Справа № 2а-2841/12/0970
Суддя: Левицька Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.02.2015р. Справа № 9104/180107/12
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді Левицької Н.Г.,
судді Іщук Л.П.,
судді Сапіги В.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м.Івано-Франківськ
на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.10.2012р. у справі №2а-2841/12/0970
за позовом ОСОБА_1 , м. Івано-Франківськ
до Військової частини НОМЕР_1 , м.Івано-Франківськ
про зобов`язання до вчинення дій, -
ВСТАНОВИВ:
11.09.2012р. позивач: ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання до вчинення дій, просив зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 : 1) зарахувати строк навчання ОСОБА_1 в період з 26.08.1996р. по 19.06.1999р. в Прикарпатському військово-спортивному ліцеї-інтернаті до загального строку військової служби; 2) внести всі необхідні зміни та доповнення до документів, пов`язаних з зарахуванням строку навчання ОСОБА_1 в період з 26.08.1996р. по 19.06.1999р. в Прикарпатському військово-спортивному ліцеї-інтернаті до загального строку військової служби; 3) провести перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з урахуванням строку навчання в період з 26.08.1996р. по 19.06.1999р. в Прикарпатському військово-спортивному ліцеї-інтернаті та сплатити різницю з урахуванням сплачених сум в межах позовної давності.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.10.2012р. у справі №2а-2841/12/0970 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що Прикарпатський військово-спортивний ліцей-інтернат в період з 26.08.1996р. по 19.06.1999р. не відносився до військових навчальних закладів в розумінні Закону України Про загальний військовий обов`язок і військову службу; у позивача відсутній припис військового комісаріату про направлення на навчання.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, його оскаржив позивач: ОСОБА_1 , який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на те, що при винесенні даного рішення судом неповністю з`ясовано обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити у повному обсязі.
04.01.2013р. на адресу Львівського апеляційного адміністративного суду від військової частини НОМЕР_1 надійшло заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому відповідач у справі зазначив, що апеляційна скарга є безпідставною, такою, що не підлягає до задоволення, постанова суду першої інстанції такою, що винесена із додержанням норм матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.
Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому колегія суддів, керуючись вимогами ст.197 КАС України, вважає можливим розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши доповідь судді-доповідача у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегією суддів апеляційного суду встановлено наступне:
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 09.08.2012р. позивач звернувся з рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 та вказав, що в період з 26.08.1996р. по 19.06.1999р. навчався в Прикарпатському військово-спортивному ліцеї-інтернаті та просив зарахувати час навчання у загальний строк військової служби, внести відповідні виправлення в усі документи та виплатити різницю грошового забезпечення за період з 2005р. по 2012р. (а.с.6). За результатами розгляду рапорта, листом від 09.08.2012р. позивача повідомлено, що командир військової частини не наділений правом зараховувати термін навчання в загальний строк проходження військової служби та запропоновано з цього приводу звернутися до суду (а.с.7).
В матеріалах справи міститься довідка від 17.04.2007р. (а.с.40), яка підписана директором Прикарпатського військово-спортивного ліцею-інтернату, в якій зазначено, що ліцей створено 14.10.1995р., засновниками ліцею є Івано-Франківська обласна рада та благодійний культурно-освітній фонд ім.Патріарха Й.Сліпого, а сам ліцей діє на основі Статуту ліцею.
Відповідно до вимог ст.24 Закону України Про загальний військовий обов`язок і військову службу (далі Закон №2232-ХІІ), в редакції, чинній на час навчання позивача у Прикарпатському військово-спортивному ліцеї-інтернаті, початком перебування на військовій службі вважається, зокрема, день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.
У новій редакції цього Закону, яка набрала чинності 31 липня 1999 року і, з відповідними змінами, діє на цей час, стаття 24 вже не пов`язує початок перебування на військовій службі з днем прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею). Зазначена норма Закону передбачає, що початком проходження військової служби є: день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату для громадян, призваних на строкову військову службу; день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом; день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.
Статтею 2 Закону №2232-ХІІ визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Видами такої служби, згідно із вимогами ч.4 ст.2 Закону №2232-ХІІ, є: строкова військова служба; військова служба за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Перебування на військовій службі громадян, які навчаються у військово-навчальних закладах, передбачено і у статті 25 цього Закону.
Громадяни, які виявили бажання вступити до військово-навчальних закладів, відповідно до вимог ч.1 ст.12 Закону №2232-ХІІ, проходять підготовку у військових ліцеях, середніх загальноосвітніх навчально-виховних закладах, в організаціях Товариства сприяння обороні України, на підготовчих курсах при вищих навчальних закладах або самостійно.
Відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992р. №490 Про реформу системи військової освіти, Ліцей, у якому з 26.08.1996р. по 19.06.1999р. навчався позивач, не належить до військово-навчальних закладів у розумінні вимог законодавства України.
Виходячи з системного аналізу норм законодавства України, колегія суддів апеляційного адміністративного суду зазначає, що оскільки Ліцей, у якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону №2232-ХІІ, тому строк його навчання не може бути зараховано до загального строку військової служби, оскільки навчання в такому учбовому закладі не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у ч.4 ст.2 Закону №2232-ХІІ.
Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, зокрема, з постановами від 27.03.2012р. у справі №21-7а12, від 16.04.2013р. у справі №21-107а13 та від 01.10.2013р. у справі № 21-330а13.
Відповідно до вимог ч.1 ст.244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду приходить до висновку про те, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовує, відтак задоволенню не підлягає.
Відповідно до вимог ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись вимогами ст.ст.160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , м.Івано-Франківськ на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.10.2012р. у справі №2а-2841/12/0970 за позовом ОСОБА_1 , м.Івано-Франківськ до Військової частини НОМЕР_1 , м.Івано-Франківськ про зобов`язання до вчинення дій, - залишити без задоволення.
2. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.10.2012р. у справі №2а-2841/12/0970, - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий суддя Н.Г. Левицька
Суддя Л.П. Іщук
Суддя В.П. Сапіга