Справа № 2-а-5543/08/0970
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

10 лютого 2015 року м. Київ В/800/199/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів Зайця В.С. (суддя-доповідач), Гончар Л.Я., Голяшкіна О.В., Маслія В.І., Стрелець Т.Г., перевіривши заяву ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 14 жовтня 2014 року, постановленої за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_5 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 березня 2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2010 року у справі за позовом прокурора Долинської міжрайонної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах ОСОБА_5 до управління праці та соціального захисту населення Долинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 подала заяву про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 14 жовтня 2014 року, прийнятої за результатами розгляду справи за позовом прокурора Долинської міжрайонної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах ОСОБА_5 до управління праці та соціального захисту населення Долинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про зобов'язання вчинити певні дії.

У заяві заявник просить скасувати ухвалу Вищого адміністративного суду України від 14 жовтня 2014 року з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, посилаючись при цьому на неоднакове застосування Вищим адміністративним судом України, як судом касаційної інстанції, одних і тих самих норм матеріального права, що, на його думку, потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В заяві зазначає, що ухвала Вищого адміністративного суду України від 14 жовтня 2014 року у справі № К/9991/8359/11 прийнята з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, ніж ухвала Вищого адміністративного суду України від 17 жовтня 2013 року у справі № К/800/41015/13, № К/800/37042/13.

Відповідно до статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана виключно з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом; порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення Вищим адміністративним судом України незаконного судового рішення з питань, передбачених статтею 171-1 цього Кодексу.

Пленум Вищого адміністративного суду України у пункті 4 постанови від 13 грудня 2010 року № 2 «Про судову практику застосування статей 235 - 240 Кодексу адміністративного судочинства України» роз'яснив судам, що заява про перегляд рішення з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах може бути подана за наявності таких складових: неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, ухвалення різних за змістом судових рішень; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Під неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права необхідно розуміти, зокрема, різне тлумачення змісту і сутності правових норм, на підставі якого зроблено висновок про різний зміст суб'єктивних прав і обов'язків учасників відповідних правовідносин, у тому числі про наявність та обсяг прав і/або обов'язків осіб, які беруть участь у справі, різне застосування правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням ієрархії цих правових норм, а також дії норм у часі, просторі та за колом осіб, тобто різне незастосування закону, який підлягав застосуванню, різне визначення предмета регулювання правових норм, зокрема застосування різних правових норм для регулювання одних і тих самих відносин або поширення дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосування цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню, різне застосування правил аналогії права чи закону в подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб'єктного складу учасників відносин, об'єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Згідно статті 5 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» розмір державних пенсій, стипендій, всіх передбачених чинним законодавством видів державної матеріальної допомоги громадянам, які одержали статус особи, що працює, проживає або навчається на території населеного пункту, якому надано статус гірського, збільшується на 20 відсотків.

Згідно з оскаржуваною ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 жовтня 2014 року предметом спору у справі є правомірність виплати управлінням праці та соціального захисту населення Долинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області позивачу з листопада 2006 року по жовтень 2007 року допомоги при народженні дитини, передбаченої статтею 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» без урахування підвищення, встановленого статтею 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні».

Залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позовних вимог, суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що оскільки ОСОБА_5 посвідчення громадянки, яка проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту, отримала лише 8 червня 2007 року, тому саме з цієї дати вона отримала відповідний статус і має право на пільги, встановлені Законом України «Про статус гірських населених пунктів в Україні».

Суд касаційної інстанції зазначив, що відповідач повинен був здійснювати нарахування і виплату позивачці допомоги при народженні дитини з урахуванням підвищення, встановленого статтею 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», починаючи з 8 червня 2007 року, тобто з моменту отримання ОСОБА_5 посвідчення та погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що підстав для виплати зазначеної допомоги з підвищенням до 8 червня 2007 року у відповідача не було.

Разом з тим, у справі № К/800/41015/13, № К/800/37042/13 за позовом ОСОБА_6 до управління Пенсійного фонду України в Долинському районі Івано-Франківської області про визнання протиправними дій щодо відмови у виплаті підвищення на 20% розміру довічного грошового утримання, зобов'язання здійснити перерахунок і виплату довічного грошового утримання з урахуванням підвищення на 20% відповідно до вимог частини другої статті 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» за період з березня 2007 року по квітень 2011 року та з липня 2012 року по час звернення до суду та проводити його виплату в подальшому, Вищий адміністративний суд України, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позову, погодився з висновком цього суду щодо неправомірності відмови відповідача у збільшенні на 20 відсотків з 1 липня 2012 року щомісячного довічного грошового утримання позивача.

При цьому судом касаційної інстанції було враховано те, що ОСОБА_6, який отримує щомісячне довічне грошове утримання як суддя у відставці з 2000 року, проживає в АДРЕСА_1, якому постановою Кабінету Міністрів України від 11 серпня 1995 року № 647 «Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських» надано статус гірського населеного пункту, а також те, що копія паспорту позивача підтверджувала, що за цією адресою він проживає з 21 травня 2003 року.

Тобто, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції про задоволення позову в цій частині, не пов'язував неправомірність відмови відповідача у виплаті підвищення на 20% розміру довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_6 та, відповідно, отримання ним статусу особи, яка проживає, працює на території населеного пункту, якому надано статус гірського, і право на пільги, встановлені Законом України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», із видачею відповідного посвідчення.

Таким чином, зі змісту доданого до заяви судового рішення вбачається неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, у зв'язку з чим суд касаційної інстанції прийняв різні за змістом судові рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для допуску даної справи до провадження Верховного Суду України для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 14 жовтня 2014 року.

Керуючись статтями 236 - 240 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Допустити до провадження Верховного Суду України справу за позовом прокурора Долинської міжрайонної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах ОСОБА_5 до управління праці та соціального захисту населення Долинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про зобов'язання вчинити певні дії, для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 14 жовтня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: