Справа № 815/2501/14
Суддя: Жук С.І.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 р. Справа № 815/2501/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Жука С.І.
судді - Потапчука В.О.
судді - Семенюка Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

встановиЛА:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМСУ), в якому просить визнати рішення відповідача за №82-14 від 28.02.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту неправомірним, скасувати його та зобов'язати ДМСУ визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд першої інстанції своєю постановою від 20 жовтня 2014 року відмовив у задоволенні адміністративного позову громадянина Камеруну ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №82-14 від 28.02.2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, зобов'язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні.

ОСОБА_1 не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, або у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали та доводи апелянта в межах апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15.10.2012 року позивач звернувся до Управління із заявою про надання статусу біженця, посилаючись на те, що був представником опозиційної політичної партії SCNC (Southern Camroons National Council), у якій займав посаду секретаря по інформації та пропаганді. У заяві позивач зазначав, що країна розділена на дві частини та позивач проживає в південній частині, де проживають англофони. Уряд країни перебуває в північній частині країни та економічно розвиває тільки північну частину. Південна частина вирішила отримати незалежність, цієї мети придержувалася й партія представником якої він був. 30.09.2009 року партія, до якої належав позивач, організувала мітинг, який проходив кожного року цього числа та такі мітинги проходять по всій частині південного регіону. У м.Кумба зібрались люди для підняття прапору біля адміністрації м. Кумба. Проте поліція почала протидіяти підняттю прапору та заарештувала 8 осіб, в тому числі і позивача, якого відвезли до тюрми м.Бойа. Через два дні перевезли до Центральної тюрми м.Дуала. Не допускали адвоката, позбавляли права бачитись з рідними, жорстоко поводились, тримали в жахливих умовах. Пробув в тюрмі біля двох місяців, після чого рідний батька організував втечу, відвіз до аеропорту, де передав паспорт з оформленою візою до України.

Заява позивача прийнята до розгляду згідно Наказу Управління від 13.11.2012 року №87 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

За результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло до висновку за доцільне громадянину Камеруну ОСОБА_1 відмовити у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абз.4 п.1 ст.6 Закону, що оформлено Висновком від 08.01.2014 року.

Вказане рішення Управління обґрунтувало тим, що повідомлені ОСОБА_1 факти про причини та обставини, залишення країни походження, в процесі розгляду заяви не знайшли свого підтвердження. Так, під час вивчення документів, наданих на підтвердження членства та можливих переслідувань з боку державних агентів, Управлінням встановлена їх фальсифікація та невідповідність інформації, яку вони містять, той, що була повідомлена при анкетування особисто заявником.

Також на думку Управління аналіз наданих матеріалів із наявною інформацією по країні походження заявника підтверджують відсутність умов, які можуть буди розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні.

Управління вважає, що немає підстав вважати наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Рішенням №82-14 від 28 лютого 2014 року з посиланням на п.1 та 13 частини 1 статтю 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину Камеруну ОСОБА_1 відмовлено.

15.04.2014 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З матеріалів справи вбачається, що 19.01.2009 року громадянин Камеруну ОСОБА_1 звернувся до Управління міграційної служби із заявою про надання статусу біженця, посилаючись на те, що був представником політичної партії SCNC, у якій був радником з питання молоді. У заяві позивач зазначав, що країна розділена на дві частини та позивач проживає в південній частині, де проживають англофони. Уряд країни перебуває в північній частині країни та економічно розвиває тільки північну частину. Південна частина вирішила отримати незалежність, цієї мети придержувалася й партія представником якої був позивач. 30.09.2009 року партія, до якої належав позивач, організувала мітинг, який проходив кожного року цього числа та такі мітинги проходять по всій частині південного регіону. У м. Кумба зібралося 15 тис. осіб для підняття прапору біля адміністрації м. Кумба. Проте поліція почала протидіяти підняттю прапору та заарештувала 8 осіб, в тому числі і позивача. У заяві про надання статусу біженця позивач зазначив, що з тюрми його викупив дядько та поміг йому виїхати з країни. Позивач залишив Камерун в той день, коли звільнився з тюрми.

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця в Україні, Управлінням міграційної служби в Одеській області 14.05.2010 року був прийнятий висновок № 10/10 про відмову в наданні статусу біженця в Україні, який був підтриманий Рішенням державним комітетом України у справах національностей та релігій від 02.08.2010 року № 206-10.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням позивач звернувся до суду у липні 2011 року.

У відповідності до частини 1 статті 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2011 року, яка набрала законної сили 25.04.2012 року встановлено, що позивач надає неправдиві факти та суперечливі пояснення щодо обставин, які мали місце відносно нього, тому суд вважає, що умови, передбачені в ст. 1 Закону України "Про біженців" (який діяв, до набрання чинності Закону України), а саме, як наголошує позивач, стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певних політичних переконань, відсутні.

При цьому предметом розгляду даної справи були ідентичні факти, які позивач зазначив при повторному зверненні 15.10.2012 року до Управління.

Що стосується вимог заявника про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, то судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції, що жодного обґрунтування того факту, що він потребує захисту, оскільки змушений був прибути в внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, позивачем не надано.

Також, згідно інформації розміщеної на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1, активісти НРПК дійсно встановили свій прапор на річницю заснування своєї організації, проте це відбувалось в населених пунктах Мбот, Табенкен та Ват, крім того відсуне підтвердження щодо застосовування арештів з боку влади до учасників цих акцій.

Таким чином, на підставі матеріалів справи та оцінки представлених доказів, колегія суддів вважа, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу, при цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначено характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням до Вищого адміністративного суду України в порядку статті 212 КАС України.

Головуючийсуддя С.І. Жук
суддя В.О. Потапчук
суддя Г.В. Семенюк