Справа № 826/854/14
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/854/14 Головуючий у 1-й інстанції: Савицький О.А.
Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Арсенійчук М.В.,

за участю позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Свербиус М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткову постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), за участю третьої особи - товариства з обмеженою відповідальністю «Комфорт» про визнання нормативно-правового акта незаконним, протиправним та таким, що не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулася до суду з позовом до Київської міської державної адміністрації, в якому просила визнати незаконним, протиправним, нечинним та таким, що не відповідає вимогам правових актів вищої юридичної сили - розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про внесення змін до деяких розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 19.07.2013 № 1227 в частині виключення позиції № 116 з тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для житлово-будівельних кооперативів, об'єднань співвласників багатоквартирних будинків та інших балансоутримувачів жилих будинків, уповноважених ними осіб або управителів жилих будинків, погоджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (київської міської державної адміністрації) від 12 квітня 2010 року № 250.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року позов задоволено: визнано незаконним розпорядження виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації «Про внесення змін до деяких розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 19.07.2013 № 1227 в частині виключення позиції № 116 з тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для житлово-будівельних кооперативів, об'єднань співвласників багатоквартирних будинків та інших балансоутримувачів жилих будинків, уповноважених ними осіб або управителів жилих будинків.

Позивачем було подано до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткової постанови.

Вказана заява мотивована тим, що судом першої інстанції при вирішенні справи не ухвалено рішення щодо частини позовних вимог, а саме щодо визнання протиправним, нечинним та таким, що не відповідає вимогам правових актів вищої юридичної сили розпорядження виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації «Про внесення змін до деяких розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 19.07.2013 № 1227 в частині виключення позиції № 116 з тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для житлово-будівельних кооперативів, об'єднань співвласників багатоквартирних будинків та інших балансоутримувачів жилих будинків, уповноважених ними осіб або управителів жилих будинків.

Крім цього, в заяві про ухвалення додаткової постанови позивач зазначила, що судом не вирішено питання про розподіл судових витрат.

За результатами розгляду вказаної заяви позивача суд першої інстанції виніс додаткову постанову від 11 грудня 2014 року, якою заяву позивача задоволено частково: стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 73, 8 грн. В іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану додаткову постанову та прийняти нову, якою заяву задовольнити заяву про ухвалення додаткового судового рішення повністю:

- визнати протиправним, нечинним та таким, що не відповідає вимогам правових актів вищої юридичної сили - розпорядження виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації «Про внесення змін до деяких розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 19.07.2013 № 1227 в частині виключення позиції № 116 з тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для житлово-будівельних кооперативів, об'єднань співвласників багатоквартирних будинків та інших балансоутримувачів жилих будинків, уповноважених ними осіб або управителів жилих будинків, погоджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (київської міської державної адміністрації) від 12 квітня 2010 року № 250.

- стягнути з місцевого бюджету м. Києва на користь ОСОБА_2 (04050, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 73,8 грн.

Перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 168 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо:

1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

З матеріалів справи судом встановлено, що при прийнятті постанови від 11 листопада 2014 року Шевченківським районним судом м. Києва не було вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

У даній справі судове рішення було ухвалено на користь особи, яка не є суб'єктом владних повноважень, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 94 КАС України є підставою для стягнення на її користь судових витрат у вигляді судового збору шляхом винесення додаткової постанови.

При вирішенні вказаного питання суд першої інстанції в додатковій постанові зазначив: стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 73, 8 грн.

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам ч. 1 ст. 94 КАС України у зв'язку з тим, що судом не враховано, що відповідачем у даній справі є виконавчий орган Київської міської ради - Київська міська державна адміністрація, що є органом місцевого самоврядування, а тому судові витрати необхідно стягувати з місцевого бюджету.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування додаткової постанови в частині про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 73, 8 грн. з ухваленням в цій частині нового рішення - про стягнення з місцевого бюджету м. Києва на користь ОСОБА_2 (04050, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) судових витрат з оплати судового збору у розмірі 73,8 грн.

Перевіряючи законність та обґрунтованість додаткової постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року в частині про відмову у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткової постанови щодо вимог адміністративного позову про визнання протиправним, нечинним та таким, що не відповідає вимогам правових актів вищої юридичної сили - розпорядження виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації «Про внесення змін до деяких розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 19.07.2013 № 1227 в частині виключення позиції № 116 з тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для житлово-будівельних кооперативів, об'єднань співвласників багатоквартирних будинків та інших балансоутримувачів жилих будинків, уповноважених ними осіб або управителів жилих будинків, погоджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (київської міської державної адміністрації) від 12 квітня 2010 року № 250, колегія суддів виходить з наступного.

Обґрунтовуючи вимоги заяви в цій частині, ОСОБА_2 посилається на ту обставину, що нею при зверненні до суду було заявлено вимоги про визнання нормативно-правового акта в частині незаконним, протиправним, нечинним та таким, що не відповідає вимогам правових актів вищої юридичної сили, проте судом першої інстанції при вирішенні справи було визнано оскаржуваний акт незаконним та не вирішено вимог про визнання його протиправним, нечинним та таким, що не відповідає вимогам правових актів вищої юридичної сили.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Відповідно до п. 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року N 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» із змісту статті 162 КАС України випливає, що в разі задоволення позову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень суд повинен зазначити про це в судовому рішенні та одночасно застосувати один із встановлених законом способів захисту порушеного права позивача: про скасування або визнання нечинними рішення чи окремих його положень.

При цьому суди повинні мати на увазі, що одночасне застосування обох способів захисту порушеного права - визнання спірного акта нечинним та скасування такого акта - є помилковим.

Скасування акта суб'єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Визнання ж акта суб'єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Суд визначає, що рішення суб'єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.

При цьому суди повинні виходити з того, що вимоги про визнання акта владного органу недійсним або неправомірним тощо є різними словесними формами вираження одного й того самого способу захисту порушеного права позивача, а саме визнання акта протиправним.

Ухваливши рішення про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його з цих підстав нечинним, суд у порядку, визначеному частиною одинадцятою статті 171 КАС України, повинен зобов'язати орган, який видав оскаржуваний акт, невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому такий акт було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

З наведеного вбачається, що визнання оскаржуваного акта незаконним, протиправним, та таким, що не відповідає актам вищої юридичної сили є різними словесними поняттями вираження способу судового захисту про визнання акта протиправним.

Зважаючи на це, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання оскаржуваного розпорядження протиправним та таким, що не відповідає вимогам правових актів вищої юридичної сили є тотожними вимогам про визнання акта незаконним, які задоволено судом при вирішенні справи по суті.

У зв'язку з цим заява позивача в цій частині задоволенню не підлягає.

Стосовно вимоги про визнання нормативно-правового акта нечинним, колегія суддів виходить з такого.

Способом захисту прав позивача у справі про визнання протиправним нормативно-правового акта є визнання його нечинним, зважаючи на не, що з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання акта нечинним цей акт втрачає чинність.

Визнання ж акта протиправним не має наслідком втрату ним чинності та не спричиняє відновлення прав особи, яка звернулася за судовим захистом.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при прийнятті рішення про визнання оскаржуваного розпорядження відповідача незаконним не вирішив питання про визнання його нечинним, враховуючи, що такі вимог було заявлено позивачем, та не вирішено судом, такі вимоги повинні бути вирішені шляхом прийняття додаткової постанови.

Таким чином, зважаючи на встановлення судом першої інстанції в постанові від 11 листопада 2014 року, що оскаржуване розпорядження відповідача в частині є незаконним, задоволенню підлягають і вимоги про визнання його нечинним, що забезпечить відновлення порушених прав позивача.

Додаткову постанову винесено Шевченківським районним судом м. Києва з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки постанови суду першої інстанції та дають підстави вважати, що судом при прийнятті додаткової постанови помилково застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно пп. 1. 3. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним так, як прийняте з порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, оскаржувану додаткову постанову належить скасувати та прийняти нове рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 41, 160, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Додаткову постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року скасувати.

Прийняти нову додаткову постанову.

Задовольнити заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткової постанови частково.

Стягнути з місцевого бюджету м. Києва на користь ОСОБА_2 (04050, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 73,8 грн. (сімдесят три грн. 80 коп).

Визнати нечинним розпорядження виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації «Про внесення змін до деяких розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 19.07.2013 № 1227 в частині виключення позиції № 116 з тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для житлово-будівельних кооперативів, об'єднань співвласників багатоквартирних будинків та інших балансоутримувачів жилих будинків, уповноважених ними осіб або управителів жилих будинків, погоджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (київської міської державної адміністрації) від 12 квітня 2010 року № 250.

В іншій частині заяви відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді І.О. Грибан
О.А. Губська

Постанову в повному обсязі виготовлено 16.02.2015 року

Головуючий суддя Парінов А.Б.

Судді: Грибан І.О.

Губська О.А.