Справа № 815/480/15
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2015-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

815/480/15

Справа № 815/480/15

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року м.Одеса

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні 10.02.2015 року представником позивача були підтримані позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач у березні 2014 року законно сформував податковий кредит з ПДВ підтверджується відповідними первинними документами податкового та бухгалтерського обліку, в зв’язку із чим, висновок посадових осіб органу ДПС України не є ґрунтовним, а оскаржені податкові повідомлення-рішення підлягають визнання протиправними та скасуванню. Представник відповідач ДПІ заперечив проти задоволення позовних вимог пославшись на те, що операції з контрагентами мали фіктивний характер, а тому позивач позбавлений права відносити вказані суми до складу податкового кредиту з ПДВ відповідних податкових періодів.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та дослідивши наявні в справі письмові докази суд встановив наступні факти та обставини:

Відповідач ДПІ у Приморському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області, на підставі ст.1 Закону України «Про державну податкову службу», є місцевим підрозділом центрального органу державної виконавчої влади та згідно ст.ст.7,10,11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо встановлення порушень податкового законодавства, нарахування та стягнення заборгованості з податків та зборів, штрафних санкцій, надання висновків на повернення з бюджету надмірно сплачених податків та зборів, а тому позовні вимоги щодо оскарження його актів, дій чи бездіяльності з цього приводу, на підставі положень ст.55 Конституції України, ч.1, п.1 ч.2 ст.17, ст.104 КАС України, підвідомчі адміністративним судам та повинні розглядатись у порядку адміністративного судочинства.

На підставі наказу керівника ДПІ від 23.10.2014 року №2400 (а.с.124), повідомлення про проведення перевірки від 23.10.2014 року №002690/2459 (а.с.125) посадовими особами відповідача в період з 24.10.2014 року по 28.01.2014 року була проведена позапланова виїзна документальна перевірка позивача з питань дотримання податкового та іншого законодавства по взаємовідносинах з контрагентом ТОВ «Компанія Горизонт плюс» за період з 01.03.2014 року по 31.03.2014 року.

За результатами зазначеної перевірки був складений акт №6680/15-53-22-3/37946382 від 06.11.2014 року (а.с.18-29), на підставі якого було встановлено безпідставне формування податкового кредиту з ПДВ за вказаний період часу в загальній сумі 127752,44 грн., що є порушеннями п.1981.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України.

Представник позивача не погоджується з прийнятими податковими повідомленнями-рішенням оскільки вважає, що операції по поставці позивачу товарів та послуг з боку контрагента ТОВ «Компанія Горизонт плюс» підтверджені наданими суду первинними бухгалтерськими документами, мали фактичний характер, а тому позивач правомірно сформував суми податкового кредиту у вказаних податкових періодах на підставі факту проведення оплати вартості товарів та послуг, в тому числі ПДВ та отримання від постачальників податкових накладних на відповідні суми.

Представник відповідача вважає вказані відносини фіктивними з посиланням на акт щодо неможливості проведення перевірки контрагента позивача, а тому позивач хоча й сплатив вартість товарів та послуг, в тому числі ПДВ не має права на формування податкового кредиту з ПДВ відповідних податкових періодів.

Розглянувши оскаржений акт суб’єкту владних повноважень, суд виходячи з положень ч.3 ст.2 КАС України, проходить до висновку, що оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення не відповідає вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у

справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень

адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах

повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з

використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При визначенні суми податку на додану вартість, що підлягає включенню до податкового кредиту та подальшому бюджетному відшкодуванню, податковий орган враховував наступні норми Закону про оподаткування з ПДВ.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пукнтом 198.6 ст.198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв’язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

У відповідності до приписів ч.4,5 ст.11 КАС України судом під час офіційного з’ясування обставин справи досліджувалось питання щодо товарності угод за якими позивач податковий кредит з ПДВ у звітному податковому періоді.

Так, між позивачем та його контрагентом ТОВ «Компанія Горизонт плюс» був украдений контракт від 17.01.2014 року (а.с.71-72), відповідно до п.1.1 якого підрядник повинен був виконати виготовлення та монтаж технологічних металоконструкцій, відповідно до затвердженої проектної документації, використовуючи матеріали замовника.

Відповідно до акту приймання-передачі матеріалів від 17.02.2014 року (а.с.83) позивач передав контрагенту матеріали для виконання замовлених металевих конструкцій, які згідно ТТН від 17.02.2014 року №0001191 та №0001291 (а.с.79,80) були доставлені за місцем знаходження підрядника.

Відповідно до локальної смети №2-1-1 (а.с.84-85), протоколу договірної ціни (а.с.86-87) сторонами контракту була узгоджена договірна ціна на металоконструкції, які були вироблені передані замовнику та прийняті ним, що підтверджується актами приймання виконаних будівельних робіт (а.с.88-90,91-94,95-97).

Підрядник надав звіт про використання отриманих коштів, що підтверджується довідками про вартість виконаних будівельних робіт (витрати) за березень 2014 року (а.с.98-100).

Факт перевезення металевих конструкцій від місця розташування підрядника та місця їх встановлення підтверджується ТТН від 16.04.2014 року №001089 та №001088 (а.с.81,82).

Вартість вказаних послуг, в тому числі ПДВ була оплачена позивачем, що підтверджується платіжними дорученнями від 26.03.2014 року №171, від 28.03.2014 року №173 та від 31.03.2014 року №176 (а.с.76-78).

У зв’язку із проведенням оплати вартості наданих послуг ТОВ «Компанія Горизонт плюс» передала замовнику послуг ТОВ «Єврострой Сервіс» податкові накладні на суму сплаченого ПДВ від 26.03.2014 року №175, від 28.03.2014 року №210, від 31.03.2014 року №211 (а.с.73-75).

Фактична поставка товарів та послуг, їх отримання та проведення оплати їх вартості позивачем, у тому числі ПДВ надавало позивачу право сформувати податковий кредит відповідного податкового періоду на підставі положень п.п.198.3, 198.6 ст.198 ПК України.

Представник відповідача вважає зазначені вище докази недостатніми для підтвердженням фактичного виконання укладеного позивачем контракту з ТОВ «Компанія Горизонт плюс».

Але такий висновок посадових осіб органу ДПС України є помилкових з наступних підстав:

Пунктом 2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірювач, базуються на даних бухгалтерського обліку.

Пунктом 1 ст.9 цього ж Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо же неможливо – безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 (надалі – Положення) під первинними документами розуміються документи, створені у письмовій або електронній формах, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до п.2.4 Положення первинні документи повинні мати такі обов’язкові реквізити: найменування підприємства, установи від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральній та /або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис особи, що брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.2.5 Положення документ повинен бути підписаний особисто та підпис може бути скріплений печаткою.

Таким чином, зазначені вище документи первинного бухгалтерського та податкового обліку складені у відповідності до приписів діючого законодавства, мають всі необхідні для цього реквізити, а тому відповідає критеріям належного доказу, визначеного ст.70 КАС України.

В підтвердження позиції податкового органу про неможливість здійснення перевезення матеріалів та виготовлених металевих конструкцій представником відповідача надані витягши з АІС «Автомобіль» ДАІ МВС України (а.с.153-161), в яких не співпадають дані щодо реєстрації транспортних засобів із зазначеними в ТТН марками транспортних засобів, але це не спростовує факту перевезення, в зв’язку із чим, вказані докази не можуть бути прийняті судом як беззаперечні докази фіктивності укладеної угоди, оскільки, як зазначено судом вище, факт її виконання підтверджується сукупністю зазначених документів первинного податкового та бухгалтерського обліку підприємства.

В судовому засіданні представником відповідача не надано додаткових доказів, які б спростовували або ставили під сумнів надані представником позивача первинні документи бухгалтерського та податкового обліку, в зв’язку із чим, суд погоджується з позицією представника позивача про те, що надані ним письмові докази є достатніми для доведення факту постачання товарів (послуг) контрагентом, а тому висновок податкового органу про безтоварність такої угоди є помилковим, в зв’язку із чим, оскаржене позивачем податкове повідомлення-рішення підлягає визнання протиправним та скасуванню на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України.

Судові витрати розподілити у відповідності до вимог ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.94,158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня виготовлення та підписання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений та підписаний суддею 16 лютого 2015 року.

Суддя Єфіменко К.С.