Справа № 2а-13201/12/2670
Суддя: Степашко О.І.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" січня 2015 р. м. Київ К/800/19557/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Степашка О.І.

суддів: Островича С.Е.

Федорова М.О.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2013

у справі № 2а-13201/12/2670

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_2) звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27.03.2012 № та №, прийнятих Державною податковою інспекцією у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Печерському районі м. Києва ДПС).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.11.2012 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2013 рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій зазначено, що ДПІ у Печерському районі м.Києва ДПС було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_2 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2009 по 31.12.2010, за результатами якої складено акт від 10.02.2011 №4/1704-.

На підставі висновків акта перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 27.03.2012: №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 21028,58 грн.; №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1001183,59 грн. (в тому числі 800946,87 грн. - основний платіж, 200236,72 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Зазначені податкові повідомлення-рішення були оскаржені позивачем в адміністративному порядку, скарги залишили без задоволення, а податкові повідомлення-рішення - без змін.

Підставою для збільшення суми грошових зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб та з податку на додану вартість слугував висновок податкового органу про порушення позивачем пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податкові зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 800946,87 грн., в тому числі за 2009 рік у розмірі 232025,77 грн., за 2010 рік у розмірі 568921,10 грн.; ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб в сумі 21028,58 грн., в тому числі за 2009 рік у розмірі 15492,42 грн., за 2010 рік у розмірі 5536,16 грн.

Під час перевірки податковим органом встановлено, що у перевіряємому періоді позивач, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування, здійснював діяльність у сфері організації перевезення вантажів, платником податку на додану вартість протягом цього періоду не реєструвався. При цьому, за І-ІІ квартал 2009 року обсяг виручки від реалізації товарів, робіт (послуг) ФОП ОСОБА_2 склав 835936,69 грн. та сформувався за рахунок безготівкових коштів, що надходили на розрахунковий рахунок з призначенням платежу «за перевезення вантажу», «за транспорті послуги», «за автотранспорті послуги».

На думку податкового органу, позивачем в період, що перевірявся, перевищено обсяг виручки визначений Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (виручка позивача склала більше 500 тис. гривень. за рік).

Задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції обґрунтував тим, що податковим органом було безпідставно включено до виручки позивача транзитні кошти, отримані в рамках виконання договору комісії транспортного експедирування, оскільки обсяг виручки позивача, що є платником єдиного податку і здійснює свою діяльність за договором комісії, складається лише із сум винагороди, яка у періоді, що перевірявся, не перевищила визначеного Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» граничного розміру, а не вся сума транзитних грошових коштів, які підлягають обов'язковому перерахуванню третьої особі (комітенту).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з наступного, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Положеннями ст. 1 Указу України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» передбачено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується, у тому числі, для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їхніх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Отже, реалізація права суб'єкта малого підприємництва на запровадження спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності залежить від виконання таким суб'єктом установлених Указом України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» вимог.

При цьому єдиний податок сплачується виключно з доходів, одержаних фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності з додержанням вимог цього Указу, зокрема, якщо виручка платника єдиного податку за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Відповідно до п. 1 Указу України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Наведеним приписом не передбачено можливості кваліфікації фактично отриманих платником коштів від реалізації товарів (послуг) як його виручку в залежності від виду правочину, на підставі якого отримані такі кошти, та від їх подальшого спрямування. А відтак спірні кошти, отримані позивачем в рамках виконання зобов'язань на користь третіх осіб у рамках надання транспортно-експедиційних послуг, є виручкою ФОП ОСОБА_2 у розумінні п. 1 Указу України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва».

Згідно зі ст. 5 Указу України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» в разі порушення вимог, установлених ст. 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

У той же час зазначений Указ не містить положень, які б регулювали питання оподаткування сум, що перевищують граничний обсяг виручки, встановлений законодавцем.

А відтак оподаткування доходів, отриманих платником єдиного податку з порушенням умов перебування на спрощеній системі оподаткування, повинно здійснюватися із застосуванням правил загальної системи оподаткування.

У зв'язку з цим ДПІ у Печерському районі м. Києва ДПС цілком об'єктивно донарахувала позивачеві оспорювану суму податку з доходів фізичних осіб, застосовуючи до 31.12.2010 правила, визначені Декретом Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» для оподаткування доходів, отриманих від підприємницької діяльності, а починаючи з 01.01.2011 - положення розділу IV Податкового кодексу України.

Підпунктом 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300 тис. гривень (без урахування податку на додану вартість).

При цьому, згідно з п. 12.1 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 01.03.2000 №79 (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), не зареєстрована платником податку на додану вартість особа, яка, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування та сплачуючи єдиний податок, перевищила обмеження щодо обсягу виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік, установленого ст. 1 Указу України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», зобов'язана подати до органу державної податкової служби заяву про реєстрацію як платника податку на додану вартість. Реєстраційна заява платника податку на додану вартість має бути подана (надіслана) податковому органу фізичною особою - підприємцем - не пізніше двадцятого календарного дня з моменту перевищення.

Відповідно до п. 9.4 ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість», якщо особа укладає одну чи більше цивільно-правових угод (договорів), унаслідок виконання яких планується здійснення оподатковуваних операцій, обсяг яких перевищуватиме протягом звітного податкового періоду у два чи більше разів суму, визначену пп. 2.3.1 п. 2.3 ст. 2 цього Закону, то така особа зобов'язана зареєструватися як платник цього податку до кінця такого звітного податкового періоду.

Особа, що не надсилає таку заяву у таких випадках та у такі строки, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Отже, чинне податкове законодавство, встановлюючи обов'язок особи зареєструватися платником ПДВ за умови перевищення обсягу оподатковуваних операцій, не містить будь-яких особливостей або застережень в залежності від режиму оподаткування, на якому перебуває така особа. Невиконання ж такого обов'язку особою у визначений законом строк тягне застосування передбачених законом наслідків, що обумовлює правомірність донарахування позивачеві оспорюваної суми податкового зобов'язання з ПДВ.

Враховуючи викладене, Вищий адміністративний суд України вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки, апеляційний суд під час розгляду справи неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення, а суд першої інстанції вирішив спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, то зазначена обставина відповідно до ч. 1 ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування постанови апеляційного суду, та залишення в силі постанови суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 222, 223, 226, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2013 скасувати та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.11.2012.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий(підпис)О.І. Степашко
Судді(підпис)С.Е. Острович
(підпис)М.О. Федоров