Справа № К/9991/17867/11-С
Суддя: Горбатюк С.А.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" січня 2015 р. м. Київ К/9991/17867/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого, суддіГорбатюка С.А.
СуддівМороз Л.Л.
Шведа Е.Ю.
провівши у порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_4 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії за касаційною скаргою Прокуратури Донецької області на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2009 року

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2008 року ОСОБА_4 у Донецькому окружному адміністративному суді пред'явив позов до Державного комітету України у справах національностей та міграції про зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що він звертався до Державного комітету України у справах національностей та міграції із заявою про надання йому статусу біженця в Україні.

Рішенням Комітету від 23 жовтня 2008 року № 766-08 йому відмовлено у наданні статусу біженця в Україні у зв'язку з відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства або належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Вважає, що таке рішення суб'єктом владних повноважень було прийнято без урахування обставин, які мають істотне значення для вирішення його заяви про надання статусу біженця.

Просив визнати рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції від 23 жовтня 2008 року № 766-08 неправомірним та зобов'язати його прийняти рішення про надання статусу біженця в Україні.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2009 року у задоволенні позовних вимог відмолено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2009 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2009 року скасовано та прийнято нову постанову про задоволення адміністративного позову.

Скасовано рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції від 23 жовтня 2008 року № 766-08.

Зобов'язано Державний комітет України у справах національностей та міграції прийняти рішення про надання ОСОБА_4 статусу біженця.

У поданій касаційній скарзі Прокуратура Донецької області просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та залишити в силі постанову Донецького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2009 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, виходив із правомірності рішення Комітету щодо відмови у наданні статусу біженця позивачеві та недоведеності останнім наявності реальних обґрунтованих побоювань того, що у випадку його повернення до країни походження він може стати жертвою переслідувань за ознакою національності, віросповідання, належності до певних політичних груп тощо.

В свою чергу, апеляційний суд скасував таке рішення та задовольнив позов з тих підстав, що ОСОБА_4 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в країні свого походження.

Такий висновок апеляційного суду, на думку колегії суддів, є помилковим з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є громадянином Республіки Ірак, уродженець м. Багдада, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт.

10 серпня 2005 року ОСОБА_4 виїхав з Іраку до Йорданії, а 11 жовтня 2005 року потрапив до України через Сирію літаком до аеропорту

м. Донецька за учбовою візою. Він та вся його родина сповідують релігію іслам-суніт. Ні до якої релігійної громади позивач не належав, за релігійною приналежністю не переслідувався.

Також ОСОБА_4 вказав на те, що побоюється стати жертвою внаслідок військових дій, які відбуваються в Іраку, у тому числі у м. Багдаді, де він проживав, або бути вбитим представниками бандитських угруповань за те, що він є членом партії "Баас".

Проте, як видно з матеріалів справи він повідомляв представникові сектора Міграційної служби в Донецькій області, що вступив до цієї партії не за власним бажанням, несвідомо, бо так було заведено в Іраку. Про свою діяльність в партії заявляв, що він не мав особливих повноважень як керівник групи, а тільки передавав накази від інших керівників, вищих за званням (посадою у партії). Крім того, він служив у Збройних Силах Іраку у той період, коли не було активних військових дій і що він не був на лінії оборони, а служив у центрі м. Багдада.

Причину свого звернення до сектору Міграційної служби в Донецькій області ОСОБА_4 обґрунтовує необхідністю легалізувати своє становище в Україні.

На це вказують й ті обставини, що перед прибуттям до України ОСОБА_4 мешкав в Йорданії і при перетині кордону України 11 жовтня 2005 року він не реалізував своє право на отримання статусу біженця в Україні. До України він прибув для того, щоб навчатися та пережити в Україні період до завершення бойових дій Іраку.

Отже, з моменту прибуття до України потреби в отриманні статусу біженця у нього не було, оскільки його задовольняли умови перебування в Україні і будь-якої загрози його життю або здоров'ю в Україні не було.

ОСОБА_4 отримав повідомлення Сектора міграційної служби в Донецькій області від 14 листопада 2008 року № 02-14-19 про відмову в наданні статусу біженця відповідно до статті 10 Закону України "Про біженців". Підставою для цього було рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 23 жовтня 2008 року № 766-08, згідно із яким умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Згідно із статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до підпунктів 45 та 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами абзацу 1 статті 1 Закону України "Про біженців" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями статті 10 вказаного Закону передбачено, що статус біженця не надається особі:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана біженцем або отримала притулок в іншій країні;

- яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених з сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їхніх нащадків (дітей, онуків).

Згідно із статтею 14 Закону рішення за заявою про надання статусу біженця приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах міграції протягом місяця.

У разі потреби цей орган може вимагати додаткової інформації у органу міграційної служби та з відповідними запитами до Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи.

На основі всебічного вивчення і оцінки усіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця.

Якщо спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції прийняв рішення про відмову у наданні статусу біженця, орган міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято це рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

У цій справі позивач не повідомив жодних обставин, які б обґрунтовували його побоювання стати жертвою переслідувань саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно із статтею 10 Закону України "Про біженців" статус біженця не надається особам, які, зокрема, до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебували в третій безпечній країні. Факт перебування в третій безпечній країні, а саме в Йорданії, перед прибуттям в Україну позивачем не заперечується.

Аналіз пояснень позивача, а також інших доказів у справі вказує на те, що позивач прибув до України не з метою отримання статусу біженця, за яким він звернувся до відповідача тільки через 3 роки після прибуття в Україну, тобто у 2008 році, а для навчання, після закінчення якого він втратив інтерес повертатися до країни свого походження у звязку із істотною різницею умов проживання в Україні та в Іраку.

З огляду на викладене вірним є висновок суду першої інстанції, що рішення відповідача про відмову у наданні позивачу статусу біженця є правомірним.

Суд апеляційної інстанції помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції у цій справі та безпідставно задовольнив позов ОСОБА_4.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення повинні бути законними і обґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції не виконав вказаних вимог процесуального законодавства й ухвалив у цій справі незаконне і необґрунтоване рішення, яке підлягає скасуванню.

Разом з тим, колегія суддів вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни немає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210, 220, 222, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Прокуратури Донецької області задовольнити.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2009 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_4 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії скасувати, а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2009 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Судді Горбатюк С.А.

Мороз Л.Л.

Швед Е.Ю.