Справа № 815/7250/14
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7250/14
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Вовченко O.A.

судді Катаєвої Е.В.,

судді Стеценко О.О.

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

за участі:

за участю: перекладача - ОСОБА_1,

позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Кононєнко Н.О. (за довіренстю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з позовними вимогами до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 21.11.2014 року № 627-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у березні 2012 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні. Однак, відповідачем оскаржуваним рішенням позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ОСОБА_2 вважає таке рішення неправомірним та необґрунтованим з наступних причин. Позивач є громадянином Афганістану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Вимушений був покинути країну походження, оскільки працював в національній поліції Афганістану та у зв'язку із родом заняття позивач отримував на свою адресу погрози зі сторони представників військових угрупувань - талібан. Позивач вказує на те, що його змушували приєднатись до талібів та співпрацювати з ними.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Від відповідача до суду 02.02.2015 року було надано письмові заперечення на адміністративний позов (а.с. 28-30), в яких відповідач просив відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 з огляду на те, що з пояснень заявника вбачається, що виїзд з країни позивача був обумовлений загальним станом в країні в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, бажанням отримати роботу з постійними доходами, бажанням покращити життя. Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином дослідив наведені ОСОБА_2 обставини, інформацію по країні походження та, з огляду на імперативні приписи, правомірно відмовив у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено відсутність умов, за яких такий статус надається.

Відповідачем зазначено, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім'ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала позицію, викладену в письмових запереченнях та просила в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зокрема, проаналізувавши особову справу ОСОБА_2 № ODS 12/94 (а.с.33-105), суд встановив, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, за національністю - таджик, за віросповіданням - іслам, мусульманин-суніт (а.с.50).

Як вбачається з протоколу співбесіди з громадянином Афганістану ОСОБА_2 (а.с.69-73), до України позивач прибув 06.02.2012 року, пішки перетнувши кордон. Дозволу на в'їзд до України позивач не мав.

На запитання про причини виїзду з країни походження позивач відповів, що після закінчення ліцею йому запропонували пройти курси урду-мілі. Закінчив курси в листопаді 2011р. Почав працювати в поліції та як рядовий співробітник був призначений на роботу в пр. Бадахшан, м. Файзобад. Позивач супроводжував вантаж, в основному це були продукти харчування, працював у групі супроводу. Однак, в країні було дуже небезпечно. Позивач зазначає, що його батькові почали пропонувати віддати його талібам та почали погрожувати. Коли позивач розповів це на роботі, допомагати йому відмовились.

При співбесіді з працівника міграційної служби ОСОБА_2 зазначив, що він з багатодітної родини, близькі родичі позивача: батько, мати, шість сестер та чотири брати залишились проживати на території Афганістану та не змінили свого місця постійного проживання з моменту виїзду позивача з Афганістану.

ОСОБА_2 зазначив, що випадок переслідування, який його вразив найбільше - це декілька разів його зупиняли та відбирали товар.

На запитання працівника міграційної служби: «Чого ви найбільше боїтеся при поверненні на Батьківщину?» та «Що сталося, якби Ви не виїхали?», позивач відповів: «там небезпечно, економічно важко», «мені треба допомагати батькові кормити родину» (а.с.73).

На запитання представника міграційної служби під час анкетування, чи зазнавав позивач фізичного насильства, він повідомив, що до нього насильство ніколи не застосовувалося.

Судом встановлено, що 23 лютого 2012 року ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.48-49).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області був прийнятий висновок від 07.08.2014 року ODS №12/94 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.95-105), обґрунтовуючи його тим, що за матеріалами особової справи заявника, щодо нього не вчинялося жодних обмежень, заснованих на ознаках раси, кольору шкіри, родового, національного чи етнічного походження, тобто позивач не зазнав переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В висновку, орган міграційної служби зазначив, що виїзд з країни позивача був обумовлений загальним станом в країні в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, бажанням отримати роботу з постійними доходами, бажанням покращити життя.

Рішенням Державної міграційної служби України від 21 листопада 2014 року №627-14 (а.с.38) підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до Управління міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи судом позивачем також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації особисто його.

Більш того, не знайшли свого підтвердження й доводи позивача відносно того, що ОСОБА_2 був вимушений покинути країну походження, оскільки працював в національній поліції Афганістану та у зв'язку із родом заняття позивач отримував на свою адресу погрози зі сторони представників військових угрупувань - талібан.

Так, згідно анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 50-54) та копії реєстраційного листка на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 60-63) відомості щодо найменування підприємства (установи) та посади, яку займав ОСОБА_2 - відсутні.

Крім того, в графі 19 реєстраційного листка на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 61) ОСОБА_2 зазначено, що професіями не володіє.

На запитання працівника міграційної служби «Ким ви працювали в країні постійного проживання протягом останніх 10 років?» позивач відповів «допомагав батькові» (а.с. 70).

Відтак, відомості при анкетуванні позивача містять суперечності.

Крім того, анкетні дані позивача свідчать про те, що виїзд з країни позивача був обумовлений економічними проблемами позивача, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, бажанням отримати роботу з постійними доходами, бажанням покращити життя.

Суд, також, акцентує увагу на тому, що в адміністративному позові та в анкетах позивача зазначено, що його переслідування почались, коли він почав працювати в поліції - після закінчення курсів урду-мілі в листопаді 2011 році, при цьому, як вбачається з матеріалів справи вже в травні 2011 року ним здійснювались заходи відносно залишення країни походження - Афганістану, про що свідчить запрошення на отримання візових документів для в'їзду в Україну, видане 23.05.2011 року ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області (а.с. 78).

Позивач в судовому засіданні вказав на те, що його переслідування були за місяць до моменту залишення країни походження Афганістану, тобто з 06.01.2012 року, однак позивачем здійснювались заходи щодо залишення Афганістану приблизно за півроку до цього.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, не вбачається підстав щодо загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відтак обставини, на які посилається позивач як на підставу для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, також, відсутні.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_2 про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому, Державна міграційна служба України діяла в межах Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняла рішення відповідно до повноважень, визначених цим Законом, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 21.11.2014 року № 627-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту -відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний судом 10.02.2015 року.

Головуючий суддя Вовченко О.А.

Суддя Катаєва Е.В.

Суддя Стеценко О.О.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної Міграційної Служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 21.11.2014 року № 627-14 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту -відмовити.

10 лютого 2015 року.