Справа № 2а-19424/11/2670
Суддя: Федоров М.О.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2015 року м. Київ К/9991/41893/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Федорова М.О.

суддів: Островича С.Е.

Степашка О.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.05.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2012

у справі № 2а-19424/11/2670

за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва

про визнання протиправними дії податкового органу та скасування податкового повідомлення рішення

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа підприємець ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва про визнання протиправними дії податкового органу та скасування податкового повідомлення рішення.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.05.2012 позовні вимоги задоволено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2012 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.05.2012 залишено без змін.

Не погоджуючись з зазначеним рішеннями суду першої та апеляційної інстанції, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку. В скарзі просить скасувати оскаржувані рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга вмотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій при вирішення спору по даній справі порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, розглянувши надані письмові докази в їх сукупності, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем проведено позапланову документальну невиїзну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) та додержання валютного законодавства України фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 в квітні місяці 2011 року, за результатами якої складено акт від 08.08.2011 р №87/17-04/НОМЕР_1.

Перевіркою встановлено порушення позивачем п. 198.1 ст. 198, п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого фізична особа підприємець ОСОБА_3 занизив податкове зобов'язання по ПДВ за квітень 2011 року на суму 235 727 грн.

На підставі вищезазначеного акту податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 10.08.2011 р. №736/17-04.

Позиція податкового органу полягає в тому, що позивачем протиправно сформовано дані податкового обліку за результатом здійснення господарських операцій з контрагентом ПП «Фірма «Володар», оскільки актом перевірки останнього встановлено його відсутність за місцем реєстрації, з огляду на що відповідач дійшов висновку про те, що укладені договори між позивачем та вказаним контрагентом не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ним та є нікчемним, оскільки не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю, а відтак, документи, оформлені на виконання укладеного правочину, не є первинними в розумінні закону.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За змістом п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

З огляду на наведені приписи податкового законодавства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Попередні судові інстанції дослідивши первинні документи бухгалтерського обліку, в тому числі, податкові накладні, дійшли правильного висновку про те, що позивачем підтверджено правомірність формування валових витрат та податкового кредиту за результатами фактичного здійснення господарських операцій з ПП «Фірма «Володар».

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що на момент здійснення та відображення у бухгалтерському та податковому обліку позивача спірних господарських операцій його контрагент був зареєстрований як суб'єкт господарювання та взяті податковими органами на облік як платники податків, в тому числі, податку на додану вартість.

Попередні судові інстанції встановили, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт нікчемності укладених позивачем угоди. Також, суди обґрунтовано не взяли до уваги посилання відповідача щодо обставин порушення кримінальної справи за фактом фіктивного підприємництва контрагента позивача ПП «Фірма «Володар» оскільки контролюючим органом не надано суду будь-яких доказів набрання законної сили вироком суду в цій кримінальній справі, а також доказів, які б свідчили про обізнаність позивача про можливі порушення закону з боку постачальника.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з додержанням норм процесуального та матеріального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги висновок суду не спростовують, підстави для призначення справи до розгляду в судовому засіданні відсутні.

Враховуючи вищевикладене, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.05.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2012 у справі № 2а-19424/11/2670 слід відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 2201, 221, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва відхилити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.05.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2012 у справі № 2а-19424/11/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-2392 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.О. Федоров
Судді С.Е. Острович
О.І. Степашко