Справа № 2а-13406/09/2670
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2015 року м. Київ К/9991/14775/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

секретар судового засідання Іванов К.Ю.

за участю представників згідно журналу судового засіданні від 05.02.2015 (в матеріалах справи)

розглянувши касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.06.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2012

у справі № 2а-13406/09/2670

за позовом Закритого акціонерного товариства „Атек"

до Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва

про скасування податкового повідомлення - рішення

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство „Атек" звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва (правонаступник - Приватне акціонерне товариство „Атек") з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва (правонаступник - Державна податкова інспекція у Святошинському районі Головне управління ДФС у м. Києві) про скасування податкового повідомлення-рішення №/0 від 12.10.2009.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.06.2011 позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2012 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.06.2011 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в який просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, прийняти нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга вмотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанції при вирішенні спору по даній справі порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, юридичної оцінки обставин справи, розглянувши надані письмові докази в їх сукупності, Вищий адміністративний суд України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, відповідачем проведено камеральну перевірку податкової декларації (розрахунку) земельного податку поданого на 2009 рік позивача та складено акт №1135/15-310 від 12.10.2009.

За результатами перевірки відповідачем прийняте податкове повідомлення рішення №/0 від 12.10.2009, яким визначено позивачу суму податкового зобов'язання по земельному податку з юридичних осіб у розмірі 2766354, 15 грн.: 2634623 грн. основний платіж, 131731, 15 грн. штрафні (фінансові) санкції.

Перевіркою встановлено, що розмір зобов'язання по земельного податку зазначений платником податку у розрахунку земельного податку на 2009 рік є меншим ніж визначено за результатами перевірки, оскільки товариством не враховано вимоги п. 2 Рішення Київської міської Ради від 25.12.2008 №944/944 "Про врегулювання питання користування земельними ділянками в місті Києві", що призвело до заниження податкового зобов'язання на 2634623 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень податковий орган керувався Рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 944/944 „Про врегулювання питання користування земельними ділянками в місті Києві", відповідно до якого з 01.04.2009 плата за земельні ділянки (крім земель, які використовуються державними (казенними) підприємствами, підприємствами оборонно-промислового комплексу, визначеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2008 N 1382-р, для будь-яких потреб та комунальними підприємствами, установами, організаціями для ведення лісового господарства, для водогосподарських потреб, та земель, зайнятих зеленими насадженнями загального користування, житловим фондом, об'єктами інженерно-транспортної інфраструктури, крім присадибних і садових земельних ділянок, а також визначених Київською міською радою земельних ділянок, які використовуються підприємствами, що забезпечують життєдіяльність міста, та земельних ділянок, щодо яких Київською міською радою прийняті рішення про їх передачу у власність або в користування, але документи, що посвідчують права на такі земельні ділянки, не зареєстровані), які використовуються суб'єктами господарської діяльності, але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено (не переоформлено), справляється в розмірі мінімальної річної орендної плати за земельні ділянки, встановленої ст. 21 Закону України „Про оренду землі" (3%).

Відповідно до п. 8 ст. 14 Закону України № 1251-XII від 25.06.1991 „Про систему оподаткування" до загальнодержавних податків і зборів (обов'язкових платежів) належить, зокрема, плата за землю (земельний податок, а також орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності).

Частиною першою ст. 2 Закону України № 2535-ХІІ від 03.07.1992 „Про плату за землю" передбачено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Відповідно до частин другої та четвертої цієї ж статті власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів та інвесторів, сплачують земельний податок. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Отже, законодавець виокремив два різновиди плати за землю: земельний податок та орендну плату.

Ставки земельного податку з земель, грошову оцінку яких встановлено, встановлюються у розмірі одного відсотка від їх грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у частинах п'ятій-десятій цієї статті та частині другій статті 6 цього Закону (частина перша статті 7 Закону № 2535-ХІІ).

Розмір орендної плати за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, визначений статтею 21 Закону України № 161-XIV від 06.10.1998 „Про оренду землі".

Водночас необхідною умовою справляння плати за землю у вигляді орендної плати є наявність договірних відносин, оформлених відповідно до чинного законодавства, зокрема Закону № 161-XIV.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач є землекористувачем у Святошинському районі м. Києва, нормативно грошова оцінка земельних ділянок проведена, ставка земельного податку встановлюється у розмірі 1% від грошової оцінки, яка підлягає сплаті за базові податкові (звітні) місяці поточного року в сумі 1317311, 20 грн.

Позивач як землекористувач правомірно відповідно до статті 14 Закону № 2535-ХІІ розрахував і сплатив земельний податок у розмірі одного відсотка грошової оцінки земельної ділянки, як це передбачено частиною першою статті 7 цього ж Закону, а не у розмірі трьох відсотків, як це передбачено статтею 21 Закону № 161-XIV.

Пунктом 2 рішення Міськрада встановила, що з 1 квітня 2009 року плата за земельні ділянки (крім земель, які використовуються державними та комунальними підприємствами, установами, організаціями для ведення лісового господарства, для водогосподарських потреб, та земель, зайнятих зеленими насадженнями загального користування, житловим фондом, об'єктами інженерно-транспортної інфраструктури, крім присадибних і садових земельних ділянок, а також визначених Міськрадою земельних ділянок, які використовуються підприємствами, що забезпечують життєдіяльність міста, та земельних ділянок, щодо яких Міськрадою прийняті рішення про їх передачу у власність або в користування, але документи, що посвідчують права на такі земельні ділянки, не зареєстровані), які використовуються суб'єктами господарської діяльності, але право власності на які або право оренди яких у встановленому законодавством порядку не оформлено (не переоформлено), справляється в розмірі мінімальної річної орендної плати за земельні ділянки, встановленої статтею 21 Закону № 161-XIV.

Таким чином, визначення інших категорій платників та іншого розміру плати за землю, ніж встановлені цими законодавчими актами, до повноважень Міськради не відноситься, приймаючи це рішення остання діяла з перевищенням владних повноважень.

Крім того, рішення Міськради є підзаконним нормативним актом, яке суперечить приписам Закону № 2535-ХІІ, а отже, виходячи із пріоритету дії законів над підзаконними нормативними актами, застосуванню підлягає саме останній.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.09.2010, яка набрала законної сили, вказаний вище пункт рішення Міськради визнано незаконним і нечинним з моменту його прийняття.

Таким чином, донарахування відповідачем земельного податку з посиланням на статтю 14 Закону № 2535-ХІІ та пункт 2 рішення Київської міської ради від 25.12.2008 № 944/944 "Про врегулювання питання користування земельними ділянками в м. Києві" в розмірі трьох відсотків є неправомірним та таким, що суперечить чинному законодавству.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 220 КАС України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

З огляду на вищевикладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.06.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2012 у справі № 2а-13406/09/2670 залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.06.2011 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2012 у справі № 2а-13406/09/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та порядку, передбачених статтями 236-2392 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.О. Федоров
Судді С.Е. Острович
О.І. Степашко