Справа № 816/130/15-а
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2015-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 лютого 2015 року м. ПолтаваСправа №816/130/15-а

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кукоби О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Кльопової І.Г.

та представників сторін:

від позивача - Кириленко Ю.Г., Наталенко С.О.,

від відповідача - Костяний О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Желдоргарант" до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Желдоргарант" (надалі - позивач, ТОВ "Желдоргарант") звернулось до суду з позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області (надалі - Кременчуцька ОДПІ, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 06 січня 2015 року №000005202/9, яким збільшено суму грошового зобов'язання позивача за платежем: "Податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), 14010100" загалом в розмірі 15 498 грн 75 коп. (в т.ч., 12 399 грн - основний платіж, 3099 грн 75 коп. - штрафні (фінансові) санкції).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем порушено права та інтереси ТОВ "Желдоргарант" у сфері публічно-правових відносин через безпідставне донарахування грошового зобов'язання зі сплати податку на додану вартість. Посилався на те, що господарські операції з ТОВ "Денекс Груп" носили реальний, товарний характер і підтверджені належним чином оформленими первинним документами бухгалтерського обліку.

Відповідач позов не визнав. У наданих до суду письмових запереченнях просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відомості, встановлені документальною позаплановою невиїзною перевіркою ТОВ "Желдоргарант" та викладені в акті перевірки від 19 грудня 2014 року №2893/16-03-22-02-12/38252352.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та додаткових поясненнях до позову.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував з підстав та мотивів, наведених у письмовому запереченні Кременчуцької ОДПІ, наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини.

ТОВ "Желдоргарант" у встановленому законодавством порядку зареєстроване як юридична особа, , з 05 липня 2012 року перебуває на обліку в якості платника податків в Кременчуцькій ОДПІ та є платником податку на додану вартість з 01 вересня 2012 року /а.с. 25-27/.

Видами діяльності позивача за КВЕД-2010 є: ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення ( 33.12), ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування (33.19), установлення та монтаж машин і устаткування (33.20), діяльність посередників у торгівлі машинами, промисловим устаткуванням, суднами та літаками (46.14), оптова торгівля машинами й устаткуванням для добувної промисловості та будівництва (46.63), оптова торгівля іншими машинами й устаткуванням (46.69) /а.с. 16/.

Фахівцем Кременчуцької ОДПІ проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Желдоргарант" з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ "Денекс Груп" ( ) за липень-вересень 2014 року.

За результатами перевірки складено акт від 19 грудня 2014 року №2893/16-03-22-02-12/38252352 (надалі - Акт перевірки), в якому вказано на порушення платником податків вимог пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, статті 201 Податкового кодексу України, наслідком чого визначено заниження податку на додану вартість в розмірі 12 399 грн, в т.ч., в липні 2014 року в розмірі 2924 грн, в серпні 2014 року в розмірі 1675 грн, у вересні 2014 року в розмірі 7800 грн /а.с. 16-21/.

На підставі зазначеного вище Акта перевірки Кременчуцькою ОДПІ 06 січня 2015 року сформовано податкове повідомлення-рішення №/9, яким збільшено суму грошового зобов'язання позивача за платежем: "Податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), 14010100" загалом в розмірі 15 498 грн 75 коп. (в т.ч., 12 399 грн - основний платіж, 3099 грн 75 коп. - штрафні (фінансові) санкції) /а.с. 22/.

Не погоджуючись із зазначеним вище податковим повідомленням-рішенням Кременчуцької ОДПІ, ТОВ "Желдоргарант" звернулось до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню суб'єкта владних повноважень, суд виходить з критеріїв правомірності такого рішення, що встановлені частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з чим перевіряє чи прийнято дане рішення: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачем на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ "Денекс Груп" ( ), у липні-вересні 2014 року зараховано до складу податкового кредиту суму ПДВ загалом в розмірі 12 399 грн /а.с. 33 - 17/.

Однак, за результатами документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "Желдоргарант" відповідач дійшов висновку про безпідставне віднесення вказаної суми податку до складу податкового кредиту, наслідком чого визначено заниження позивачем зобов'язання зі сплати ПДВ до бюджету загалом в розмірі 12 399 грн.

Мотивуючи даний висновок, відповідач зазначив, що позивачем на перевірку не надано документи, що підтверджують відповідність отриманого товару встановленим стандартам та технічну документацію, яка встановлює вимоги до його якості (сертифікати), що свідчить про відсутність фактичного отримання ТОВ "Желдоргарант" технічних частин для обладнання від ТОВ "Денекс Груп". Також відповідач посилався на висновки акта ДПІ у Печерському районі у м. Києві від 10.09.2014 №27818/26-55-22-09/38947518 "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Денекс Груп" щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період з 01.08.2014 по 31.08.2014" , згідно якого не підтверджено операції, що здійснені платником в серпні 2014 року, оскільки підприємство відсутнє за податковою адресою, стан підприємства "9" - направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням. Має місце наявність в ланцюгах постачання ТОВ "Денекс Груп" підприємств з ознаками фіктивності.

В ході аналізу податкової звітності ТОВ "Денекс Груп" встановлено відсутність будь-якої інформації про складські приміщення, наявність автомобільного чи іншого транспорту, а також устаткування, що необхідне для здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства, відсутність трудових ресурсів, сировини та матеріалів. Вказане, на думку контролюючого органу, свідчить про удаваність господарських операцій, за рахунок яких сформовано спірний податковий кредит, укладені угоди носять безтоварний характер, а сформований кредит від вказаного контрагента є недійсним. З-поміж іншого, контролюючий орган посилався на те, що відповідні видаткові накладні оформлені не належним чином, оскільки не містять інформації щодо осіб, які їх підписали.

Як на думку відповідача, постачальники ТОВ "Денекс Груп" не є імпортерами, та серед їх контрагентів також відсутні підприємства, котрі могли б поставити імпортний товар. Таким чином встановити походження товару не можливо. У виданих ТОВ "Денекс Груп" та зареєстрованих в ЄРПН податкових накладних встановлено невідповідність між фактом придбання товарів (сало свинне, дріт термічно оброблений, стільниця, хек) та фактом реалізації (інформаційно-консультативні послуги, БМР, редуктор), а саме номенклатура придбання на 100% не співпадає з номенклатурою реалізації. Викладені вище фактичні обставини, на думку представника відповідача, свідчать про те, що ТОВ "Желдоргарант" неправомірно віднесено до складу податкового кредиту суму в розмірі 12 399 грн за липень - вересень 2014 року.

Оцінюючи наведені доводи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Спірні відносини сторін стосуються права платника ПДВ на податковий кредит.

Так, згідно з підпунктом "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За приписами пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Водночас, як визначено пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Виходячи з вищевикладеного, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображатимуть реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

За відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Таким чином, визначальним у питанні перевірки правомірності формування платником податку показників податкової звітності з ПДВ є безпосереднє дослідження факту здійснення господарської операції (її реальності/товарності), на підставі якої таким платником сформовано дані податкового обліку.

Судом встановлено, що спірні відносини між позивачем та його контрагентом стосувалися придбання товарно-матеріальних цінностей на підставі відповідного договору.

Так, до матеріалів справи залучено копію договору поставки від 21 липня 2014 року №0721/14, за умовами якого ТОВ "Денекс Груп" (продавець) зобов'язувалось передати у власність, а ТОВ "Желдоргарант" (покупець) зобов'язувалось прийняти і оплатити продукцію в асортименті відповідно до умов договору. Номенклатура, кількість, ціна продукції, умови поставки, форма і порядок оплати визначаються сторонами у специфікації, що є невід'ємною частиною договору /а.с. 24-25/.

22 липня 2014 року між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду, якою прийняли рішення про внесення змін до Специфікації №1 до даного договору /а.с. 26/.

Як пояснили в судовому засіданні представники позивача, на виконання умов даного договору ТОВ "Денекс Груп" протягом липня-серпня 2014 року поставило ТОВ "Желдоргарант" запчастини в асортименті, згідно долучених до матеріалів справи видаткових накладних та рахунків-фактур (вентиль електрогідравлічний, шестерні, насос відкачувальний) /а.с. 36-37, 43-44/.

За приписами пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну. У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: порядковий номер податкової накладної; дата виписування податкової накладної; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; ціна постачання без урахування податку; ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; вид цивільно-правового договору.

Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг /пункт 201.4 статті 201 Податкового кодексу України/.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту /абзац 1 пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України/.

На підтвердження факту поставки ТОВ "Денекс Груп" товарно-матеріальних цінностей позивачем до матеріалів справи надано копії податкових накладних: від 21липня 2014 року №99 /а.с. 35/, від 08 серпня 2014 року №5 /а.с. 42/.

Вказані податкові накладні позивачем відображено у реєстрах виданих та отриманих податкових накладних за липень-серпень 2014 року та на їх підставі, з - поміж іншого, сформовано податковий кредит звітного (податкового) періоду з ПДВ в розмірі 12 399 грн , що відображено у податкових деклараціях з ПДВ за липень-вересень 2014 року та додатках до податкових декларацій №5 "Розшифровка податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів" /а.с. 79-97/.

Дослідивши в судовому засіданні перелічені вище копії податкових накладних, судом встановлено, що їх оформлено у відповідності до вимог пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України. Вказане не було спростовано відповідачем у ході розгляду справи.

Отже, наведені податкові накладні підтверджують факт придбання позивачем у ТОВ "Денекс Груп" товарів в асортименті, визначених у відповідних накладних, є підставою для віднесення спірної суми ПДВ до складу податкового кредиту та, в силу положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, приймаються судом як належний доказ у справі.

За змістом пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

У відповідності до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до приписів частини другої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Дослідивши в судовому засіданні залучені до матеріалів справи копії накладних від 21 липня 2014 року /а.с. 37/, від 08 серпня 2014 року /а.с. 44/, судом встановлено, що їх оформлено у відповідності до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704. А відтак, вказані документи є первинними документами бухгалтерського обліку в розумінні частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та в силу положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України приймаються судом як належний доказ у справі.

Щодо зауважень відповідача, що у наданих для перевірки видаткових накладних відсутні дані щодо осіб (прізвище, посада), які їх підписали, то на переконання суду, вони не можуть бути беззаперечним доказом нереальності оподаткованих господарських операцій, оскільки зі вказаних документів можливо встановити ким, який товар і кому поставлявся. Інші зауваження щодо змісту та форми вказаних первинних документів бухгалтерського обліку в Акті перевірки та письмових запереченнях відповідача проти позову відсутні.

Придбаний товар отримано директором ТОВ "Желдоргарант" Наталенко С.О., що підтверджено наявними у матеріалах справи копіями наказів про відрядження /а.с. 38, 45/.

Транспортування товару здійснювалось позивачем орендованим транспортним засобом KIA CARENS д.н.з. ВІ6853АР на підставі договору оренди транспортного засобу від 20 січня 2014 року /а.с. 33/, що підтверджено наявними у матеріалах справи копіями товарно-транспортних накладних від 21 липня 2014 року №ТН-0721/02, від 08 серпня 2014 року №ТН-0808/01 /а.с. 39, 45/.

Придбаний товар оприбутковано та останній зберігався у приміщенні ТОВ "Желдоргарант", що підтверджено залученими до матеріалів справи копіями технічного паспорту на громадський будинок /а.с. 54-56/, витягу з головної книги щодо обороту активів, обліку товарно-матеріальних цінностей за ІІІ квартал 2014 року та акта інвентаризаційної комісії /а.с.103- 117/.

Як пояснив в судовому засіданні директор ТОВ "Желдоргарант" Наталенко С.О., придбання запасних частин у ТОВ "Денекс Груп" зумовлено тим, що останнє є офіційним представником заводу-виробника в Україні. Придбання запасних частин безпосередньо у заводу-виробника є недоцільним з огляду на значну вартість транспортування товарів з Російської Федерації в Україну.

З приводу посилань відповідача на те, що позивачем на перевірку не надано документи, що підтверджують відповідність отриманого товару встановленим стандартам та технічну документацію, яка встановлює вимоги до його якості, суд зазначає наступне.

У розумінні статті 44 Податкового кодексу України, документи, що підтверджують відповідність отриманого товару встановленим стандартам та вимогам якості ( сертифікати, посвідчення якості) не є первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік та які можуть бути беззаперечними доказами реальності господарської операції.

Разом з цим, позивачем надано завірену належним чином копію сертифікату якості придбаної продукції /а.с. 33/, чим спростовано відповідні доводи контролюючого органу.

Оплату придбаних товарів позивачем проведено у повному обсязі на підставі виписаних ТОВ "Денекс Груп" рахунків-фактур шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок останнього у банку, що підтверджено копіями платіжних доручень №36 від 23 липня 2014 року, №37 від 28 липня 2014 року, №41 від 08 серпня 2014 року /а.с. 49, 50, 52/, актів звірки взаєморозрахунків між підприємствами /а.с. 51, 53,48/ та неспростовано представником відповідача в ході розгляду справи.

Отримані від ТОВ "Денекс Груп" товари позивач оприбуткував шляхом відображення факту надходження кожної партії товарів за даними бухгалтерського обліку /а.с. 103-113/.

Придбані товарно-матеріальні цінності ТОВ "Желдоргарант" оприбутковано на склад позивача, де і зберігаються на даний час /а.с. 114/.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем правомірно враховано при розрахунку податкового кредиту за липень-вересень 2014 року суму ПДВ загалом в розмірі 12 399 грн.

З приводу тверджень відповідача про те, що за даними Єдиного реєстру податкових накладних номенклатура придбаних ТОВ "Денекс Груп" товарів не відповідає номенклатурі реалізації на адресу ТОВ "Желдоргарант", суд зазначає, що відповідно до положень абзацу 2 пункту 11 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України у Єдиному реєстрі податкових накладних реєструються лише податкові накладні, сума податку на додану вартість в яких перевищує 10 тисяч гривень. Отже, вказаний реєстр не містить повного обсягу відомостей про придбані платником податків товарів і послуг, а тому не може бути беззаперечним доказом відсутності у ТОВ "Денекс Груп" поставлених позивачу товарів.

Посилання контролюючого органу на ДПІ у Печерському районі у м. Києві від 10.09.2014 №27818/26-55-22-09/38947518 "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Денекс Груп" щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період з 01.08.2014 по 31.08.2014", не приймаються судом в якості достатніх обґрунтувань правомірності оскарженого податкового повідомлення-рішення, оскільки отримання контролюючим органом акта перевірки контрагента платника податків, в якому викладені висновки про вчинення таким контрагентом нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє контролюючий орган від виконання обов'язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону, адже акт перевірки контрагента не має преюдиційного значення та не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджує обставини фактичної дійсності.

Крім того, суд враховує положення частини першої статті 218 Господарського кодексу України, відповідно до якої підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Таким чином, зважаючи на принцип персональної відповідальності платника податку, право добросовісного платника податків на податковий кредит з ПДВ не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Як висновок, суд зазначає, що допущені попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару певні порушення податкового законодавства тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого податку на додану вартість постачальникам товару.

Підставою для донарахування платнику податку грошових зобов'язань може слугувати лише встановлення факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань. Однак, матеріали справи таких доказів не містять.

Відповідачем не надано доказів та не зазначено обставин, які б ставили під сумнів фактичне здійснення спірних господарських операцій. Зокрема, не надано доказів, що підтверджували б невідповідність змісту угод дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків чи свідчили про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договорів або приховування дійсного об'єкта оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо.

Так само, матеріали справи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентом взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад.

Враховуючи наведене вище в своїй сукупності, варто констатувати, що висновок податкової інспекції про порушення позивачем вимог статей 198, 201 Податкового кодексу України здійснено при помилковому розумінні норм діючого на час виникнення спірних відносин законодавства та фактичних обставин справи.

Виходячи з визначення поняття штрафна санкція, що міститься в підпункті 14.1.265 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого дана санкція може бути застосована до платника податків лише у разі вчинення останнім порушення вимог податкового законодавства, а такі порушення в діях позивача відсутні, суд дійшов висновку, що спірним податковим повідомленням-рішенням також неправомірно застосовано до ТОВ "Желдоргарант" штрафні (фінансові) санкції в розмірі 3099,75 грн.

В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 21.1.1 пункту 21.1 статті 21 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас, суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

Відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів та не надано належних доказів наявності в діях позивача ознак протиправної діяльності. Тобто, відповідачем не доведено правомірності оскарженого рішення.

Разом з цим, долученими до матеріалів справи копіями первинних документів бухгалтерського обліку підтверджено право позивача на віднесення до податкового кредиту суми ПДВ в розмірі 12 399 грн.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає доведеним належними та допустимими доказами той факт, що при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення суб'єкт владних повноважень діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з'ясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовано це рішення, чим порушено законні інтереси позивача.

За таких обставин, податкове повідомлення-рішення Кременчуцької ОДПІ від 06.01.2015 №/9 необхідно визнати протиправним та скасувати, а позов ТОВ "Желдоргарант" - задовольнити.

У відповідності до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

При розподілі судових витрат, відповідно до положень частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір", суд виходить з приписів пункту 21 частини першої статті 5 вказаного Закону, згідно з яким відповідача звільнено від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 7-11, 69-71, 86, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Желдоргарант" до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області від 06 січня 2015 року №/9.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Желдоргарант" () витрати зі сплати судового збору в розмірі 182 (сто вісімдесят дві) гривні 70 (сімдесят) копійок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії з одночасним надісланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2015 року.

Суддя О.О. Кукоба