Справа № 152/2100/14-а
Суддя: Строгий І. Л.
Дата ухвалення: 2015-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 152/2100/14-а
Постанова

іменем України

11 лютого 2015 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - Строгого І.Л.,

за участі:

секретаря - Палій М.Д.,

позивача - ОСОБА_1,

представників:

позивача - ОСОБА_2,

відповідача - Титаренка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Шаргородському районі Вінницької області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

у листопаді 2014 року ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач) звернувся до суду із указаним адміністративним позовом.

Зазначив, зокрема, що 19 листопада 2013 року йому виповнилося 60 років і тому, маючи загальний трудовий стаж більше п'ятнадцяти років, він набув право на пенсію. Проте, УПФУ у Шаргородському районі Вінницької області (далі за текстом - відповідач) відмовив у призначенні пенсії, мотивуючи це тим, що у позивача немає необхідних 15 років трудового стажу, про що відповідач прийняв рішення про відмову в призначенні пенсії (протокол) № 93 від 13.12.2013 року. Не погоджуючись із рішенням відповідача, позивач попросив провести більш детальну перевірку, надавши при цьому додаткові документи про роботу у Шаргородському міжколгоспбуді водієм у період з 1978 року по 1983 рік.

Проте, відповідач і цього разу відмовив позивачу у призначенні пенсії рішенням (протоколом) № 1064 від 20.10.2014 року, посилаючись на відсутність у позивача необхідного стажу роботи.

Позивач вважає, що відповідач протиправно відмовив йому у призначенні пенсії, оскільки він досяг відповідного віку та має необхідний стаж роботи, а тому просить визнати протиправним та скасувати протокол № 93 від 27.12.2013 року та протокол №1064 від 20.10.2014 року Управління Пенсійного фонду України в Шаргородському районі Вінницької області про відмову йому у призначенні пенсії в порядку, передбаченому ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зобов'язавши відповідача вчинити дії по призначенню пенсії, починаючи з часу звернення за пенсією.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, посилаючись на ті самі обставини, що і в позові.

Відповідач у письмових запереченнях на позовну заяву (а.с. 23), а представник відповідача Титаренко О.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що 27.12.2013 року позивачу було відмовлено у призначенні пенсії, у зв'язку з відсутністю 15 років страхового стажу. Позивач до управління надав документи, на підставі яких до його стажу роботи зараховано період роботи: з 01.09.1972 року по 29.08.1973 року (період навчання), з 15.11.1976 року по 02.11.1978 року (військова служба), з 04.12.2006 року по 21.12.2006 року, з 01.01.2008 року по 15.07.2008 року та з 09.02.2011 року по 29.07.2012 року (всього 5 років 21 день). Після повторного звернення позивача про призначення пенсії, на підставі поданих ним документів, до стажу роботи було зараховано 7 років 1 місяць 12 днів.

Період роботи позивача у Мурафській Римо-Католицькій громаді не враховано, у зв'язку з відсутністю документів, які б підтверджували сплату страхових внесків позивачем. Виправлення у трудовій книжці зроблено Римо-Католицькою парафією с. Мурафа з посиланням на паспорт, виданий 28.08.1995 року, однак, позивач звільнився з Римо-Католицької громади 14.06.1994 року. Також не прослідковується реорганізація Римо-Католицької громади. Стаж роботи у Шаргородському міжколгоспбуді не зарахований, оскільки виправлення у трудовій книжці позивача з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 здійснено не правомірно та у зв'язку із тим, що у правонаступника міжколгоспбуду - ТОВ «Шаргородрайагробуд» неможливо провести зустрічну перевірку достовірності видачі довідок.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

19 листопада 2013 року позивачу виповнилося 60 років, що вбачається із його паспорта (а.с.3).

Згідно трудової книжки позивача НОМЕР_1 (а.с. 5, 6), з 03.10.1974 року по 10.11.1976 року позивач працював у Шаргородському міжколгоспбуді шофером, а з 15.11.1976 року по 02.11.1978 року позивач проходив службу у лавах радянської армії. З 20.11.1978 року по 29.04.1983 рік позивач знову працював у Шаргородському міжколгоспбуді.

З 01 травня 1983 року по 14 червня 1994 року, позивач працював сторожем у Мурафській Римо-католицькій громаді (а.с. 6).

Із заяви позивача, яка міститься на 5-му аркуші відмовної пенсійної справи № 93 вбачається, що 28.11.2013 року позивач звернувся до відповідача з проханням призначити йому пенсію за віком, до цієї заяви позивач, зокрема, додав: копію атестату про навчання у Мазурівському СПТУ № 8, довідку з військкомату та копію трудової книжки (відмовна пенсійна справа а.с. 9-13).

Протокольним рішенням № 93 від 27.12.2013 року (а.с. 10) відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії в порядку, передбаченому ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Із цього протоколу вбачається, що відповідач зарахував позивачу до страхового стажу, який дає право на пенсію за віком 5 років та 21 день, а саме зараховано період: з 01.09.1972 року по 29.08.1973 року (період навчання), з 15.11.1976 року по 02.11.1978 року (військова служба), з 04.12.2006 року по 31.12.2006 року, з 01.01.2008 року по 15.07.2008 року (догляд за пенсіонером) та з 09.02.2011 року по 29.07.2012 року (догляд за дитиною інвалідом).

Після повторного звернення позивача про призначення пенсії, протокольним рішенням №1064 від 20.10.2014 року (а.с. 11) відповідач повторно відмовив позивачу у призначенні пенсії в порядку, передбаченому ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Із протоколу вбачається, що відповідач зарахував позивачу до страхового стажу, який дає право на пенсію за віком 7 років 1 місяць та 12 днів, додатково, зарахувавши позивачу період роботи у Соснівському цукровому заводі.

Суд вважає, що відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії в порядку, передбаченому ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є протиправною, виходячи із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно листа Управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації від 29.01.2015 року № 0310/65, Релігійна громада парафії Непорочного Зачаття Пресвятої Діви Марії Кам'янець - Подільської дієцезії Римсько-католицької церкви у с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області є правонаступником Мурафської (Жданівської) Римо-католицької громади, яка діяла у с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області (а.с. 35-37).

Зазначене вище також вбачається із довідки про реєстрацію виконавчого органу та ревізійної комісії релігійної громади від 18.06.1979 року; листом виконкому Шаргородської районної Ради народних депутатів від 20.08.1986 року № 446; статутом Римо-Католицької парафії костелу с. Мурафа Шаргородського району Каменецької Дієцезії, затвердженим 02.09.1991 року; свідоцтвом про реєстрації статуту релігійної громади від 24.10.1991 року № 61; рішенням виконкому Вінницької обласної Ради народних депутатів від 24.10.1991 року № 276; статутом Релігійної громади парафії Непорочного Зачаття Пресвятої Діви Марії Кам'янець - Подільської дієцезії Римсько-католицької церкви у с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області у новій редакції (а.с. 38, 46-65).

Отже, посилання відповідача на те, що не прослідковується реорганізація Римо-католицької громади є безпідставними, і свідчать виключно про небажання відповідача, використовуючи надані законом повноваження, витребувати необхідні документи, для з'ясування питань, необхідних для призначення пенсії.

Слід також зазначити, що як убачається із трудової книжки позивача, вона велася роботодавцями російською мовою, а у паспорті позивача на сторінці 2 (а.с. 3) зазначено, що російською мовою по батькові позивача ОСОБА_1. Отже, виправлення, здійснене у трудовій книжці позивача з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1» (а.с. 5) проведено правильно, що свідчить про те, що трудова книжка належить саме ОСОБА_1

Окрім того, згідно довідки Римо-Католицької громади від 27.11.2013 року № 265, відповідно до розрахункових книжок, ОСОБА_1 у період з 06.06.1983 року по 1991 рік працював і з нього утримувалися страхові внески (відмовна пенсійна справа а.с. 14).

Також у матеріалах відмовної пенсійної справи (а.с. 29) міститься довідка, видана Римсько-Католицькою громадою 27.11.2013 року № 265 про заробітну плату ОСОБА_1 для призначення пенсії, а згідно акта № 237 від 28.11.2013 року зустрічної перевірки, достовірності подання довідки про заробіток для обчислення пенсії по Римо-Католицькій громаді від 28.11.2013 року, перевіркою особових рахунків встановлено, що в довідці про заробітну плату ОСОБА_1 розбіжностей не виявлено (відмовна пенсійна справа а.с. 30).

Факт роботи позивача у Римсько-Католицькій громаді, правонаступником якої є Релігійна громада парафії Непорочного Зачаття Пресвятої Діви Марії Кам'янець - Подільської дієцезії Римсько-католицької церкви у с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області підтверджується також розрахунковими книжками за 1983 - 1991 роки та довідкою Римсько-Католицької общини від 04.03.1993 року № 27 (відмовна пенсійна справа а.с. 33-38).

Із платіжного повідомлення № 72 від 12.11.1990 року та квитанції на прийом податкових платежів від 13.11.1990 року, вбачається, що за 1990 рік позивач сплатив 30 крб. 30 коп. прибуткового податку (відмовна пенсійна справа а.с. 39, 40).

Згідно фінансових відомостей Римсько-Католицької громади за 1983-1989 роки (а.с. 39-45), громада несла витрати на утримання обслуговуючого персоналу, зокрема, сторожа.

Також у матеріалах справи знаходять відомості на видачу зарплати з січня по грудень 1991 року, із яких вбачається, за роботу у громаді позивач одержував заробітну плату (а.с. 78-89).

Допитані у судовому засіданні як свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, зокрема, пояснили, що вони разом з позивачем у різні часи працювали в Римсько-Католицькій громаді с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області, за що, як і позивач одержували заробітну плату.

При цьому, свідок ОСОБА_8 пояснив, що на даний час він є пенсіонером і при призначенні пенсії, йому було враховано стаж роботи в Римсько-Католицькій громаді.

Отже, усе вище викладене переконує суд у тому, що відповідач безпідставно не врахував при обчисленні стажу для призначення пенсії позивачу роботу останнього у Римсько-Католицькій громаді, правонаступником якої є Релігійна громада парафії Непорочного Зачаття Пресвятої Діви Марії Кам'янець - Подільської дієцезії Римсько-католицької церкви у с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області в період з 01 травня 1983 року по 14 червня 1994 року.

Також, на думку суду, позивач безпідставно не врахував період роботи позивача у Шаргородському міжколгоспбуді, правонаступником якого, згідно довідки (а.с. 8) є ТОВ «Шаргород райагробуд», оскільки факт роботи позивача на цьому підприємстві перш за все підтверджується записом у трудовій книжці та довідками про заробітну плату для обчислення пенсії № 2 та № 3 від 18.03.2014 року (відмовна пенсійна справа а.с. 51, 52).

Неможливість провести зустрічну перевірку на підприємстві, де працював останній не з його вини, не може бути підставою відмови позивачу у зарахуванні періоду роботи до стажу, що дає право на призначення пенсії.

Ураховуючи вище викладене, суд вважає, що УПФУ у Шаргородському районі Вінницької області безпідставно відмовило позивачу у призначенні пенсії, відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивач досяг необхідного віку та має відповідний стаж роботи, що підтверджується, у першу чергу, записами у трудовій книжці, яка в силу ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є основним документом для підтвердження стажу роботи.

При цьому, суд не знаходить підстав сумніватися у записах, здійснених у трудовій книжці позивача.

Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час вирішення цього спору, відповідач не доказав належними та допустимими доказами правомірності своїх дій щодо відмови у призначенні позивачу пенсії.

Відповідно до пункту «а» частини першої ст. 83 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсії за віком призначаються з дня досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією надійшло не пізніше 3 місяців з дня досягнення пенсійного віку.

Судом установлено, що позивач звернувся за призначенням пенсії не пізніше 3 місяців з дня досягнення пенсійного віку, а отже, пенсія позивачу має бути призначена з 19.11.2013 року.

Згідно ч. 2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Отже, суд вважає, що для повного захисту прав та інтересів позивача позов слід задовольнити з урахуванням ч. 2 ст. 11 КАС України щодо можливості суду вийти за межі позовних вимог, а тому протоколи відповідача, якими він відмовив позивачу у призначенні пенсії слідвизнати протиправним та скасувати їх, зобов'язавши відповідача з 19.11.2013 року призначити позивачу пенсію в порядку, передбаченому ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, цю постанову в межах суми стягнення за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 94 КАС України, підлягають відшкодуванню із Державного бюджету України.

Керуючись статтями 2, 11, 69-72, 76, 77, 79, 86, 158-163, 167, 256, 257 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати протокол № 93 від 27.12.2013 року та протокол №1064 від 20.10.2014 року Управління Пенсійного фонду України в Шаргородському районі Вінницької області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії в порядку, передбаченому ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Шаргородському районі Вінницької області з 19 листопада 2013 року призначити ОСОБА_1 пенсію в порядку, передбаченому ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Допустити до негайного виконання постанову в межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 73 (сімдесят три) гривні 08 копійок судового збору.

Повний текст постанови виготовлено 13.02.2015 року.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 КАС України.

Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя І.Л.Строгий