Справа № 826/17007/14
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 лютого 2015 року № 826/17007/14

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів: Літвінової А.В., Мазур А.С., розглянув відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1
до відповідача-1 Міністерства доходів і зборів України
відповідача-2 Головного управління Міндоходів в АР Крим
третя особаДержавна казначейська служба України
провизнання бездіяльності протиправною та стягнення страхової суми

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовною заявою до відповідача-1 Державної фіскальної служби України та відповідача-2 Головного управління Міндоходів в АР Крим, третя особа - Державна казначейська служба України, про визнання бездіяльності протиправною та стягнення страхової суми.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.11.2014 р. головуючим суддею Добрянською Я.І. було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/17007/14 та призначено справу до попереднього судового розгляду на 27.11.2014 р.

Також, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.11.2014 р. було задоволено клопотання відповідача-1 та замінено в адміністративній справі № 826/17007/14 неналежного первісного відповідача-1 Державну фіскальну службу України на належного відповідача-1 Міністерство доходів і зборів України.

Позивач, відповідач-2 та третя особа в попереднє судове засідання 27.11.2014 р. не прибули та не скерували своїх представників, хоча останні належним чином були повідомлені про дату, час та місце попереднього судового засідання, докази чого наявні в матеріалах справи..

Натомість представник відповідача-1 у попередньому судовому засіданні 27.11.2014 року проти задоволення позовних вимог позивачки заперечив, та просив суд у позові відмовити повністю.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, та заслухавши пояснення представника відповідача-1, суд прийшов до висновку, що спір не може бути врегульовано в порядку, визначеному ч. 3 ст. 111 КАС України.

Враховуючи наведене, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.11.2014 р. було закінчено підготовче провадження у справі № 826/17007/14 та призначено справу до судового розгляду колегією суддів.

Судове засідання з розгляду справи № 826/17007/14 було призначене на 27.01.2015 р., про що сторін у справі належним чином повідомлено судовими повістками, та докази зазначеного містяться в матеріалах справи.

Позивач у судове засідання 27.01.2015 р. знову не прибув та не скерував свого представника, хоча останній належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання, докази чого наявні в матеріалах справи.

У свою чергу представник відповідача-1 в судовому засіданні 27.01.2015 р. проти позову заперечив повністю та просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, з підстав, наведених у письмовому запереченні на позовну заяву.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зважаючи на викладене, а саме не прибуття позивача по справі в судове засідання 27.01.2015 р., що був повідомлений належним чином про слухання справи, суд ухвалив продовжити розгляд даної адміністративної справи № 826/17007/14 в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, проти чого також не заперечив представник відповідача-1.

За наслідками переходу судом до розгляду адміністративної справи № 826/17007/14 в порядку письмового провадження, станом на 12.02.2015 р. інших документів з приводу даного спору від сторін до канцелярії суду не надходило.

Так, у позовній заяві позивач просить суд:

- визнати неправомірною бездіяльність Державної фіскальної служби України та ГУ Міндоходів в АР Крим стосовно невиплати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, страхової суми за втрату працездатності в результаті інвалідності, що сталася під час виконання службових обов'язків;

- стягнути з Державної фіскальної служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, страхову суму за втрату працездатності в результаті інвалідності, що сталася під час виконання службових обов'язків, в розмірі 110 136 (сто десять тисяч сто тридцять шість) грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка у своїй позовній заяві зазначає про те, що в відповідачами (1 та 2) було протиправно відмолено ОСОБА_1 (листами Міністерства доходів і зборів України від 25.10.2013 р. № 5461/Б/99-99-03-05-02-14 та Сімферопольської ОДПІ від 30.12.2013 р. № 1285/Б/05-16) у її праві на отримання страхової суми за втрату працездатності в результаті інвалідності, що сталася під час виконання службових обов'язків - роботі в органах податкової служби Автономної Республіки Крим.

Відповідачем-1, у свою чергу, до матеріалів справи були надані письмові заперечення проти позову (разом із додатками), в яких Міністерство доходів і зборів України зазначає про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог та відсутність з боку відповідача-1 жодних протиправних дій та бездіяльності стосовно позивача.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача-1, а також врахувавши позицію судів вищих інстанцій з приводу розгляду аналогічних спорів (зокрема Вищого адміністративного суду України), Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з позовної заяви позивачки, ОСОБА_1 працювала в органах державної податкової служби Автономної Республіки Крим з 16 серпня 2007 року до 31 січня 2013 року: 16 серпня 2007 була прийнята на посаду начальника відділу адміністрування податку на прибуток управління оподаткування юридичних осіб Державної податкової інспекції в Сімферопольському районі АР Крим, як така, що пройшла за конкурсом, кадрового резерву (наказ № 93-л від 16 серпня 2007 року), 16 серпня 2007 року присвоєно спеціальне звання «Радник податкової служби ІІ-го рангу», 06 березня 2012 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 21 вересня 2011 року № 981 «Про утворення територіальних органів державної податкової служби», наказу Державної податкової служби України від 20 жовтня 2011 року № 72 «Про реорганізацію окремих територіальних органів державної податкової служби» Державна податкова інспекція в Сімферопольському районі АР Крим реорганізована в Сімферопольську міжрегіональну Державну податкову інспекцію АР Крим, 06 березня 2012 року переведена на посаду начальника відділу адміністрування податку на прибуток управління оподаткування юридичних осіб відповідно до ч.2 статті 36 Кодексу Законів про Працю України (наказ № 2-о від 06 березня 2012 року).

Також, як зазначено в позовній заяві, актом огляду МСЕК від 31 січня 2013 року Серія КР-12 від 010064, що був проведений ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, була встановлена II група інвалідності на підставі загального захворювання ураженням опорно-рухового апарату, висновок про умови та характер праці: протипоказані фізична праця середнього ступеня важкості, психоемоційні перенавантаження. Згідно з Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого від 31 січня 2013 року Серія КР-3 № 001543, ОСОБА_1 був встановлений ступень втрати професійної працездатності у розмірі вісімдесяти відсотків одноразово.

Актом повторного огляду МСЕК від 22 січня 2014 року Серія КР-12 № 027694, що був проведений ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, була встановлена II група інвалідності на підставі загального захворювання ураженням опорно-рухового апарату, висновок про умови та характер праці: протипоказані фізична праця середнього ступеня важкості, психоемоційні перенавантаження.

Після свого звільнення з органів державної податкової служби, ОСОБА_1 звернулася до Сімферопольської ОДПІ АР Крим Міністерства доходів і зборів України з заявою від 08 жовтня 2013 року про виплату страхової суми за втрату працездатності в результаті інвалідності, що сталася під час виконання службових обов'язків.

На свою заяву позивач отримала відповідь Сімферопольської об'єднаної ДПІ ГУ Міндоходів в АР Крим № 1285/Б/05-16 від 30 грудня 2013 року, в якій повідомлялося, що на час надання такої відповіді втратив чинність Закон України «Про державну податкову службу в Україні» від 04 грудня 1990 року № 509-ХІІ і Міністерством розробляється новий Порядок з виплати страхових сум, після затвердження якого і буде розглянуто питання стосовно страхових виплат.

08 лютого 2014 року позивач звернулася до Міністерства доходів та зборів України про забезпечення страхової виплати відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 349 від 03.06.1994 року.

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Державної фіскальної служби України з заявою про проведення страхових виплат у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 349 від 03 червня 1994 року «Про затвердження Порядку та умов обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби» та статті 347 Податкового кодексу України.

08 жовтня 2014 року позивач отримала відповідь на своє звернення електронною поштою (лист від 06 жовтня 2014 року № 2058/Б/99-99-03-05-02-14), в якому було вказано, що згідно з Законом України від 10 квітня 2014 року № 1200-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо усунення окремих неузгодженостей норм законодавства» з Податкового кодексу України виключено статтю 347 «Обов'язкове, державне особисте страхування посадових осіб контролюючих органів», а пункт 1 статті 346 викладено в редакції: «Працівники контролюючого органу підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». На підставі вищенаведеного, у відповіді було зазначено, що Державною фіскальною службою України припинено здійснення особистого страхування посадових осіб контролюючих органів та укладання договорів зі страховими компаніями.

Однак, вважаючи протиправними зазначені дії (бездіяльність) відповідачів щодо відмови ОСОБА_1 у її праві на отримання страхової суми за втрату працездатності в результаті інвалідності, що сталася під час виконання службових обов'язків - роботі в органах податкової служби Автономної Республіки Крим, позивачка звернулася за захистом своїх порушених, на її думку, прав та інтересів у судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представника відповідача-1 та врахувавши позицію судів вищих інстанцій з приводу розгляду аналогічних спорів (зокрема Вищого адміністративного суду України), Окружний адміністративний суд м. Києва дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, зважаючи зокрема на наступне.

Згідно з нормами «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року № 212, рішення МСЕК про причинний зв'язок професійного захворювання з конкретною професією (посадою), яка сприяла розвитку захворювання та терміном його настання, приймається на підставі висновку спеціалізованого лікувально-профілактичного закладу і це зазначається в довідці про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках.

Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок заповнення довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого (форми 158/0), затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України № 224 від 19.05.2003 року, бланк довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках призначений для занесення відповідного рішення медико-соціальної експертної комісії при огляді працівників, що підлягають державному обов'язковому особистому страхуванню, у разі втрати ними працездатності в результаті поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, що сталися при виконанні службових обов'язків.

Згідно положень ст. 18 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», посадові особи органу державної податкової служби підлягають обов'язковому державному особистому страхуванню за рахунок коштів державного бюджету на випадок загибелі або смерті на суму десятирічної заробітної плати за їх останньою посадою, а в разі поранення, контузії, травми або каліцтва, захворювання чи інвалідності, що сталися у зв'язку з виконанням службових обов'язків, - у розмірі від шестимісячної до п'ятирічної заробітної плати за їх останньою посадою (залежно від ступеня втрати працездатності).

Порядок та умови страхування посадових осіб органів державної податкової служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи наведені положення Закону, при вирішенні питання виплати страхового відшкодування за обов'язковим державним особистим страхуванням посадових осіб органів державної податкової служби в разі настання інвалідності посадової особи, підлягає обов'язковому доведенню той факт, що інвалідність сталася саме у зв'язку з виконанням службових обов'язків.

Відповідно до наданих позивачкою на підтвердження інвалідності документів (копій виписок із актів огляду МСЕК від 25.02.2008 р.) останній була встановлена друга група інвалідності, причина інвалідності - загальне захворювання.

За правилом ч. 4 ст. 4 Цивільного кодексу України, якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Враховуючи наведене положення Закону, формулювання Порядку - під час виконання службових обов'язків, жодним чином не означає, що для виплати страхової суми достатньо, що втрата застрахованим працездатності в результаті поранення, контузії, травми або каліцтва, захворювання чи інвалідності настала в період роботи в органах державної податкової служби, оскільки у ст. 18 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» чітко визначено, що така подія повинна статися саме у зв'язку з виконанням службових обов'язків, а не просто під час їх виконання, тобто має бути беззаперечний причинно-наслідковий зв'язок між травматичною (шкідливою) роботою та отриманою внаслідок такої травматичної (шкідливої) роботи інвалідністю.

Вищий адміністративний суд України у справі № К-25935/10 встановив, що в силу законодавства, яке регулює питання обов'язкового державного особистого страхування, однією з обов'язкових умов виплати страхової суми є встановлення причинного зв'язку захворювання із виконанням особою службових обов'язків.

Зі змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 12.06.2013 р. у справі № 2/0522/1275/2012 випливає, що обов'язково повинно досліджуватись питання про те, чи є інвалідність позивача такою, що настала саме у зв'язку з виконанням ним службових обов'язків.

Таким чином, враховуючи наведені норми законодавства, позицію судів вищих інстанцій з аналогічних спорів та наявні матеріали даної адміністративної справи, вбачається, що загальне захворювання позивачки, яке спричинило інвалідність, сталося не у зв'язку саме з виконанням нею певних службових обов'язків працюючи в органах податкової служби (які не передбачали будь-яких фізичних перенавантажень), а сталося на підставі саме загального захворювання щодо ураження опорно-рухового апарату (з урахуванням віку, способу життя, інше), відповідно до чого на такі обставини не можуть розповсюджуватися положення ст. 347 Податкового Кодексу України та постанови КМУ № 349.

Протилежного жодними допустимими доказами по справі не було доведено позивачкою, внаслідок чого, на переконання колегії суддів, у позові слід відмовити.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В даному випадку, позивач не довів суду обґрунтованість заявлених ним позовних вимог, що спростовуються наявними матеріалами справи та нормами наведеного законодавства, зважаючи на що, суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови в адміністративному позові.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В адміністративному позові відмовити.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя: Я.І. Добрянська

Судді: А.В. Літвінова

А.С. Мазур

Дата складання та підписання постанови в повному обсязі - 12.02.2015 р.