Справа № 826/83/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

29 січня 2015 року 11:24 № 826/83/15
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.

при секретарі Мальчик І.Ю.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Курманського В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 з невиплати позивачу грошової компенсації замість належних йому за нормами забезпечення предметів речового майна в розмірі вартості цих предметів за 2014 рік протиправними; зобов`язати відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію замість належних йому норм забезпечення предметів речового майна в розмірі вартості цих предметів за 2014 рік.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що перебуваючи на військовій службі за контрактом, він має право на отримання замість належних йому за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Однак, звернувшись з відповідною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , відповідач не забезпечив виплату грошової компенсації.

В судовому засіданні, позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача, в судовому засіданні, проти позову заперечував посилаючись на те, що позивачу нарахована грошова компенсація за не отримане майно, однак у зв`язку з відсутністю позивача в місті, що унеможливило виплату грошової компенсації, кошти йому видано не було, що свідчить про відсутність бездіяльності відповідача.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши позивача, представника відповідача, суд дійшов наступних висновків:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу у Збройних силах України відповідно до Контракту від 20.02.12р. та перебуває на речовому забезпеченні у до Військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою від 11.12.2014р. щодо виплати грошової компенсації замість належних йому за нормами забезпечення предметів речового майна за 2014 рік в розмірі вартості цих предметів, яку як вбачається з матеріалів справи отримано відповідачем 12.12.2014р.

Закон України від 20.12.1991, № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до пожень ст.1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. (ст.11 Закону № 2011-XII).

Відповідно до пункту 2 статті 9-1 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Порядок виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України.

Дію пункту 2 статті 9 даного Закону було зупинено на 2007 рік згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2007 рік».

Підпунктом 3 пункту 67 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» пункт 2 статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було виключено.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 зміни, внесені підпунктом 3 пункту 67 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», визнані неконституційними.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Верховний Суд України у постанові від 19 березня 2013 року (справа № 21-38а13) висловив правову позицію, яка полягає у тому, що положення частини другої статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.

Відповідно до вимог статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України є обов`язковим, зокрема, для всіх судів України.

З огляду на викладену позицію Верховного Суду України та обставини справи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для виплати позивачу грошової компенсації замість речового майна за 2014 рік, оскільки положення пункту 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відновили свою дію після прийняття Конституційним Судом України рішення від 22 травня 2008 року №10-рп/2008.

Порядок речового забезпечення військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів Збройних Сил та інших військових формувань, а також військових ліцеїстів у мирний час, визначає Положення про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час затверджене постановою від 28.10.2004, № 1444.

Відповідно до п. 20 Положення №1444 офіцерам, прапорщикам і мічманам за їх бажанням дозволяється (з дати виникнення права на отримання речового майна) замість одних предметів речового майна, передбачених нормами забезпечення, видавати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або виплачувати за них грошову компенсацію. Дія цього пункту поширюється на військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, після перших трьох років служби за умови подальшого продовження ними контракту.

Позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України, що підтверджується копією Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Відповідно до наявної в матеріалах справи платіжної відомості №326 від 30.12.2014р. ОСОБА_1 нараховано грошову компенсацію за не отримане речове майно в сумі 544,85грн. Однак, грошову компенсацію не виплачено, у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 в місті, про що свідчить відповідний напис на вказаному документі.

Разом з тим, в матеріалах справи, відсутні докази, які б свідчили про повідомлення позивача про нарахування грошової компенсації за не отримане речове майно, а отже посилання відповідача на невиплату грошової компенсації у зв`язку з відсутністю позивача в місці є безпідставними та не спростовують обґрунтованість позовних вимог.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій (бездіяльності).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:
Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 в повному обсязі.

Визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 з невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації замість належних йому за нормами забезпечення предметів речового майна в розмірі вартості цих предметів за 2014 рік протиправною.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію замість належних йому норм забезпечення предметів речового майна в розмірі вартості цих предметів за 2014 рік.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилаються особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов