Справа № 466/12/14-а
Суддя: Гудим Л.Я.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року Справа № 876/10872/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участі секретаря судового засідання: Прокопенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради на постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи - Львівська міська рада, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання неправомірним та скасування розпорядження, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2012 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи - Львівська міська рада, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просив визнати протиправним та скасувати розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 11.10.2011 року №779 «Про демонтаж самовільно збудованого житлового будинку».

Свою заяву обґрунтовує тим, що оскаржуване розпорядження є необґрунтованим, тобто прийняте без урахування усіх обставин, що мали значення для його прийняття, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками, які настануть для позивача та його сім»ї, і цілями, на досягнення яких спрямоване оспорюване розпорядження. Зокрема, зазначає, що його не було повідомлено про засідання міжвідомчої комісії, а отже, позбавлено права надати пояснення та подати відповідні документи, зокрема ті, які підтверджують, що будівництво будинку здійснено з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних норм і правил. За таких обставин вважає Розпорядження протиправним та просить його скасувати.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №779 від 11.10.2011 року «Про демонтаж самовільно збудованого житлового будинку».

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм процесуального права, неповністю досліджені обставини справи, просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувану постанову суду першої інстанції в частині мотивації слід змінити.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1, з метою покращення житлових умов, за згодою матері ОСОБА_6, яка являється співвласником будинку по АДРЕСА_1, збудував житловий будинок розм. 10.0 x 9.0 м. на місці колишнього гаражу, побудованого його матір»ю.

Шевченківська районна адміністрація, розглянувши лист ЛКП «Варшавське-407» та подані документи щодо самовільно збудованого житлового будинку на АДРЕСА_1 встановила, що мешканець будинку №7 ОСОБА_1 самовільно на території будинковолодіння збудував житловий будинок розм. 10.0 x 9.0 м.. Висновком міжвідомчої комісії (прот. №27 п. 17 від 04.10.2011року) визнано, що самовільно збудований житловий будинок розм. 10.0 x 9.0 м. по АДРЕСА_1 необхідно демонтувати у зв»язку з скаргою співвласників будинку. У зв»язку з чим було прийнято оскаржуване розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №779 від 11.10.2011 року «Про демонтаж самовільно збудованого житлового будинку» (а.с. 4).

Судом встановлено, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 не приватизована та знаходиться у комунальній власності. Відповідачем не представлено суду доказів розгляду повноважним органом питання про можливість чи неможливість виділення земельної ділянки під здійснене позивачем самочинне будівництво.

Крім того, судом встановлено, що 11.07.2011 року ЛКП «Варшавське-407» направило на адресу позивача лист, яким зобов»язало в місячний термін до 12.07.2011 року подати всі необхідні документи в Шевченківську районну адміністрацію на розгляд міжвідомчої комісії по факту самовільного будівництва. З заяви позивача від 13.09.2011 року, адресованої на ім»я голови Шевченківської районної адміністрації вбачається, що він повідомляв про те, що в Шевченківському районному суді м. Львова на розгляді знаходиться справа про визнання права власності на новозбудований будинок по АДРЕСА_1 і що після завершення вищевказаної справи ним будуть подані документи на даний будинок. Також відповідач не надав суду доказів того, що позивач повідомлявся про час та місце розгляду міжвідомчою комісією при Шевченківській районній адміністрації питання про демонтаж самочинно збудованого позивачем будинку, чим порушено право позивача на участь у процесі прийняття оскаржуваного розпорядження.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, а тому дійшов висновку, що відповідачем розпорядження №779 «Про демонтаж самовільно збудованого житлового будинку» прийнято передчасно.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та є правильними виходячи з наступного.

Так, відповідно до частин 1, 2, 7 статті 376 Цивільного кодексу (ЦК) України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов»язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов»язана відшкодувати витрати, пов»язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Окрім цього, знесення самочинно збудованих об»єктів передбачено статтею 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно з цією статтею у разі виявлення факту самочинного будівництва об»єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об»єкта та компенсацію витрат, пов»язаних з таким знесенням.

За рішенням суду самочинно збудований об»єкт підлягає знесенню в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, з компенсацією витрат, пов»язаних із знесенням об»єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво.

Відповідач, при винесенні оскаржуваного розпорядження, керувався Положенням про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затвердженим рішенням виконкому Львівської міської ради від 09.09.2011 року №835, однак не взято до уваги те, що стаття 376 ЦК України, передбачає можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування лише у разі істотного відхилення від проекту що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення.

З огляду на наведене, слід зробити висновок, що знесення самочинного будівництва проводиться виключно за рішенням суду, а відтак розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 11.10.2011 року №779 «Про демонтаж самовільно збудованого житлового будинку» є неправомірним та підлягає скасуванню.

Однак, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції керувався Положенням про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затвердженим рішенням виконкому Львівської міської ради від 09.09.2011 року №835.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Дані обставини є безсумнівною підставою для зміни постанови суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення повинні бути законними і обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є, зокрема, правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції зміні в частині мотивів залишення позовної заяви без руху.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 201, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити частково, а постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2014 року у справі №466/12/14-а - змінити в частині мотивації.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя : Л.Я. Гудим

Судді: О.М. Довгополов

В.В. Святецький

Повний текст постанови виготовлено та підписано 11.02.2015 року.