Справа № 826/16009/14
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

10 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач-1, ДМС України), Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - Відповідач-2, Управління ДМС України у Київській області) в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив: визнати незаконними дії Управління ДМС України у Київській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Відповідачем-1 рішення про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 06.10.2014 року № 498-14 про відмову Позивачу у визнанні останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Відповідача-1 визнати ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.12.2014 року позов задоволено частково: визнано неправомірним та скасовано рішення Відповідача-1 від 06.10.2014 року № 498-14 та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю. При цьому, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем-1 при прийнятті оскаржуваного рішення не були досліджені обставини, які ДМС України повинна була врахувати та дослідити відповідно до постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.11.2012 року. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд виходив з того, що він не має права приймати рішення, які віднесені до виключної компетенції Відповідача.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду та закрити провадження у справі. При цьому Апелянт посилався на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились, а тому справа розглядалась у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є громадянином Республіки Узбекистан, за віросповіданням - мусульманин. До 1993 року постійно проживав в Узбекистані, а у подальшому через бізнес та релігійні переконання Позивач переїхав до Російської Федерації, де постійно проживав та навчав Корану місцевих мусульман до 1997 року.

Як було встановлено посадовою особою ДМС України під час співбесіди з Позивачем, ОСОБА_2 у 1997 році приїхав до Узбекистану, однак його було заарештовано та взято під варту на 11 діб за те, що він носив бороду, а тому підозрювався в участі у заборонених організаціях. У подальшому Позивач, побоюючись за своє життя та свободу, вихав до Росії та у 2000 році прийняв російське громадянство. У період з 2000 по 2008 рік ОСОБА_2 проживав на території Російської Федерації в Тюменській області, де викладав іслам у мечеті.

З матеріалів справи вбачається, що у травні 2008 року Позивач був затриманий через те, що його офіційно розшукували в Узбекистані у зв'язку з порушенням щодо нього кримінальної справи за ознаками злочинів, передбачених ст. 159 (посягання на конституційний устрій Республіки Узбекистан), ст. 242 (організація злочинного угрупування) та ст. 244-2 (створення, керівництво та участь в релігійно-екстреміських, сепаратистських, фундаменталістських або інших заборонених організаціях) Кримінального кодексу Республіки Узбекистан.

У жовтні 2008 року Позивач був позбавлений російського громадянства. У зв'язку з побоюванням депортації на територію Узбекистану, а в подальшому - переслідувань за релігійною ознакою, ОСОБА_2 у грудні 2009 року залишив територію Російської Федерації та прибув до України.

У лютому 2012 року Позивач звернувся до органів міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак рішенням від 10.08.2012 року № 449-12 ОСОБА_2 було відмовлено.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.11.2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.05.2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.01.2014 року, визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України від 10.08.2012 року № 449-12 про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, та зобов'язано Відповідача-1 повторно розглянути заяву Позивача відповідно до вимог чинного законодавства.

На виконання вищезазначеної постанови суду посадовою особою Управління ДМС України у Київській області було проведено співбесіду з ОСОБА_2, про що складено відповідний протокол від 09.07.2014 року у справі № 12 Kyiv 46-01.

Крім того, Відповідачем-2 складено 27.03.2014 року висновок щодо відмови у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також додаток до висновку від 31.07.2014 року. В даних документах посадова особа Управління ДМС України у Київській області акцентує увагу на наявності наступних підстав для відмови у задоволенні відповідної заяви, а саме: заявник будучи у міжнародному розшуку, неодноразово, без будь-яких перешкод пересікав кордони Саудівської Аравії, Китаю; надав суперечливу інформацію щодо місця свого проживання на території Тюменської області, за вказаною ним адресою не мешкав, а їздив як місіонер по селам Тюменської області; в країні походження та в Російській Федерації у нього залишилась нерухомість (квартири), кошти за оренду яких отримує сім'я заявника, з чого можна зробити висновок, що заявник користується всіма правами та свободами, закріпленими Конституцією Узбекистану без винятків та обмежень; факти насилля, зокрема, психологічного, фізичного або сексуального, та дискримінаційних заходів щодо заявника не встановлено; ОСОБА_2 ніяким тортурам чи приниженням не піддавався, його рідним ніхто не погрожував та ніхто не переслідував.

На підставі вищезазначеного висновку та за результатами розгляду особової справи Позивача ДМС України прийнято рішення від 06.10.2014 року № 498-14, яким ОСОБА_2 повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Рішення № 498-14). Дане рішення вмотивоване тим, що умови, передбачені пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, ст. ст. 1, 6, 9, 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність відмови Відповідача-1 у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки посадовими особами ДМС України не було проведено ретельну перевірку повідомлених Позивачем обставин, а також не надано оцінку фактам, які були встановлені Окружним адміністративним судом м. Києва під час розгляду справи про оскарження рішення Відповідача-1 від 10.08.2012 року № 449-12.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями частин 11-12 ст. 9 Закону закріплено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч. 1 ст. 10 Закону визначено, рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідачем-2 на виконання вищевикладених норм було проведено співбесіду з Позивачем та складено відповідний письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.03.2014 року та додаток до висновку від 31.07.2014 року.

На підставі вищевказаного висновку та приписів ч. 1 ст. 10 Закону ДМС України прийнято Рішення, в якому зазначено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Надаючи оцінку вказаному висновку та оскаржуваному Рішенню, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 зазначено, що виходячи зі змісту вищевикладеної норми та Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома. Крім того, необхідно враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

У відповідності до Загальнодержавної програми адаптації законодавства України до законодавства Європейського союзу, згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілим та правдоподібним і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається зі змісту доповіді міжнародної правозахисної організації «Amnesty International» (а.с. 14-16), Доповіді посольства США в Узбекистані про дотримання прав людини в країнах світу за 2009-2013 роки (а.с. 17-29), Доповіді посольства США в Узбекистані про свободу віросповідання в країнах світу за 2010, 2012 роки: Узбекистан (а.с.30-39), публікації Amnesty International «Возвращение к пыткам. Экстрадиция, принудительное возвращение и выдворение лиц в страны Центральной Азии» за липень 2013 року (а.с. 40-43), даних інформаційного агенства «Фергана» (а.с. 45), даних Institute forWar & Peace Reporting (Інституту з висвітлення війни і миру), публікації Amnesty International «Беженец из Узбекистана похищен в Москве - с участием местной полиции» 2014 року та «Amnesty International: в Узбекистане применяются изощренные пытки» (а.с. 47-48), неодноразово було встановлено, що до осіб, які підозрюються в належності до незареєстрованих ісламських рухів, організацій і партій застосовується ув'язнення, тортури і жорстоке поводження. Зазначено, що більшість мусульман, арештованих по політичних мотивах, були притягнуті до відповідальності за антиконституційну діяльність і причетність до «релігійних екстреміських, сепаратиських, фундаменталістських чи інших заборонених організацій».

Аналізуючи висновки Управління ДМС України у Київській області від 27.03.2014 року та від 37.07.2013 року, колегія суддів зауважує, що останні не містять жодних даних, які можуть свідчити про надання органами міграційної служби оцінки фактам, зафіксованих у вищезазначених документах, щодо переслідування осіб, які сповідують іслам. При цьому, необхідно зазначити, що при розгляді особової справи Позивача Відповідачем-1 не зазначено чому саме ДМС України не було взято до уваги обставини, які підтверджуються даними міжнародної правозахисної організації «Amnesty International», посольства США в Узбекистані, Інституту з висвітлення війни і миру та інформаційного агентства.

Зі змісту рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.11.2012 року випливає, що судом встановлено неправомірність попереднього рішення Відповідача-1 про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем у зв'язку з неповним дослідженням посадовими особами ДМС України обставин, на які посилався Позивач як на підтвердження обґрунтованості його побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою віросповідання. Крім того, у даному рішенні Окружний адміністративний суд м. Києва вказав на необхідність дослідження вищезазначених документів щодо ситуації у сфері свободи віросповідання в Узбекистані.

Отже, Відповідачем-1 не було повністю досліджено пояснення ОСОБА_2 щодо фактів кримінального переслідування та жорстокого поводження з мусульманами в Узбекистані, які відкрито сповідують свою релігію та не отримали у встановленому законом порядку відповідну ліцензію, а тому твердження Позивача про наявність підстав для визнання неправомірним Рішення № 498-14 є обґрунтованими.

Поряд з цим, надаючи оцінку іншим доводам, які викладені у висновку від 27.03.2014 року, суд апеляційної інстанції зауважує наступне.

Так, колегія суддів вважає помилковим посилання ДМС України на те, що Позивач всупереч ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців» звернувся із заявою про надання статусу біженця лише через два місяці перебування на території України, виходячи з наступного

Зі змісту протоколу співбесіди від 09.07.2014 року у справі № KYIV 46-01 випливає, що ОСОБА_2 не зазначав про те, що прибув до України саме у жовтні 2009 року (як зауважено Відповідачем-1), тоді як Окружним адміністративним судом м. Києва у рішенні від 22.11.2012 року встановлено, що Позивач прибув до України у грудні 2009 року та звернувся до Управління Державної міграційної служби у м. Києві, яке наказом від 23.12.2009 року № 1014 відмовило ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Крім того, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, необхідно зауважити, що остання містить протиріччя, оскільки Апелянт зазначає, що Позивач прибув на територію України в грудні 2010 року легально (а.с. 131), проте наводить доводи щодо необхідності звернення до органів міграційної служби без зволікань у разі нелегального перетину кордону.

Відтак, висновок Відповідача-1 про зволікання ОСОБА_2 із зверненням до ДМС України із заявою про визнання його біженцем є необґрунтованим, а тому не може бути взятим до уваги при винесенні Рішення № 498-14.

Крім іншого, судова колегія критично оцінює висновки ДМС України про наявність підстав для відмови у наданні ОСОБА_2 статусу біженця у зв'язку з тим, що останній перебував у третій безпечній країні, з огляду на наступне.

Як зауважує Відповідач-1 Позивач перебував на території Китаю та Саудівської Аравії, проте у матеріалах справи відсутні документи, якими підтверджується факт перебування ОСОБА_2 у згаданих країнах, а також періоди перебування.

Отже, посилання ДМС України на наявність підстав, для відмови у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону, є необґрунтованим.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про помилковість твердження Відповідача-1 щодо наявності у ОСОБА_2 можливості користуватися всіма правами та свободами, закріпленими Конституцією Узбекистану на території Російської Федерації, оскільки, як зауважує заявник, останній був заарештований та позбавлений російського громадянства з метою його подальшої видачі владі Узбекистану, однак ДМС України не надано оцінки вказаним обставинам та не зазначено чому саме вони не були чи не можуть бути взяті до уваги при вирішенні питання про надання Позивачу статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Поряд з іншим, суд апеляційної інстанції критично оцінює висновок посадової особи Управління ДМС України у Київській області щодо наявності протиріч в інформації про колишнє місце реєстрації та місце проживання Позивача на територіях Свердловської та Тюменської областей Російської Федерації, оскільки відповідна інформація не є визначальним чинником при визнанні особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналізуючи висновок від 27.03.2014 року, необхідно також врахувати, що посадовою особою Відповідача-2 було встановлено, що, за словами Стіва Свердлова, який працював в Узбекистані у правозахисній організації Human Rights Watch, осіб, підозрюваних в участі в заборонених релігійних організаціях, катували, використовуючи електричний струм, побиття, сексуальне насильство, задуху і психологічне насильство.

Проте, посадовою особою Управління ДМС України в Київській області не взято дані обставини до уваги, оскільки відповідні засоби тортур до ОСОБА_2 за словами останнього не застосовувались.

Такі доводи Відповідача-2 колегія суддів вважає неправомірними, оскільки, як було зазначено вище, побоювання особи можуть випливати на лише з власного досвіду, а й з досвіду інших людей, зокрема, інших членів тієї ж релігійної групи. При цьому, варто враховувати, що особа визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту саме з метою уникнення застосування до неї тортур та нелюдського поводження.

Поряд з цим, судова колегія погоджується з висновком Окружного адміністративного суду м. Києва про безпідставність врахування Відповідачем-1 при прийнятті Рішення № 498-14 викладених у висновку від 27.03.2014 року даних щодо визнання у низці країн організації Хізбут-Тахрір забороненою, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази, якими підтверджується належність Позивача до вказаної організації.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи Відповідача-2 щодо наявності у Позивача можливості отримати ліцензію для здійснення освітньої діяльності у релігійних освітніх установах, оскільки, як було встановлено Окружним адміністративним судом м. Києва, отримання особою відмови у реєстрації релігійної організації або наказ про її розпуск, є злочином, який тягне за собою покарання до п'яти років позбавлення волі.

Згідно ч. 8 ст. 9 Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Однак, незважаючи на велику кількість поданої Позивачем інформації на підтвердження обґрунтованості своїх побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою віросповідання, остання не була взята до уваги Відповідачем-1 та не була перевірена у встановленому Законом порядку у разі виникнення у посадової особи міграційної служби сумнівів у її достовірності.

Крім іншого, зі змісту листа Служби безпеки України від 18.06.2014 року № 10616 вбачається, що в Управління КР Головного управління СБУ України у м. Києві та Київської області відсутня інформація, яка може перешкоджати в отриманні ОСОБА_2 статусу біженця. У даному листі також зазначено, що Позивач оголошений у міжнародний розшук та переслідується правоохоронними органами Узбекистану у зв'язку з вчиненням злочинів, передбачених ст. ст. 242, 159, 244-2 Кримінального кодексу Республіки Узбекистан, які полягають у створенні, керівництві та участі релігійно-екстримістських організаціях.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про неповне дослідження Відповідачем-1 фактів та обставин, на які посилається Позивач та необґрунтоване відхилення одних документів та прийняття до уваги інших, що свідчить про неправомірність Рішення № 498-14 та наявність достатніх підстав для його скасування.

Поряд з іншим, ДМС України не надано оцінку наявності чи відсутності підстав для визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту у разі встановлення того, що Позивач не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону.

Однак, судова колегія вважає обґрунтованим висновок Окружного адміністративного суду м. Києва щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання дій Відповідача-2 незаконними у частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийнятті Рішення № 498-14, з огляду на наступне.

Згідно ч. 13 ст. 10 Закону у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, повідомлення про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було направлено 09.10.2014 року, тобто на третій день після прийняття Рішення № 498-14, а тому Відповідачем-1 дотримано обов'язку щодо надсилання відповідного повідомлення протягом семи робочих днів з дня отримання рішення.

Крім того, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов'язання ДМС України визнати Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виходячи з наступного.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді та ч. 3 ст. 2 КАС України випливає, що перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими ст. 2 КАС України.

Як було встановлено в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, прийняття рішення щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, належить до виключної компетенції ДМС України, а тому суд не може втручатися у вільний розсуд останньої при здійсненні службою наданих їй повноважень.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Київській області, про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, а якщо її було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.