Справа № 2-6806/06
Суддя: Довгополов О.М.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року Справа № 876/9947/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Глушка І.В., Гудима Л.Я.,

з участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представника позивачів ОСОБА_1,

представника відповідача Андрєєва Р.В.,

представника апелянта ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Рівненської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до Рівненської міської ради, яким просили визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов'язати відповідача надати їм дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1443 га для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2006 року позов задоволено повністю.

Постанова мотивована тим, що позивачі як співвласники будинку по АДРЕСА_1 відповідно до ст. 121 Земельного кодексу України мають право на отримання у приватну власність земельної ділянки для обслуговування цього будинку і відповідно до ст. 118 цього Кодексу звернулись в міську раду із заявою про надання їм дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки. Однак всупереч вимогам наведених норм відповідач залишив заяву позивачів без розгляду. При цьому, всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач не довів правомірність такої бездіяльності, яка, на думку суду, порушує права позивачів на отримання земельної ділянки у власність, а також не підтвердив право інших фізичних и юридичних осіб на цю ділянку. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Постанову в апеляційному порядку оскаржило ДТГО «Львівська залізниця», вважає її незаконною та необґрунтованою, оскільки вона прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а суд неповно встановив обставини, що мають значення для справи. Просить скасувати постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що спірна земельна ділянка на законних підставах перебуває в користуванні структурного підрозділу ДТГО «Львівська залізниця», не вилучена у встановленому законодавством порядку, тому суд першої інстанції безпідставно зобов'язав Рівненську міську раду надати ОСОБА_4 і ОСОБА_5 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки. Також суд протиправно не залучив ДТГО «Львівська залізниця» до участі у справі в якості третьої особи, хоч рішення у даній справі безпосередньо впливає на його права, свободи та інтереси. Також, на думку апелянта, суд першої інстанції всупереч вимогам Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зобов'язав міську раду вчинити дії з прийняття рішення про безоплатну передачу позивачам у спільну сумісну власність спірної земельної ділянки, чим перебрав на себе повноваження відповідача та втрутився в його дискреційні повноваження.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги і заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку (квартир № № 1-4) по АДРЕСА_1, що підтверджується наданими ними копіями свідоцтва про право власності на житло від 30.12.1992 року, виданого Фондом державно-комунального майна Рівненської міської ради народних депутатів, та витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.06.2005 року № 7574766 та від 15.11.2005 року № 8945646 і № 8945165, виданими Рівненським міським бюро технічної інвентаризації.

18.01.2006 року вони звернулись до Рівненської міської ради із заявою про надання їм у спільну сумісну власність даної земельної ділянки.

Листом від 29.03.2006 року № 01-11/116 Рівненська міська рада повідомила, що для розгляду даного питання їм необхідно додати такі документи: геодезичний план земельної ділянки, протокол обстеження та погодження меж, документи, що підтверджують їх право власності на квартири № № 1-4 в будинку по АДРЕСА_1, письмову згоду Львівської залізниці на вилучення даної земельної ділянки на їх користь та довідку про відсутність заборгованості із сплати комунальних послуг і земельного податку.

30.05.2006 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 повторно звернулись до Рівненської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою для видачі державного акта на право спільної сумісної власності на дану земельну ділянку орієнтовною площею 0,1443 га. До заяви позивачі додали копії своїх паспортів і довідок про присвоєння ідентифікаційних номерів, лист Львівської залізниці від 31.10.1990 року, наказ Управління житлово-комунального господарства від 08.09.2005 року № 426/01, лист ЖКП «Паркове» від 04.0.2006 року № 04/3-4 і нотаріально завірені копії документів, які підтверджують їх право власності на квартири № № 1-4 в будинку по АДРЕСА_1.

Листом від 08.06.2006 року № 01-11/1173 Рівненська міська рада повідомила, що для розгляду даного питання їм необхідно додати такі документи: довідку з управління земельних ресурсів про те, за ким обліковується дана земельна ділянка, протокол обстеження та погодження меж земельної ділянки, письмову згоду Львівської залізниці на вилучення даної земельної ділянки на їх користь та довідку про відсутність заборгованості із сплати комунальних послуг і земельного податку.

Як встановив суд і не заперечують сторони, зазначених в даному листі документів позивачі міській раді не надали.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимогам ст. ст. 118, 121 Земельного кодексу України Рівненська міська рада не розглянула заяви позивачів про надання їм у власність спірної земельної ділянки, не довела правомірність своєї бездіяльності щодо надання позивачам у власність цієї ділянки та не підтвердила право інших фізичних и юридичних осіб на цю ділянку.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими і необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. ч. 1-3 ст. 116 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 5 даної статті передбачено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 121 цього Кодексу громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах - не більше 0,10 гектара.

Відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 118 цього Кодексу громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для обслуговування жилого будинку, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

При цьому, ч. 5 ст. 116 даного Кодексу передбачено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як встановив суд, користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 є Львівська залізниця, що підтверджується наданою апелянтом копією рішення Виконавчого комітету Рівненської міської ради народних депутатів від 20.06.1979 року № 218 «Про відведення земельних ділянок та капітальне будівництво», яким Рівненському відділку Львівської залізниці було відведено земельну ділянку площею 0,22 га по АДРЕСА_1 для будівництва централізованого поста диспетчерської централізації в комплексі з існуючим корпусом відділку та вирішено знести комунальні житлові будинки по АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 в зв'язку з будівництвом диспетчерського поста Рівненського відділку Львівської залізниці, а також листом-відповіддю Рівненського міського управління земельних ресурсів від 14.05.2004 року № 01-03/1338, наданому ОСОБА_5 на її запит, в якому зазначено, що відповідно до матеріалів інвентаризації та графічних матеріалів земельна ділянка орієнтовною площею 1264 м2 по АДРЕСА_1 обліковується за Рівненським відділком Львівської залізниці (ділянка для будівництва диспетчерського поста).

Даний факт також був відомим і не заперечується позивачами.

Проте суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. ст. 11, 53, 159 Кодексу адміністративного судочинства України не дослідив і не врахував даних обставин та не залучив до участі у справі в якості третьої особи ДТГО «Львівська залізниця», хоч рішення суду у даній справі безпосередньо впливає на його права, свободи, інтереси або обов'язки.

Також 23.06.2006 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулись до Рівненської дирекції залізничних перевезень ДТГО «Львівська залізниця» із клопотанням про надання згоди на вилучення в їх користь зазначеної земельної ділянки.

Однак листом від 10.07.2006 року № 61 Рівненська дирекція залізничних перевезень ДТГО «Львівська залізниця» повідомила позивачів про те, що Дирекція є структурним підрозділом ДТГО «Львівська залізниця», тому для остаточного вирішення даного питання матеріали направлені на розгляд головному інженеру Львівської залізниці.

Крім того, позивачі не надали суду жодних доказів подальшого вирішення з ДТГО «Львівська залізниця» питання про надання останнім згоди на вилучення спірної земельної ділянки в їх користь.

Таким чином, на час звернення ОСОБА_4 і ОСОБА_5 до Рівненської міської ради із заявами про надання їм у спільну сумісну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 позивачам і відповідачу було відомо, що дана земельна ділянка перебуває в користуванні ДТГО «Львівська залізниця», тому для надання у власність позивачам її було необхідно попередньо вилучити у встановленому законодавством порядку у апелянта.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що вимога відповідача про надання позивачами для розгляду їх заяв про надання земельної ділянки у власність письмової згоди Львівської залізниці на вилучення даної земельної ділянки на їх користь є правомірною та обґрунтованою.

Однак, як зазначено вище, позивачі такого документа не надали, відповідно Рівненська міська рада правомірно не розглядала вказаних заяв ОСОБА_4 і ОСОБА_5, тому відсутній факт протиправної бездіяльності відповідача, в зв'язку з чим позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності Рівненської міської ради не підлягає задоволенню.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Нормами Земельного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими нормативно-правовими актами органам місцевого самоврядування надано повноваження розпорядження землями відповідних територіальних громад (комунальної власності) та вирішення у встановленому законом порядку інших питань в галузі земельних відносин.

Відповідно до положень ст. ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень .

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 12 цього Кодексу передбачено, що розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 цього Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначений ст. 118 Земельного кодексу України, якою передбачено, що відповідна місцева рада розглядає заяви громадян, зацікавлених в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Таким чином, вирішення питання про надання у власність земельної ділянки із земель комунальної власності належить до виключної компетенції відповідної місцевої ради і дане питання вирішується виключно на пленарних засіданнях цієї ради.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

При цьому, слід зазначити, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, суд може зобов'язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити дію.

А у випадку, коли суб'єкт владних повноважень наділений дискреційними повноваженнями, на думку колегії суддів, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не мав повноважень зобов'язувати міську раду приймати конкретне рішення за результатами розгляду клопотання позивача, оскільки, по-перше, Рівненська міська рада не приймала жодного рішення з цього питання, а по-друге, до компетенції суду не входить зобов'язання відповідача приймати на сесії будь-яке конкретне рішення, оскільки відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування.

Отже, оскільки оскаржувані дії та бездіяльність Рівненської міської ради у справі, що розглядається, ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як органу місцевого самоврядування, тому суд не може втрутитись у внутрішню компетенцію відповідача.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, і висновки суду не відповідають обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» задовольнити.

Постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2006 року у справі № 2-6806/06/1715 за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Рівненської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії - скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді І.В. Глушко

Л.Я. Гудим

Постанова складена в повному обсязі 09.02.2014 року