Справа № 815/71/15
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2015-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/71/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко O.A.,

секретар судового засідання Дубовик Г.В.,

за участі:

за участю: перекладача - ОСОБА_1,

позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Білоконь Н.О. (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області про визнання неправомірним і скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з позовними вимогами до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області (далі - Управління) про визнання неправомірним та скасування рішення від 19.12.2014 року № 105 про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в грудні 2014 року позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України з заявою про надання захисту в Україні. Однак, відповідачем оскаржуваним рішенням позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, ОСОБА_2 вважає таке рішення неправомірним та необґрунтованим з наступних причин. Позивач є громадянином Нігерії, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни.

Вимушений був покинути країну походження внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання.

Так, позивач зазначає, що він сповідує християнство та був лідером християнської церкви в м. Лагос (Нігерія) з 2002 року. Позивач, знаходячись на посту лідера, регулярно проводив релігіійні зібрання, проповіді. Між мусульманами та християнами постійно мали місце непорозуміння та конфлікти. Церква, в якій проводились зібрання, поступово була знищена, оскільки мусульмани не бажають розповсюдження західних цінностей, саме з цього приводу мусульмани-представники Аль-Шабаб поступово знищили не тільки церкву, а й будинок та все його майно. Позивач був вимушений виїхати з території Нігерії, оскільки його життю та здоров'ю погрожувала небезпека з боку Аль-Шабаб. Разом з тим, позивач вказує на те, що позивач не має можливості надати будь-які докази, що б свідчили про причини, які змусили його звернутись за статусом біженця в Україні, однак ненадання письмових доказів, на думку позивача, не може слугувати підставою для відмови у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Від відповідача до суду 02.02.2015 року було надано письмові заперечення на адміністративний позов (а.с. 27-30), в яких відповідач просив відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 з огляду на те, що у позивача відсутні обґрунтовані побоюванння стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Також, відповідач зазначає, що підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В запереченнях до адміністративного позову зазначено, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи причиною виїзду з країни громадянського походження ОСОБА_2 вказано побоювання стати жертвою за релігійними ознаками. Позивач стверджує, що в Нігерії мають місце військові протистояння між мусульманами та християнами. Під час останнього випадку протистояння між мусульманами та християнами загинув його батько. При цьому, аналізуючи особову справу позивача було встановлено, що позивач звернувся з заявою про надання міжнародного захисту вдруге. 04.11.2008 року позивач вперше звернувся за захистом з установчими даними ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, як уродженець штату Лагос, Нігерія. Позивач повідомив, що не може повернутись до країни свого громадянського походження через побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою. Рішенням ДКНР України від 01.06.2009 року № 334-09 позивачу було відмовлено в наданні статусу біженця в Україні. 04.12.2014 року позивач вдруге звернувся з заявою про надання захисту під установчими даними ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець штату Лагос, Нігерія. Під час звернення позивач повідомив про переслідування в Нігерії через роботу пастором в католицькій церкві в період з 2002 по 2007 роки.

В запереченнях до адміністративного позову зазначено, що дослідження наданої позивачем інформацію щодо установчих даних: дати, місяця, року народження, строків та шляхів потрапляння на територію України, вказує на зловживання ОСОБА_2 процедурою набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Це дає підстави міграційній службі вважати, що позивачем надана недостовірна історія переслідування та заява про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є очевидно необґрунтованою.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала позицію, викладену в письмових запереченнях та просила в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зокрема, проаналізувавши особову справу ОСОБА_2 № 2014OD0302 (а.с.33-164), суд встановив, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянином Нігерії, за національністю - йоруба, за віросповіданням - католик (а.с.47).

12.07.2008 року ОСОБА_2 залишив країну постійного проживання та 14.07.2008 року офіційно на підставі одноразової візи до України, авіарейсом «Лагос-Стамбул -Київ» через пункт пропуску - аеропорт Бориспіль перетнув кордон України (а.с. 49).

Причиною виїзду з країни постійного проживання ОСОБА_2 зазначив, що на його батьківщині існує «госпел групи» - маленька католична церква, де він працював пастором з 2002 року по 2007 рік. Прихожани церкви звертались до людей, щоб вони дотримувались католичних канонів. Однак, існує, також, мусульманське угрупування - шаріа, котрі вбивають тих, хто не вірить в мусульманство. Вони хотіли вбити всіх католиків, вирішвши отруїти воду. Були випадки, що люди зникали, чи їх вбивали. Позивач вказує, що всі хвилюються, страшно спати. У зв'язку з цими причини позивач не може жити в країні походження - хвилюється за своє життя (а.с. 50).

Судом встановлено, що 04.12.2004 року ОСОБА_2 звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.63).

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області був прийнятий висновок від 19.12.2014 року про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 40-42).

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області № 238 від 19.12.2014 року відмовлено ОСОБА_2 у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 37).

19.12.2014 року Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області позивачу направлено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 34-36).

Законом, що визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України від 08.07.2011р. № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон № 3671).

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч. 12 ст. 7 Закону № 3671, орган міграційної служби: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно із ч. ч. 4, 6, 7 ст. 8 Закону № 3671 рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Наказом МВС України від 07.09.2011р. № 649 затвердженні Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі Правила).

Згідно із п. 1.1 розділу І Правил ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У п. 4.1 розділу IV Правил наведено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди із особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником;

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 14).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно із пп. б п.4.3 розділу IV Правил на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби (п.4.4 розділу IV Правил).

Відповідно до п. 4.6 розділу IV Правил у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття орган міграційної служби надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 16), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

Згідно із ст. 1 Закону № 3671 особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно із п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

Згідно із п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні"від 25.06.2009р. № 1, в редакції Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012р. № 3, судам слід урахувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підставі, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами поміж іншого є побоювання стати жертвою переслідування, яке повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів.

В судових засідання встановлено, що до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області позивач звернувся вдруге.

Так, 04.11.2008 року ОСОБА_2 вперше звернувся за захистом до Управління за установчими даними ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, як уродженець штату Лагос, Нігерія . Щодо причини переслідування, було повідомлено про побоювання стати жертвою за релігійними ознаками.

Відповідно до рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій України від 01.06.2009 року № 334-09, позивачу було відмовлено в наданні статусу біженця або додаткового захисту в Україні (а.с. 99).

04.12.2014 року ОСОБА_2 вдруге звернулися за захистом до управління звернулися під установочними даними ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, як уродженець штату Лагос, Нігерія. Під час звернення повідомлено, що вказана особа не можете повернутися на батьківщину через те, що працювала пастором в католицькій церкві в період з 2002 по 2007 роки, через що мала побоювання бути вбитим.

При цьому вбачається, що відомості які надано в обох заявах, не збігаються, а саме, в заяві від 04.11.2008 року вказано, що ОСОБА_3 (ОСОБА_3) потрапив на територію України нелегально, без документів, вантажним судном з м. Апапа та маршрут свого прямування заявник вказати не зміг, мотивуючи це тим, що протягом подорожі перебував в ізольованому приміщенні (а.с. 103).

При співбесіді, проведеній 24.11.2008 року з особою, яка звернулась за захистом, (а..с 122) зазначено, що 31.10.2008 року позивач прибув до України, нелегально. Виїзд з країни громадського походження стався через побоювання стати жертвою за релігійними ознаками, оскільки в Нігерії мають місце військові протистояння між мусульманами та християнами та час останнього випадку протистояння між мусульманами та християнами загинув батько позивач.

В той же час, під час анкетування від 08.12.2014 року позивач назвав свої установчі дані як ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підтвердження чого надано до управління національний паспорт, за яким 12.07.2008 року позивач виїхав з Нігерії до України офіційно, авіарейсом Лагос-Стамбул-Київ та до України прибув 14.07.2008 року на підставі національного паспорту та одноразової візи. Виїзд з країни громадського походження стався через побоювання стати жертвою за релігійними ознаками.

Так, суд погоджується з доводами відповідача, що аналіз поданої інформації щодо установчих даних: дати, місяця, року народження, строків та шляхів потрапляння на територію України вказує на зловживання процедурою набуття статусу біженця з боку шукача притулку.

Вказане дає підстави вважати про надання заявником недостовірної історії переслідування, та унеможливлює встановити інформацію стосовно причин виїзду з країни громадського походження, ситуацію у країні походження та суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування.

Також, не надано жодних переконливих пояснень або підтверджень реального ризику смертної кари, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Крім того, з протоколу співбесіди позивача (а.с. 43) та з його анкети (а.с. 47) не вбачається випадків переслідування, які стосувались особисто позивача, лише вказані загальні релігійні проблеми в країні походження.

Зазначені позивачем у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в Нігерії, як конвенційний біженець. Позивач не був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації.

Більш того, як встановлено судом згідно бази даних «Діловодство спеціалізованого суду» позивач за установчими даними - ОСОБА_3 звертався до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного комітету України у справах національностей та міграції, за участю третьої особи на стороні відповідача Управління міграційної служби в Одеській області про визнання рішення про відмову в наданні статусу біженця нечинним та зобов'язання надати статус біженця в Україні.

Постановою суду від 03.02.2011 року по адміністративний справі № 2а10253/09/1570 у задоволені адміністративного позову ОСОБА_3 до Державного комітету України у справах національностей та міграції, за участю третьої особи на стороні відповідача Управління міграційної служби в Одеській області про визнання рішення №334-09 від 01.06.2009 року про відмову в наданні статусу біженця нечинним та зобов'язання надати статус біженця в Україні -відмовлено.

Тобто, судом вже приймалось судове рішення відносно наявності чи відсутності підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та досліджувались всі ті ж обставини, що заявлені позивачем в даному адміністративному позові.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 19.12.2014 року № 105 про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту -відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний суддею 16.02.2015 року.

Суддя Вовченко O.A.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення від 19.12.2014 року № 105 про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту -відмовити.

16 лютого 2015 року.