Справа № 461/15149/13-а, 2а-461/139/14
Суддя: Гінда О.М.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року № 876/6220/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань: Щерби С.Б.

представника позивача - Головенько К.О.

представника відповідача - Буджака В.М.

представника третьої особи - Стефанишина С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на постанову Галицького районного суду м. Львова від 28 травня 2014 року у справі за адміністративним позовом Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» до Івано-Франківської міської ради, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третьої особи ТОВ «Спільне українсько-німецьке підприємство «Станім» про визнання рішення незаконним, -

встановив:

01.06.2010 позивач - ДТГО «Львівська залізниця» звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідачів - Івано-Франківської міської ради, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ «Спільне українсько-німецьке підприємство «Станім» у якому просив визнати недійсним п. 1 рішення Виконкому Івано-Франківської міськради № 375 від 28.11.1995.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради прийнято рішення № 375 від 28.11.1995, яким у Львівської залізниці вилучено земельну ділянку площею 2000 кв.м., на якій розташований будівельно-монтажний поїзд № 766 на вул. Промисловій в м. Івано-Франківську. Вказана земельна ділянка є землею залізничного транспорту, а прийняте рішення не відповідає вимогам чинного законодавства. Будівельно-монтажний трест, який діяв як юридична особа у складі Львівської залізниці до 28.12.1999 та був землекористувачем оспорюваної земельної ділянки, згоду на її вилучення не давав і у судовому порядку це питання не розглядалося. Також позивач вказує на те, що Виконком вийшов за межі своїх повноважень при прийнятті оскаржуваного рішення, оскільки такі питання віднесені до виключної компетенції Івано-Франківської міської ради.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 28.05.2014 позов задоволено та визнано незаконним п. 1 рішення Виконкому Івано-Франківської міськради № 375 від 28.11.1995.

Із цією постановою не погодився Виконком Івано-Франківської міськради та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено питання щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, а також не враховано того, що 23.08.2007 ДТГО «Львівська залізниця» отримало державний акт на право постійного користування землею на підставі рішення Івано-Франківської міської ради від 14.02.2006. Під час отримання цього державного акта позивач погодив межі з третьою особою ТОВ СП «Станім». З моменту отримання державного акта на спірну земельну ділянку, ТОВ СП «Станім» приступило до користування земельної ділянки, а тому позивач знав про отримання ТОВ СП «Станім» прав на спірну земельну ділянку.

Представник апелянта та третьої особи у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просять її задовольнити.

Представник позивача апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, представників сторін та третьої особи, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з того, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 31 Земельного кодексу України, в редакції від 18.12.1990, відповідно до якої вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям проводиться за згодою власників землі і землекористувачів. У разі відмови власника землі або землекористувача дати згоду на вилучення (викуп) земельної ділянки або у разі відмови місцевої Ради народних депутатів у її вилученні ці питання можуть бути вирішені у судовому порядку. При задоволенні позову, рішення суду є підставою для відведення ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, що посвідчує право власності або право користування землею. Як встановлено судом на підставі матеріалів справи, будівельно-монтажний трест, який діяв як юридична особа у складі Львівської залізниці до 28.12.1999 і був землекористувачем оспорюваної земельної ділянки, згоду на її вилучення не давав і в судовому порядку дане питання не розглядалося. Також суд першої інстанції зазначив, що відповідач в супереч вимогам ст. 10, 31 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.1990, прийняв оскаржуване рішення вийшовши за межі своїх повноважень, адже вказане питання відноситься до компетенції Івано-Франківської міської ради.

Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони зроблені без належного з'ясування того, чи цей спір належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно із ч. 4 ст. 13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Конституція України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що пунктом 1 рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 28.11.1995 № 375 вирішено вилучити земельну ділянку площею 2000 кв.м. на якій розташований будівельно-монтажний поїзд № 766 на вул. Промисловій у Львівської залізниці (Івано-Франківського відділення), згідно акта інвентаризації земель Львівської залізниці Міністерства транспорту України в межах міста Івано-Франківська (а.с. 16 Т.1).

Рішенням Виконкому Івано-Франківської міської ради від 24.03.1998 № 129 вирішено затвердити проект відведення земельної ділянки по вул. Промисловій, 18а і надати земельну ділянку площею 0,25 га Спільному українсько-німецькому підприємству «Станім» для розміщення і експлуатації виробничих приміщень і споруд в постійне користування та видати державний акт на право постійного користування землею (а.с. 55 Т.1).

На підставі вказаного рішення, Спільним українсько-німецьким підприємством «Станім» 08.04.1998 отримано державний акт № 00230915/04-000223 про право постійного користування спірною земельною ділянкою (а.с. 51-54 Т.1).

Таким чином, із матеріалів справи встановлено, що земельна ділянка, яка вилучена у позивача, передана у постійне користування Спільному українсько-німецькому підприємству «Станім», що підтверджується наявною у справі копією державного акта.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак, на думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Конституційний Суд України в п. 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про вилучення земельної ділянки та в подальшому про передачу земельної ділянки у користування (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), на підставі якого третьою особою отримано державний акт про право постійного користування земельною ділянкою, подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 11.11.2014 № 21-405а14, у якій зазначено, що позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Таким чином, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

У постанові від 01.10.2013 у справі № 21-228а13 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК та 16 Цивільного кодексу України.

Також слід звернути увагу, що у постанові від 16.12.2014 № 21-459а14 Верховний Суд України зазначив, що позивач звернувся до суду з вимогами про захист своїх цивільних прав, оскільки передача третій особі спірними рішеннями відповідача у постійне користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку призведе до незаконного позбавлення його права власності на розташовану на цій земельній ділянці будівлю. На думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України, спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із земельних відносин, має не публічний, а приватно-правовий характер, а тому вирішення таких спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Частиною 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 198 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

Апелянт в апеляційній скарзі на вказані обставини не посилається, однак відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

З огляду на те, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність виходу за межі доводів апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 157, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради - задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 28 травня 2014 року № 461/15149/13-а (провадження № 2а/461/139/14) - скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів з дня складення її у повному обсязі може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 06.02.2015.