Справа № 2 а-36/08
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 р. № 876/149/15
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2014 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_2, правонаступником якого є ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Калуської міської ради Івано-Франківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання нечинними рішень, -

встановив:

20.03.2008 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Виконкому Калуської міської ради Івано-Франківської області у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 23.04.2008, просив визнати нечинними рішення відповідача № 274 від 07.06.2005, № 463 від 20.09.2005, № 517 від 26.10.2004, № 337 від 05.09.2006, № 335 від 17.07.2007.

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.09.2008, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2009, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.11.2014 вказані вище рішення судів попередніх інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, суд касаційної інстанції вказав на те, що судами не була надана належна оцінка доводам третьої особи та відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.12.2014 проведено заміну позивача - ОСОБА_2, який помер, на його правонаступника - ОСОБА_1

За наслідками нового судового розгляду, Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області 25.12.2014 винесено ухвалу, якою адміністративний позов залишено без розгляду.

Із цією ухвалою про залишення позовної заяви без розгляду не погодилась ОСОБА_1 та оскаржила її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм процесуального права, а тому просить її скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано того, що ОСОБА_2 був інвалідом І групи із значними фізичними обмеженнями. Відповідач не повідомляв позивача про прийняття оскаржуваних рішень, а тому останній не вчасно дізнався про порушення своїх прав.

Враховуючи те, що цю справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, а усі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про його дату, час та місце, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України апеляційний розгляд справи проведено у порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Суд першої інстанції свою ухвалу мотивував тим, що позивачем пропущено річний строк звернення до адміністративного суду визначений ч. 2 ст. 99 КАС України, оскільки про порушення його прав йому було відомо ще в 2004-2006 роках, а тому враховуючи відсутність підстав для поновлення цього строку, у відповідності до 100 КАС України адміністративний позов слід залишити без розгляду.

Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки у оскаржуваному рішенні суд обмежився тільки загальною фразою про те, що позивач про порушення своїх прав дізнався у 2004-2006 роках, без посилання на конкретні докази, на підставі яких ці обставини встановлено.

Відповідно до частини 1 статті 99 КАС України (у редакції чинній на час звернення позивача до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини 2 цієї статті для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, слід враховувати, що відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб'єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

З огляду на викладене тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку. При цьому, тривалість цього строку не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку, незалежно від того коли було фактично пред'явлено позов.

Такі висновки відповідають правовій позиції Вищого адміністративного суду України викладеній в інформаційному листі від 05.07.2011 № 945/11/13-11.

Як вбачається із матеріалів справи, у адміністративному позові, який позивачем заявлено 20.03.2008, ставиться питання, зокрема, про визнання нечинним рішення Виконкому Калуської міської ради № 517 від 26.10.2004.

З досліджених у процесі судового розгляду доказів у справі встановлено, що 19.05.2005 ОСОБА_2 звертався із заявою до Управління житлово-комунального господарства Калуської міської ради щодо незаконного будівництва у якій, зокрема, посилається на рішення відповідача № 517 від 26.10.2004 «Про часткове перепланування квартири АДРЕСА_1 та влаштування окремих виходів у підвал та на горище» (а.с. 126 зворот відокремлених матеріалів), що свідчить про те, що йому станом на 19.05.2005 було відомо про вказане рішення та його зміст. Це також підтверджується і заявою від 27.07.2005 до головного архітектора м. Калуша, у якій він зазначає, що недавно йому стало відомо про рішення № 517 від 26.10.2004 (а.с. 131 відокремлених матеріалів).

Інших доказів які б свідчили, що ОСОБА_2 про вказане вище рішення дізнався швидше ніж 19.05.2005 матеріали справи не містять. Разом з тим, у справі наявні заяви від 03.08.2004, від 03.09.2004 (а.с. 124-125 відокремлених матеріалів), однак з них не можна дійти висновку про те, що позивачу було відомо про вказані рішення, оскільки такі містять тільки загальний опис проблеми щодо перепланування квартири АДРЕСА_1, без посилання на конкретні рішення, які є предметом спору у цій справі.

Таким чином, на підставі викладеного можна дійти висновку, що про рішення № 517 від 26.10.2004 ОСОБА_2 стало відомо 19.05.2005, а тому строк звернення до суду слід обчислювати відповідно до того закону, який був чинним станом на цю дату.

Кодекс адміністративного судочинства України станом на 19.05.2005 прийнятий не був, а тому застосуванню підлягає строк який на той час був визначений статтями 257, 261 ЦК України. Виходячи з вказаних норм загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, перебіг якої починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його право порушила.

Отже, враховуючи те, що про оскаржуване рішення № 517 від 26.10.2004 ОСОБА_2 дізнався 19.05.2005, закінчення строку звернення до суду припадає на 19.05.2008. Тому позивач звернувшись з позовом до суду 28.03.2008 цей строк не пропустив.

У первинному адміністративному позові позивач також просив скасувати рішення відповідача № 274 від 07.06.2005 та № 463 від 20.09.2005.

Досліджуючи початок перебігу строку звернення до адміністративного суду щодо оскарження вказаних рішень, суд апеляційної інстанції виходить з того, що у матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 від 19.06.2007 адресована міському голові міста Калуш (а.с. 122-123 відокремлених матеріалів), у якій він ставив питання про скасування цих рішень, що свідчить про те, що станом на цю дату йому було про них відомо.

Разом з тим суд апеляційної інстанції враховує, що у матеріалах справи наявна відповідь заступника Калуського міського голови з питань будівництва та земельних відносин від 13.10.2005 №254/06 на заяву ОСОБА_2 у якій містяться посилання на рішення № 274 від 07.06.2005 та № 463 від 20.09.2005 (а.с. 132-133 відокремлених матеріалів). Однак, у матеріалах справі відсутні будь-які докази надіслання цієї відповіді та факту отримання її позивачем.

З огляду на викладене, матеріалами справи містять докази про те, що позивач про існування рішень № 274 від 07.06.2005 та № 463 від 20.09.2005 дізнався 19.06.2007, а тому при відсутності доказів, які б ці обставини спростовували, обчислення строку звернення до адміністративного суду слід здійснювати з 19.06.2007. Станом на цю дату, частиною 2 статті 99 КАС України був визначений річний строк звернення, а тому враховуючи дату звернення позивача з розглядуваним позовом (20.03.2008), цей строк ним не пропущено.

Щодо позовної вимоги про визнання нечинним рішення № 335 від 17.07.2007, яка заявлена у заяві про збільшення позовних вимог від 23.04.2008, то суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не міг пропустити строк звернення до адміністративного суду за цією вимогою, оскільки вказане рішення відповідачем прийняте 17.07.2007, а заява про збільшення позовних вимог подана 23.04.2008. Тобто з часу прийняття цього рішення до дати його оскарження позивачем, минуло менше року.

Що стосується дотримання строку звернення до адміністративного суду за вимогою про визнання нечинним рішення № 337 від 05.09.2006, то суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи наявний тільки єдиний доказ, який дає можливість однозначно визначити дату коли позивачу було відомо про це рішення, це заява від 19.06.2007 адресована міському голові міста Калуш (а.с. 122-123 відокремлених матеріалів), у якій він ставив питання про скасування, зокрема, рішення № 337 від 05.09.2006, що свідчить про те, що станом на цю дату йому було про нього відомо.

На вказану заяву заступником міського голови міста Калуша надано відповідь від 02.08.2007 № 171/06 (а.с. 12 Т.1), якою повідомлено, що зазначені у заяві рішення можна оскаржити тільки у судовому порядку, а їх видача на руки здійснюється протокольним відділом міської ради.

Позивач у своїй заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду зазначав, що про оскаржувані рішення йому не було відомо, а відповідь на скаргу отримав тільки 02.08.2007.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач про рішення № 337 від 05.09.2006 дізнався швидше ніж 19.06.2007, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що саме з цієї дати слід обчислювати річний строк звернення до адміністративного суду, а тому позивач звернувшись 26.04.2008 з заявою про збільшення позовних вимог не пропустив річний строк звернення до адміністративного суду.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду зроблені без належного з'ясування обставин справи та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання відповідача, у його запереченнях на апеляційну скаргу, на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 26.11.2014, як на підставу для залишення позову без розгляду, оскільки суд касаційної інстанції тільки вказав на те, що судами попередніх інстанції не надано оцінки доводам відповідача та третьої особи щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, а не зазначив про пропуск цього строку. У зв'язку з цим, суд першої інстанції під час нового розгляду повинен був належним чином дослідити обставини справи, зокрема, щодо дати коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав. Чого зроблено не було.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що той факт, що позивачу могло бути відомо про здійснення перепланування у сусідній квартирі, жодним чином не свідчить про те, що йому було відомо про рішення на підставі яких таке перепланування здійснюється, які є предметом спору у цій справі. Матеріали справи містять ряд звернень позивача до різних органів та посадових осіб, відповіді на які у матеріалах справи відсутні, а позивач вказує, що такі залишені без реагування. Вказані обставини дають підстави вважати, що позивач вживав постійних заходів з метою встановлення на яких підставах здійснюються будівельні роботи та їх правомірність.

З огляду те, що оскаржена ухвала судом першої інстанції прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм процесуального права, що призвело до безпідставного залишення позовної заяви без розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її скасування і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 199, 204, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 грудня 2014 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 2а-36/08 - скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після надіслання її копій особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін