Справа № 448/1477/14а,2а/448/75/14
Суддя: Кухтей Р.В.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року Справа № 876/10950/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Хобор Р.Б., Яворського І.О.

з участю секретаря судового засідання: Сідельник Г.М.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Стасини Р.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління пенсійного фонду України у Мостиському районі Львівської області на постанову Мостиського районного суду Львівської області від 13 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України у Мостиському районі Львівської області про визнання протиправним рішення, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправним рішення Комісії з питань призначення пенсій Управління пенсійного фонду України у Мостиському районі Львівської області (далі - УПФУ у Мостиському районі Львівської області) про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до абзацу 2 пункт 3 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 13.11.2014 р. позов було задоволено повністю.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, її оскаржило УПФУ у Мостиському районі Львівської області. Апеляційну скаргу мотивує тим, що донька позивачки ОСОБА_2 визнана дитиною-інвалідом у 8 річному віці, тобто до шестирічного віку не визнавалась дитиною-інвалідом і висновком лікарсько-консультаційної комісії від 10.09.2014 р. не підтверджено наявності показань про можливість встановлення інвалідності до шестирічного віку, тому позивач не має права на призначення пенсії за віком, як матір інваліда з дитинства, відповідно до ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та абзацу 2 пункт 3 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Крім того, не було встановлено обставини, які б свідчили про те, що ця дитина мала медичні показання для визнання її дитиною інвалідом до досягнення шестирічного віку. Тому просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_2, який просив задовольнити апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1, яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є матір'ю дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 22.07.2000 р.

Відповідно до наявних у справі медичних документів, зокрема медичного висновку за №44 від 26.08.2008 р., ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є дитиною-інвалідом з дитинства із діагнозом: цукровий діабет вперше виявлений, тип І.

Рішенням Комісії з питань призначення пенсій УПФУ у Мостиському районі Львівської області №3252/03-17 від 25.09.2014 р. відмовлено у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до абзацу 2 пункт 3 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Основною підставою для відмови у призначенні такої пенсії, слугували висновки відповідача про відсутність у позивача вказаного права, оскільки інвалідність дитині була встановлена у восьмирічному віці, в той час, як необхідною умовою для отримання пенсії є факт її встановлення саме до досягнення дитиною шестирічного віку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання пенсії на пільгових умовах згідно п. 3 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Посилання відповідача, як на відмову у призначенні пенсії на той факт, що інвалідність дитині була встановлена до досягнення нею шестирічного віку, є необґрунтованими, оскільки суперечить положенням діючого законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Абзац 3 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає, що тимчасово, до прийняття відповідного закону, жінки, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Інших вимог до вказаних осіб щодо призначення дострокової пенсії за віком Закон не визначає.

Матеріалами справи підтверджено, позивачка на час звернення до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова з приводу призначення пенсії на пільгових умовах досягла необхідного 50 річного віку та мала відповідний страховий стаж.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності у неї права на отримання пенсії на пільгових умовах згідно п. 3 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», як особі, яка має дитину-інваліда з дитинства.

З приводу доводів апеляційної скарги про відсутність у позивача права на отримання пенсії на пільгових умовах, через те, що інвалідність дитині була встановлена після досягнення нею шестирічного віку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до постанови правління Пенсійного Фонду України №23-1 від 15.10.2009 р. «Про затвердження Змін до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» п. 25 вказаного Порядку доповнений реченням такого змісту: «У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку надається висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку».

Таким чином, цим нормативно-правовим актом фактично було змінено і визначене коло осіб, що мають право на отримання дострокової пенсії за віком на підставі п.3 п. 3 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини четвертої статті 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

У роз'ясненні Пленуму Верховного Суду України, яке міститься в постанові від 01.11.1996 року № 9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя (пункт 5) зазначено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств, накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Колегія суддів зазначає, що виходячи з загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, спірні правовідносини підлягають врегулюванню Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Оцінюючи дії відповідача на відповідність критеріям зазначеним в ч. 3 ст. 2 КАС України, колегія суддів прийшла до висновку, що відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах є незаконною та необґрунтованою.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач, надавши письмові докази, що були предметом дослідження при розгляді справи судом першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст. 71 КАС України.

Натомість, відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 71 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження законності та обґрунтованості відмови у призначення позивачу пенсії на пільгових умовах, що є предметом оскарження позивачем.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням вище наведеного суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Управління пенсійного фонду України у Мостиському районі Львівської області - залишити без задоволення, а постанову постанову Мостиського районного суду Львівської області від 13 листопада 2014 року по справі №448/1477/14-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : Р.Б.Хобор

І.О. Яворський

Повний текс ухвали виготовлений та підписаний 09.02.2014 р.