Справа № 539/4378/14-а
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2015-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2015 р. Справа № 539/4378/14-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Водолажської Н.С. , Калиновського В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Лубнах та Лубенському районі Полтавської області на постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15.01.2015р. по справі №539/4378/14-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в м. Лубнах та Лубенському районі Полтавської області

про визнання рішення незаконним,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Лубнах та Лубенському районі Полтавської області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення №449 від 22.10.2014 року;

- стягнути моральну шкоду у сумі 1500 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що є пенсіонером та перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Лубнах та Лубенському районі Полтавської області. При нарахуванні пенсії та для обчислення її розміру було враховано заробітну плату згідно довідок №194 та №195 від 13.03.2008 року, виданих Виконавчим комітетом Лубенської міської ради. В ході проведення контрольних заходів територіальним управлінням Пенсійного фонду здійснено перевірку та виявлено, що в довідках невірно внесені (завищені) суми нарахованої заробітної плати, що призвело до переплати позивачу за період з 01.02.2008 року по 30.11.2014 року пенсії в сумі 1269 грн. 87 коп. Враховуючи наведене, відповідачем прийнято оскаржуване рішення про утримання вказаних сум з позивача. В свою чергу, оскільки факт переплати стався не в наслідок неправомірних дій позивача, то спірне рішення щодо їх утримання є неправомірними.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15.01.2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Лубнах та Лубенському районі Полтавської області №449 від 22.10.2014 року.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 73,08 грн. та 500 грн. витрат понесених на юридичну допомогу.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скарги, в якій просить скасувати постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15.01.2015 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційних скарг, відповідачі посилаються на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що оскільки внаслідок подання недостовірних даних позивачу проведено переплату пенсії за період з 01.02.2008 року по 30.11.2014 року у загальному розмірі 1269 грн. 87 коп., то відповідачем на підставі положень ст. 50 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" було правомірно прийнято оскаржуване рішення щодо утримання вказаних сум з позивача.

Позивач надав письмове заперечення на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість та об'єктивність рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, просили розглянути справу без їх участі.

Колегія суддів на підставі п.2 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що позивач є пенсіонером та перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Лубнах та Лубенському районі Полтавської області.

На підставі довідок про заробіток для обчислення пенсії 194 та №195 від 13.03.2008 року, що були видані Виконавчим комітетом Лубенської міської ради, позивачу було нараховано пенсію.

Пенсійним фондом проведено контрольні заходи щодо перевірки правильності та достовірності видачі позивачу довідки про заробітну плату, яка була використана при призначенні пенсії, за наслідком якої складено №651 від 13.03.2008 року.

Під час перевірки виявлені розбіжності даних довідок про заробітну плату з даними книг по заробітній платі за 1990-1994 роки.

Згідно проведеного відповідачем перерахунку, сума переплаченої позивачу пенсії за період з 01.02.2008 року по 30.11.2014 року склала 1269 грн. 87 коп.

22.10.2014 року Управлінням Пенсійного фонду України в м. Лубнах та Лубенському районі Полтавської області прийнято рішення №449, яким на підставі ст. 50 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" було утримано з позивача надмірно виплачені суми пенсії в розмірі 20% з пенсії до повного погашення переплати пенсії.

Позивач, не погодившись із вказаними рішеннями відповідача та діями щодо утримання зазначених коштів, звернувся до суду із даним позовом.

Як було встановлено під час розгляду справи, фактичною обставиною яка слугувала підставою для переплати позивачу сум пенсії слугувало те, що в довідках про заробітну плату №194 та №195 від 13.03.2008 року, виданих Виконавчим комітетом Лубенської міської ради, невірно внесені (завищені) суми нарахованої заробітної плати.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої виходив з того, що оскільки відповідачем у встановленому законом порядку не доведено факт зловживань з боку позивача, винності чи недобросовісності щодо надання недостовірних даних та отримання переплати пенсії, то оскаржуване рішення є неправомірним та підлягає скасуванню. Також суд дійшов висновку про необхідність стягнення з Державного бюджету України на користь позивача понесених судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 73,08 грн. та 500 грн. витрат понесених на юридичну допомогу.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 50 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Виходячи із системного аналізу положень вищенаведеної норми права, для відрахування виплаченої надміру суми пенсії можливе тільки за двох умов: зловживання з боку пенсіонера та подання страхувальником недостовірних даних. Даний перелік є вичерпаний і розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Разом з тим, п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України встановлено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, зокрема пенсії, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Таким чином, наведеними положеннями Цивільного кодексу України також передбачено неможливість повернення безпідставно набутої пенсії у разі відсутності недобросовісності з боку пенсіонера.

Крім того, відповідно до приписів ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, у тому числі щодо відшкодування збитків, є зобов'язання, яке виникає з угод або внаслідок заподіяної шкоди.

Законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення закріплені ст. 1166 ЦК України, згідно із якою, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до ст.1166 ЦК України, саме відповідач повинен був довести факт протиправної поведінки позивача, настання шкоди (її розмір) та причинний зв'язок між ними.

В свою чергу, як було встановлено під час розгляду справи у суді першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду, фактичною підставою для переплати позивачу сум пенсії слугувало те, що в довідках про заробітну плату №194 та №195 від 13.03.2008 року, виданих Виконавчим комітетом Лубенської міської ради, невірно внесені (завищені) суми нарахованої заробітної плати.

Згідно ст. 17 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", довідки про заробітну плату видаються підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за пенсією.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що страхувальниками відповідно до цього Закону є: роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання,об'єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону; -підприємства, установи, організації, військові частини та органи, які виплачують заробітну плату (винагороду), грошове забезпечення, допомогу, - для осіб, зазначених у пунктах 7-9, 12-14, 17 і 18 статті 11 цього Закону.

Згідно ст. 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

При цьому, колегія суддів зазначає, суб'єкт владних повноважень не має прав, у розумінні міри свободи поведінки, а лише наділений законодавцем певними повноваженнями, необхідними для реального виконання завдань та функцій держави, що покладені на нього.

З огляду на вищевикладене та беручі до уваги, що будь-якого зловживання або недобросовісності з боку позивача відповідачем виявлено не було, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для утримання з позивача вказаних коштів.

Колегія суддів зазначає, що вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 22.01.2014 року по справі № 6-151цс13.

В силу ч.2 ст. 161 КАС України, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу неправомірності прийняття відповідачем спірного рішення про утримання з позивача переплаченої за період з 01.02.2008 року по 30.11.2014 року пенсії в загальному розмірі 1269 грн. 87 коп.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, будучи суб'єктом владних повноважень та заперечуючи проти адміністративного позову не виконав покладений на нього ч.2 ст.71 КАС України обов'язок та не довів юридичної та фактичної обґрунтованості мотивів винесення спірного рішення.

З огляду на зазначене, оцінюючи дії відповідача на відповідність критеріям зазначеним в ч.3 ст.2 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що прийняте останнім оскаржуване рішення є таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства.

Виходячи з вищенаведеного, керуючись вимогами ч. 2 ст. 11 КАС України, колегія суддів зазначає, що в даному випадку відповідач не дотримав вимоги закону про захист охороняємих прав та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому оскаржуване рішення є неправомірним, що дає суду підстави для його скасування.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних в частині визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення відповідача.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з Державного бюджету України на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 500 грн., виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст. 90 КАС України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторонни, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Колегія суддів зазначає, що з наданих позивачем документів не можливо зробити висновок про обсяги наданих юридичних послуг, крім того вони не містять достатніх критеріїв для визначення обсягу наданих послуг.

Виходячи з вищевикладеного, оскільки позивачем не було у встановленому законом порядку підтверджено понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн., то суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з Державного бюджету України на його користь вказаної суми, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині є неправомірним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням встановлених обставин у справі та допущених судом першої інстанції порушень норм матеріального права, колегія суддів вважає, що постанова Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15.01.2015р. по справі №539/4378/14-а не відповідає вимогам ст.159 КАС України, а тому відповідно до ст. 202, ч.2 ст. 205 КАС України підлягає скасуванню в частині стягнення з Державного бюджету України на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 500 грн., з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні вказаної частини вимог.

В іншій частині постанова суду є законною та обґрунтованою, в зв'язку з чим, скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Лубнах та Лубенському районі Полтавської області задовольнити частково.

Постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15.01.2015р. по справі №539/4378/14-а скасувати в частині задоволення вимог щодо стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 500 грн. витрат понесених на юридичну допомогу.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 в задоволення вказаної частині вимог.

В іншій частині постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15.01.2015р. по справі №539/4378/14-а - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Водолажська Н.С. Калиновський В.А.