Справа № 807/1692/14
Суддя: Кухтей Р.В.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року Справа № 876/10884/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Хобор Р.Б., Яворського І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2014 року за позовом Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» до Ректора Закарпатського художнього інституту Небесника І.І. про визнання протиправною бездіяльності, -

в с т а н о в и в :

В травні 2014 року Всеукраїнська громадська організація «Комітет конституційно-правового контролю України» (далі - ВГО «Комітет конституційно - правового контролю України») звернулася в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому з урахуванням змінених позовних вимог просила визнати протиправною бездіяльність ректора, голови приймальної комісії Закарпатського художнього інституту Небесника І.І., що полягають у ненаданні відповіді на запит на інформацію позивача та у ненаданні запитуваної публічної інформації за запитом на інформацію позивача.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.10.2014 р. в задоволені позову було відмовлено.

Не погоджуючись із даною постановою, її оскаржила ВГО «Комітет конституційно - правового контролю України». Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не повністю були з'ясовані обставини, що мають значення для справи та невірно застосовані норми чинного законодавства України. Так, в апеляційній скарзі апелянт вказує, що судом першої інстанції було взято до уваги лише доводи відповідача та залишено по заувагою правову позицію відповідача. Суд першої інстанції єдиною підставою відмови в задоволені позову наводить неможливість встановлення під час телефонної розмови представника позивача з представником відповідача звернення позивача з повторним усним запитом на інформацію. Відповідач, як розпорядник інформації має відповідальну особу (або структурний підрозділ), що займається забезпеченням доступу запитувачів до інформації, яка є у його володінні, а також веде відповідний реєстр (журнал вхідної-вихідної реєстрації запитів на інформацію), що не було досліджено судом першої інформації. Тому просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою повністю задовольнити позов громадської організації.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, надійшло клопотання від апелянта про розгляд справи за його відсутності, тому відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України, колегія суддів вважає можливим здійснювати розгляд справи у письмовому провадженні за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 25.11.2013 р. ВГО "Комітет конституційно - правового контролю України" було направлено до розпорядника інформації, ректора Закарпатського художнього інституту Небесника І.І., запит про надання інформації вих. №777/4-13 про навчальний заклад, яким просив надати належним чином засвідчені копії документів навчального закладу (Статуту ВНЗ, витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, правил прийому у 2014 році, положення про приймальну комісію та наказу про затвердження складу приймальної комісії плану роботи та графіку засідань приймальної комісії). Даний лист був направлений 25.11.2013 р. простим поштовим відправленням.

Про існування даного запиту про надання інформації вих. № 777/4-13 від 25.11.2013 р., відповідачеві стало відомо 28.04.2014 р. з телефонної розмови з представником ВГО "Комітет конституційно - правового контролю України", однак про його зміст відповідачу відомо не було.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не надали суду жодного належного доказу щодо надіслання позивачем письмового запиту та отримання його відповідачем за адресою, вказаною у запиті, так і направлення такого запиту взагалі, а відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) було доведено факт неотримання ним вищевказаного запиту, у зв'язку з чим не могла бути надана позивачу запитувана ним інформація. Крім того, суд роз'яснив позивачу його право звернення до відповідача з відповідним запитом з дотриманням вимог ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Оцінюючи встановлені обставини та доводи сторін, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог з наступних міркувань.

Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно зі ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

В силу ч. 1 ст. 9 Закону України "Про інформацію" всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації", публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 12 вказаного Закону, запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про громадські об'єднання" передбачено, що для здійснення своєї мети (цілей) громадське об'єднання має право, зокрема, одержувати у порядку, визначеному законом, публічну інформацію, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядниками інформації визнаються особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків.

Відповідно ч. 1 ст. 19 цього Закону, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні, при цьому, запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч.2 ст.19 Закону України "Про доступ до публічної інформації") та розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту (ч.1 ст.20 цього Закону).

Згідно ч.3 ст.19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Як вірно зазначив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що неможливо встановити факт направлення ВГО «Комітет конституційно - правового контролю України» такого запиту та отримання його відповідачем. На переконання суду одним із доказів міг бути рекомендований лист з повідомленням про вручення, однак такий позивачем суду не наданий, а акт списання поштових витрат на матеріальні цінності підтверджує лише факт поштових витрат позивача на придбання конвертів та марок, а тому не може бути належним доказом направлення такого запиту та отримання його відповідачем.

Згідно копій журналом реєстрації вхідної кореспонденції Закарпатського художнього інституту № 01-13 за період з 04.01.2013 р. по 16.12.2013 р. та з 13.01.2014 р. підтверджується факт ненадходження та неотримання ним вищезазначеного запиту позивача № 777/4-13 від 25.11.2013 р.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності дій 28.04.2014 р. працівника університету у ненадані в телефонному режимі результатів по розгляду запиту № 777/4-13 від 25.11.2013 р., оскільки в контексті наведених правових норм такий доказ не є належним та підтверджувати доводи позивача.

Факт розмови позивача та відповідача, яка мала місце 28.04.2014 р. не дає змоги суду встановити чи звертався позивач із повторним усним запитом до відповідача щодо інформації яка зазначено у запиті позивача № 777/4-13 від 25.11.2013 р. як це передбачено приписами ч.3 ст.19 Закону України "Про доступ до публічної інформації", про що сам позивач зазначає у позові, що текст телефонної розмови від 28.04.2014 р. не має змоги прослухати, а тому неможливо і встановити про що відбувалася розмова між позивачем та відповідачем.

З наявних у справі доказів не вбачається порушення відповідачем законодавства України, яке регулює порядок доступу громадян до публічної інформації та доведено факт неотримання ним вищевказаного запиту, у зв'язку з чим ним не могла бути надана позивачу інформація, яка міститься у запитуваному запиті як це передбачено вимогами Закону України "Про доступ до публічної інформації».

Згідно ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підставою для скасування або зміни оскаржуваної постанови бути не можуть.

Керуючись ст.ст.195, 197, 199, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Всеукраїнської громадської організації «Комітет конституційно-правового контролю України» - залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2014 року по справі №807/1692/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : Р.Б.Хобор

І.О. Яворський