Справа № 2а/1770/4151/12
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2015 року м. Київ К/800/10719/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Степашка О.І.

Суддів Островича С.Е.

Федорова М.О.

за участю:

секретаря Мосійчук І.М.

представника позивача Данилюк І.Г.

представника відповідача Кец Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Сарненської міжрайонної державної податкової інспекції Рівненської області Державної податкової служби

на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 30.11.2012

та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04.02.2013

у справі № 2а/1770/4151/12

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вирівський кар'єр»

до Сарненської міжрайонної державної податкової інспекції Рівненської області Державної податкової служби

про скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вирівський кар'єр» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Вирівський кар'єр») звернулось до суду з позовом до Сарненської міжрайонної державної податкової інспекції Рівненської області Державної податкової служби (далі по тексту - відповідач, Сарненська МДПІ) про скасування податкових повідомлень-рішень від 12.10.2012: №, згідно з яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 19594971,00 грн.; №, згідно з яким визначено податкове зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у сумі 328701,25 грн., з яких: 262961,00 грн. - за основним платежем; 65740,25 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; №, згідно з яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 863814,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 431907,00 грн.; №, згідно з яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 613028,00 грн.; №, згідно з яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 28539,00 грн.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 30.11.2012, яка залишена без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04.02.2013, позов задоволено.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну виїзну планову перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2011 по 30.06.2012.

За результатами перевірки посадові особи податкового органу дійшли висновку про порушення позивачем підпунктів 14.1.27, 14.1.28, 14.1.36, 14.1.56 пункту 14.1 статті 14, пункту 44.1 статті 44, пункту 135.1 статті 135, пунктів 137.1, 137.4 статті 137, підпунктів 138.1, 138.4, 138.6 пункту 138.8 статті 138, підпунктів 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, підпунктів 153.2.1, 153.2.3 пункту 153.2 статті 153, пункту 1 розділу ХІХ «Прикінцеві положення», пункту 187.8 статті 187, пунктів 198.2, 198.3 статті 198, пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України.

На підставі висновків перевірки відповідачем прийнято спірні податкові повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з наступних обставин, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Щодо операції з реалізації фiзичнiй особi крану стрiлкового самохідного LIEBHER LTM 1060, то колегія суддів погоджується з наступними висновками судів попередніх інстанцій.

На час продажу крану самохідного LIEBHER LTM 1060 діяв Закон України «Про ціни і ціноутворення» від 03.12.1990 №507-XII (далі по тексту - Закон №507), згідно статті 2 якого цей закон поширюється на всі підприємства й організації незалежно від форм власності, підпорядкованості і методів організації праці та виробництва.

Відповідно до статті 6 Закону №507 в народному господарстві застосовуються вільні ціни і тарифи, державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи. Оскільки на кран стрiлковий самохідний LIEBHER LTM 1060, що реалізований позивачем, державою не здійснюється регулювання цін та тарифів, то відповідно до статті 7 Закону №507 на зазначений товар (основні фонди) застосовуються вільні ціни.

Крім того, можливість підприємців самостійно формувати програму діяльності, вибір постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону встановлює також норма статті 44 Господарського кодексу України.

Закон України «Про ціни та ціноутворення», Господарський кодекс України надають суб'єктам підприємницької діяльності гарантії і свободи при здійсненні на власний ризик господарської діяльності, в тому числі і можливість самостійно визначати вартість продукції, що передбачається до продажу.

Згідно підпунктом 153.2.1 пункту 153.2 статті 153 Податкового кодексу дохід, отриманий платником податку від продажу товарів (виконання робіт, надання послуг) пов'язаним особам, визначається відповідно до договірних цін, але не менших від звичайних цін на такі товари, роботи, послуги, що діяли на дату такого продажу, у разі, якщо договірна ціна на такі товари (роботи, послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (роботи, послуги).

Визначення звичайної ціни міститься в підпункті 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

В статті 39 Податкового кодексу України вказані методи визначення та порядок застосування звичайної ціни.

Разом з тим, згідно розділу ХІХ «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України стаття 39 цього Кодексу набирає чинності з 01.01.2013, Закон України від 28.12.1994 №334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (далі по тексту - Закон №334/94-ВР) втратив чинність з 01.04.2011, крім пункту 1.20 статті 1 цього Закону, який діє до 01.01.2013.

Підпунктом 1.20.1 пункту 1.20 статті 1 Закону №334/94-ВР передбачено, що якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Таким чином, законодавчим актом, що регулює справляння податку на прибуток не передбачено визначення звичайної ціни, як справедливої, на підставі Положення (стандарту) бухгалтерського облiку 19 «Об'єднання підприємств». На час проведення операцій з реалізації крану стрiлкового самохідного LIEBHER LTM 1060 звичайна ціна визначалася за іншими факторами, хоча податковим органом при збільшенні доходів на суму 696018,00 грн. та податку на додану вартість на суму 139204,00 грн. вищевказані фактори не були враховані.

Згідно експертного висновку про вартiсть майна, оціночна вартість крану самохідного LIEBHER LTM 1060 становить 110440,00 грн., з урахуванням ПДВ, що на 89560,00 грн. менше за ціну реалізації позивачем.

Суди попередніх інстанцій правильно встановили, що є недоведеним факт ліквідації крану LIEBHER LTM 1060 для донарахування податкових зобов'язань з податку на додану вартість за приписами пункту 189.9 статті 189 Податкового кодексу України, оскільки документальні докази свідчать про його продаж, що підтверджується матеріалами справи.

Отже, враховуючи вищевказані норми та документи, що містяться в матеріалах справи, а саме експертний висновок про вартiсть майна, відсутні підстави стверджувати, що позивачем в 2-му кварталі занижений дохід на суму 696018,00 грн.

Щодо завищення витрат внаслідок реалізації щебеневої продукції власного виробництва за цінами, нижчими за собівартість виготовлення, то колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій вірно враховані додані до матеріалів справи копії декларацій з податку на прибуток підприємства за 2-3 квартали 2011 року, 2-4 квартали 2011 року, перший квартал 2012 року та перше півріччя 2012 року, а також розрахунок перевищення суми доходів від реалізації над собівартістю реалізації, що базується на показниках цих податкових декларацій.

Таким чином, документально підтверджується відсутність продажу щебеневої продукції за цінами, нижчими за собівартість їх виготовлення.

Стаття 134 Податкового кодексу визначає об'єкт оподаткування. Як вказано в пункті 134.1 статті 134 Кодексу, у цьому розділі об'єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, об'єкт оподаткування визначений відповідачем шляхом зменшення суми доходів позивача від реалізації готової продукції, від реалізації товарів, від реалізації послуг на собівартість реалізованої продукції, загальновиробничі витрати, адміністративні витрати, витрати на збут, собівартість реалізованих товарів та собівартість реалізованих послуг, що Податковим кодексом не передбачено.

Пункт 138.8 статті 138 Податкового кодексу України вказує на те, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Дана норма не передбачає віднесення до складу собівартості виготовлених та реалізованих товарів загальновиробничих витрат, адміністративних витрат та витрат на збут, які за Податковим кодексом України мають відноситися до інших витрат (пункт 138.10 статті 138).

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок судів щодо некоректності розрахунків контролюючого органу як щодо визначення собівартості реалізованих позивачем товарів, так і щодо визначення прибутку, одержаного ним від операційної діяльності.

Отже, розрахунки, які було покладено в основу зменшення ТОВ «Вирівськй кар'єр» від'ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток за I та за II квартал 2011 року на 5848406,00 грн. та на 707820,00 грн., відповідно, є необґрунтованими, а висновки про завищення позивачем валових витрат шляхом здійснення операцій з реалізації щебеневої продукції власного виробництва за цінами, нижчими за собівартість виготовлення є такими, що не ґрунтуються на нормах чинного податкового законодавства.

Щодо документального підтвердження витрат позивача по списанню матеріальних цінностей, понесених на ремонт обладнання та відображених на рахунках бухгалтерського обліку 201 «Сировина й матеріали» та 207 «Запасні частини» в сумі 5980552,00 грн., то колегія суддів погоджується з наступними висновками судів.

На думку податкового органу, витрати позивача не підтверджені документально, не можливо підтвердити доцільність робіт, їх зв'язок з господарською діяльністю підприємства. Такими документами податковий орган вважає агрегатні журнали, журнали приймання-передачі змін, вахтові журнали машиністів вантажопідйомних машин, сертифікати якості на запасні частини.

Основні засади технічного обслуговування устаткування гірничовидобувних підприємств, порядок проведення технічного обслуговування і перелік робіт, які виконуються при технічному обслуговуванні та заміні змінного обладнання на підприємствах гірничовидобувної промисловості України визначені Положенням про технічне обслуговування устаткування гірничодобувних підприємств, затвердженим наказом Мінпромполітики України №281 від 04.07.2003 (далі по тексту - Положення).

Даним Положенням передбачені обов'язки технічного персоналу підприємства слідкувати за станом обладнання та фіксувати зміни цього стану в журналах приймання й передачі змін, вахтових журналах машиністів, агрегатному журналі. Як передбачено підпунктом 3.11 пункту 3 Положення, дані цих журналів використовуються для визначення обсягу й переліку робіт з усунення несправностей у цій зміні, а також при найближчий зупинці устаткування на плановий ремонт.

Тобто, призначення журналів чітко зафіксоване і не пов'язується з веденням бухгалтерського та податкового обліку підприємства.

У підтвердження того, що на підприємстві змонтована спеціальна комп'ютерна система, яка приводить в дію та веде контроль за роботою технологічного комплексу з виробництва щебеневої продукції, позивачем надана довідка, схема роботи та фото спеціальної комп'ютерної системи, яка фіксує недоліки в роботі окремих агрегатів, що враховуються відповідальними технічними працівниками підприємства при прийнятті управлінських рішень стосовно технічного обслуговування чи проведення ремонту. Також позивачем до матеріалів справи надані копії журналу, що ведеться при видачі змінних нарядів і проведення п'ятихвилинного інструктажу робочих по ремонтній майстерні, журналу видачі змінних нарядів і проведення п'ятихвилинного інструктажу робочих по цеху відвантаження, журналу видачі нарядів по гірному та дробильному цехах.

За таких обставин, з огляду на зміст документів щодо впровадження на підприємстві системи технічного нагляду за устаткуванням, на підприємстві здійснювалось періодичне технічне обслуговування та ремонт обладнання, що використовується підприємством для здійснення господарської діяльності.

На підтвердження витрат підприємства по технічному обслуговуванню та ремонту обладнання позивачем надані регістри бухгалтерського обліку щодо змісту яких будь-яких порушень податковим органом не зафіксовано.

У відповідності до загальних положень Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Як передбачено пунктом 1 статті 9 даного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Агрегатні журнали, журнали приймання передачі змін, вахтові журнали машиністів вантажопідйомних машин, на запасні частини не є первинними документами бухгалтерського обліку, оскільки вони не підтверджують здійснення господарської операції, не фіксують факт її здійснення, а є лише засобом для прийняття рішення технічними спеціалістами щодо необхідності проведення ремонту чи технічного обслуговування обладнання підприємства.

Аналогічного висновку суди дійшли і щодо сертифікатів якості по запчастинах, отриманих по договорах з ТОВ «Метсо (Україна)» та ТОВ «Ситопром». Сертифікати якості не є первинними документами бухгалтерського обліку, які вказують на проведену господарську операцію.

Списання запчастин на ремонт обладнання для виробництва щебеневої продукції здійснювалося згідно лімітно-забірних карток, актів на списання, що зафіксовано в регістрах бухгалтерського обліку підприємства.

Таким чином, податковим органом безпідставно зроблено висновок про наявність порушень порядку формування позивачем складу податкових витрат і формування податкового кредиту в цій частині.

Щодо безпідставного віднесення позивачем до складу витрат вартості послуг, отриманих від юридичних осіб - нерезидентів по обслуговуванню техніки, обладнання, проведення лабораторних випробувань, підтвердження відповідності, то колегія суддів погоджується з наступними висновками судів попередніх інстанцій.

У пункті 138.1 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються, зокрема, із витрат операційної діяльності та інших витрат.

Згідно підпунктом 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.6 наведеної статті витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати. Собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

За приписами пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів.

Відповідно до пункту 138.4 та пункту 138.5 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку, з урахуванням того, що датою здійснення витрат, нарахованих платником податку у вигляді сум податків та зборів, вважається останній день звітного податкового періоду, за який проводиться нарахування податкового зобов'язання з податку та збору.

За приписами підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат - витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що всі необхідні первинні бухгалтерські документи є в наявності у позивача.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітною (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У пункті 198.6 наведеної норми визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Як було вірно встановлено судами, факт здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами, виписаними позивачу його контрагентом, а саме - договори, акти приймання-передачі робіт та послуг, сертифікати та ін.

Крім того, дані бухгалтерського обліку позивача свідчать про оплату послуг, отриманих від контрагентів.

За наведених обставин та документальних доказів, висновки податкового органу про завищення позивачем витрат та ПДВ не знайшли свого підтвердження.

Щодо придбання позивачем у ТОВ «ВПП «Металіст» 24 метри труби, колегія суддів погоджується з наступним.

Як встановлено судами, 30.09.2011 позивачем придбано у ТОВ «ВПП «Металіст» 24 метри труби на суму 4968,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 828,00 грн.). Оплата за трубу проведена 16.09.2011. Як встановлено судами, податкова накладна від 16.09.2011 заповнена належним чином та містить усі обов'язкові реквізити. Придбана труба доставлена на підприємство ТОВ «Нова пошта» згідно з товарно-транспортною накладною від 03.10.2011.

Таким чином, суди дійшли вірного висновку про помилковий розрахунок завищення витрат, зроблений податковим органом.

Вчинення запису в Системі автоматизованого співставлення в розрізі контрагентів на рівні ДПА України про відсутність підтвердження відомостей стосовно ТОВ «ВПП «Металіст» стало підставою для зменшення позивачу витрат на суму 4120,00 грн. та податку на додану вартість в сумі 828,00 грн., оскільки дана операція не є господарською діяльністю підприємства в розумінні підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, на час здійснення господарської операції ТОВ «ВПП «Металіст» був належним чином зареєстрованим підприємством та платником податку на додану вартість.

Щодо господарських взаємовідносин позивача з ТОВ «Сервік», судами зроблено вірний висновок про те, що наявні в матеріалах справи первинні документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», розкривають зміст господарських операцій, підтверджують реальність руху активів позивача, є первинними документами в розумінні закону, а відтак, є належними та допустимими доказами відповідно до приписів статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій з виконання будівельних робіт.

Оскільки до матеріалів справи не надано доказів того, що залізничні колії, які належать на праві власності ТОВ «Вирівський кар'єр», підлягали будівництву, то судами вірно відхилено доводи податкового органу про необхідність введення їх в експлуатацію в порядку, який встановлений Положенням про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів залізничного транспорту і метрополітенів (Наказ Мінтрансу від 21.10.1999 №507) та оформлення при цьому актів встановленої цим Положенням форми.

Також суд не бере до уваги твердження податкового органу про відсутність у ТОВ «Сервік» спеціальних дозволів, які дають йому право виконувати роботи по поточному ремонту та обслуговуванню колій позивача, оскільки за пунктом 112 Переліку робіт з підвищеною небезпекою, затвердженого наказом Державного комітету України з нагляду за охороною праці від 26.01.2005 №15 вказано, що роботи, які безпосередньо виконуються при обслуговуванні залізничного транспорту, електротранспорту, рухомого складу потребують не спеціального дозволу, а лише спеціального навчання і щорічної перевірки знань з питань охорони праці. Крім того, під'їзні залізничні колії невірно розцінені податковим органом як транспорт чи рухомий склад.

Щодо укладеного договору між позивачем та ТОВ «Виробничо-технічна база «Аграрій», колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що усі господарські операції відображені в бухгалтерському обліку позивача та підтверджені необхідними первинними документами.

Твердження податкового органу про те, що оскільки витрати позивача на поточний ремонт тепловоза не підтверджені дозволом, виданим ТОВ «Виробничо-технічна база «Аграрій» на проведення робіт з ремонту локомотивів, то на думку відповідача це позбавляє підприємство права на витрати і податковий кредит з ПДВ, є безпідставними, оскільки згідно вимог чинного законодавства такі роботи не потребують отримання дозволу.

Щодо надання послуг по транспортно-експедиційному обслуговуванню позивача його контрагентами ТОВ «ТК-Логістик», ТОВ «АМ групп» та ТОВ «Юніверсал Карго Транс», колегія суддів погоджує висновок судів попередніх інстанцій про помилковість вимог податкового органу щодо наявності у позивача ліцензії, уніфікованих транспортно-експедиторських документів та відомостей плати за користування вагонами при наданні послуг з організації подачі рухомого складу, оскільки чинне законодавство вказаних вимог не містить

Матеріали справи містять первинні документи (акти, накладні, тощо), що підтверджують зв'язок вказаних операцій з господарською діяльністю позивача, та оформлені у відповідності до вимог законодавства України.

Згідно з матеріалами справи, контрагенти позивача на час проведення господарських операцій були платниками податку на додану вартість.

Виходячи з викладеного, у позивача були наявні всі підстави щодо формування податкового кредиту за вищевказаними операціями.

За таких обставин та з урахуванням вимог частини 3 статті 2, частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що судами попередніх інстанцій належним чином з'ясовані обставини справи та надано їм відповідну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень судів попередніх інстанцій не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись статтями 221, 223, 224, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Сарненської міжрайонної державної податкової інспекції Рівненської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 30.11.2012 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04.02.2013 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович
(підпис) М.О. Федоров