість інформації присвячено застосуванню смертної кари у Ісламській Республіці Іран за злочини, пов'язані з наркотиками, та лише один абзац та одне джерело використано для з'ясування інформації стосовно винесення вироків про застосування смертної кари до християн за віровідступництво.

При цьому суд звертає увагу відповідача, що відповідно до пункту 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, у висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Наведеним вимогам пункту 4.1. Правил висновок посадової особи відповідача від 05.01.2015 не відповідає.

Крім того, ухвалою суду від 21.01.2015 у відповідача витребувано належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи позивача.

Відповідно до частини 6 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

На підтвердження своєї позиції про законність рішення № 1 від 05.01.2015 відповідачем подано та підтримано представником у судовому засіданні заперечення та матеріали особової справи позивача №2014KYIV0236.

Проте, матеріали особової справи позивача взагалі не містять доказів проведення співбесіди з позивачем, хоча запрошення на проведення співбесіди на 30.12.2014 міститься у матеріалах особової справи. Причини відсутності доказів проведення співбесіди представник відповідача у судовому засіданні пояснити суду не змогла.

Разом з тим, обов'язковість проведення такої співбесіди встановлена, як зазначалось вище, частиною 1 статті 8 Закону №3671-VI та пунктом 4.1. наведених вище Правил, відповідно до підпункту «а» якого під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено обґрунтованості та законності рішення № 1 від 05.01.2015, з огляду на що суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Судові витрати відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України присудженню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов громадянина Ірану ОСОБА_7 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 05.01.2015 № 1 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_7 від 16.12.2014 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя В.П. Катющенко