Справа № 826/12009/13-а
Суддя: Чаку Є.В.
Дата ухвалення: 2015-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

11 лютого 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом прокурора Голосіївського району міста Києва в інтересах ОСОБА_2, управління освіти Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, спеціальної школи - інтернату для слабозорих дітей № 11 до Київської міської ради, треті особи: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_3, ОСОБА_4, відкрите акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування рішення в частині та державного акта на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В :

Прокурор Голосіївського району міста Києва в інтересах ОСОБА_2, управління освіти Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, спеціальної школи - інтернату для слабозорих дітей № 11 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Київської міської ради, треті особи: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_3, ОСОБА_4, відкрите акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування пунктів 19, 19.1-19.3 Рішення Сьомої сесії Двадцять четвертого скликання Київської міської ради від 18.03.2004 року № 108/1318 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» в частині, що стосуються затвердження проекту відведення і передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1; скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку серії KB № 123583 від 05.07.2004 року (кадастровий номер земельної ділянки :79:006:0019), площею 0,10 га для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, виданого на ім'я ОСОБА_3; скасування дублікату Державного акта на право власності на земельну ділянку серії KB № 139674 від 05.07.2004 року (кадастровий номер земельної ділянки :79:006:0019), площею 0,10 га для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, виданого на ім'я ОСОБА_3 19 січня 2006, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 07-7-00841.

Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 13 жовтня 2014 року в задоволенні адміністративного позову відмовив.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2014 року та постановити нову про задоволення адміністративного позову. На думку апелянта, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з наступних підстав.

18 березня 2004 Київською міською радою було прийнято рішення № 108/1318, відповідно до п.п. 19 - 19.3 якого вирішено наступне:

«Затвердити проект відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на по АДРЕСА_1.

Передати гр. ОСОБА_3, за умови виконання п. 19.1 цього рішення, у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на по АДРЕСА_1 за рахунок земель міської забудови. ....».

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття рішення № 108/1318 в оскаржуваній частині стали наступні обставини.

20 квітня 2002 року ОСОБА_3 звернувся до голови Київської міської ради Омельченка О.О. із заявою (а.с. 47 Том ІІІ), в якій просив надати дозвіл на приватизацію часини земельної ділянки площею не більше 1000 кв. м., що знаходиться поруч з його будинком по АДРЕСА_2.

Заява ОСОБА_3 вмотивована тим, що його родина складається з 7 чоловік (він, дружина і п'ятеро дітей), які мешкають в трьох кімнатній квартирі площею 40,9 кв. м., тобто на кожного члена сім'ї припадає 5,8 кв. м. площі.

В подальшому, за результатами розгляду представлених ОСОБА_3 матеріалів та позитивних висновків погоджувальних служб міста Києва, на підставі ст.ст. 81, 116, 118, 121 Земельного кодексу України, Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) вирішило за можливе передати у приватну власність громадянину ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, про що складено висновок від 11.02.2004 року № 03-18/199-В (а.с. 59 - 68 Том ІІІ).

На підставі висновку Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) Київською міською радою і було прийнято Рішення № 108/1318 від 18.03.2004 року про передачу гр. ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі Рішення Київської міської ради від 18.03.2004 року № 108/1318 ОСОБА_3 було отримано державний акт від 19.01.2006 року на право власності на зазначену земельну ділянку (а.с. 13 Том І).

Не погоджуючись з правомірністю рішення № 108/1318 від 18.03.2004 в частині, що стосується ОСОБА_3, прокуратура і ОСОБА_2 посилаються на наступні обставини.

Зі слів ОСОБА_2, що також підтримані прокуратурою Голосіївського району міста Києва, житловий будинок АДРЕСА_3 разом з господарськими спорудами та будівлями перейшов в рівних частках на правах спадщини від її чоловіка - ОСОБА_8 (дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3) до ОСОБА_2 та на той час її неповнолітніх дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 Спадкова справа № 902 заведена та знаходиться в державній нотаріальній конторі № 10 Дніпровського району міста Києва від 13.07.2004 року.

Як зазначає ОСОБА_2, домоволодіння (житловий будинок разом з господарськими спорудами/будівлями) згідно обмірів та технічного паспорту БТІ від 1957 року знаходиться на присадибній земельній ділянці площею 505 м. кв. (в тому числі під будинком - 115 м. кв., під господарськими будівлями - 183 м. кв., під двором - 207 м. кв.), яка (земельна ділянка) була надана власнику домоволодіння на підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 934 від 19.06.1955 року (а.с. 38 Том І).

В даному випадку суд звертає увагу на те, що а ні прокуратурою, а ні ОСОБА_2, до матеріалів справи не надано копії рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 934 від 19.06.1955 року про виділення земельної ділянки загальною площею 505 м. кв., та не надано доказів неможливості отримання даного документа (доказів звернення до Київської міської ради з відповідною заявою, в задоволенні якої було б відмовлено).

Враховуючи зазначене, такі доводи ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції вважає необгрунтованими.

Зі слів ОСОБА_2, їй стало відомо, що спірна присадибна земельна ділянка, якою родина Животкових користується тривалий час з 1929 року, рішенням Київської міської ради від 18.03.2004 року № 108/1318, без їх відома і згоди, а також без попереднього вилучення з користування, передана в приватну власність ОСОБА_3, на ім'я якого видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія KB № 123583 від 05.07.2004 (кадастровий номер земельної ділянки :79:006:0019), однак адреса земельної ділянки зазначена - АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 наголошує на тому, що фактично земельна ділянка, яка рішенням Київської міської ради від 18.03.2004 року № 108/1318 передана в приватну власність ОСОБА_3, площею 1000 кв. м. по АДРЕСА_1 накладається і включає в себе земельні ділянки:

- площею 505 м. кв. (в тому числі під будинком - 115 м. кв., під господарськими будівлями - 183 м. кв., під двором - 207 м. кв.), яка була надана власнику домоволодіння по АДРЕСА_3 на підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 934 від 19.06.1955 року;

- площею 495 м. кв., яка рішенням виконавчого комітету Київської міської ради від 31.12.1970 року № 2391 «Про закріплення та відвід додаткової земельної ділянки спеціальній школі-інтернату для слабозорих дітей під будівництво спального корпусу, спортивного залу, їдальні з харчоблоком, котельної інших необхідних приміщень» була надана та закріплена за спеціальною школою-інтернатом для слабозорих дітей № 11.

ОСОБА_2 звертає увагу суду на те, що спірною присадибною земельною ділянкою родина ОСОБА_2 користується добросовісно, відкрито, безперервно та за призначенням, починаючи з 10.07.1929 року по теперішній час.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Як вбачається з копії, знятої з копії Акта купівлі - продажу домоволодіння від 10.08.1929 року (а.с. 171-175 том III), ОСОБА_9 (зі слів ОСОБА_2 - її свекор) придбав домоволодіння в АДРЕСА_3, а саме: будинок одноповерховий дерев'ний, вкритий залізом на дві кімнати, сарай дерев'ний під залізною покрівлею, збудовані на ділянці садибної землі, мірою 965 кв. м.

В технічному паспорті № 5156 на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_3 (а/с. 9-12 Том І), станом на 11.08.1957 року зроблено запис про те, що ОСОБА_9 дійсно є власником домоволодіння на підставі акта купівлі продажу домоволодіння, посвідченого другою Київською державною нотаріальною конторою 10.07.1929 року за № 15830/1.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в даному випадку при вчиненні напису в технічному паспорті стосовно дати реєстрації акта купівлі - продажу домоволодіння, ймовірно було допущено помилку, адже в технічному паспорті зазначено дату посвідчення правочину - 10.07.1929 року, в той час як в самому акті купівлі - продажу зазначено: «м. Київ, 1929 року Листопада 29 дня № 15830/1). До того ж, суд приходить до висновку, що фактично правочин не міг бути посвідчений нотаріусом раніше від дати його вчинення. Втім, оскільки при вирішенні даного спору розбіжність в датах не впливає на суть спірних правовідносин, суд вважає за можливе прийняти до уваги в якості дати вчинення правочину саме 29.11.1929 року, як то зазначено в Акті (а.с. 175 Том III).

Враховуючи зазначені вище обставини та письмові докази, ОСОБА_9 дійсно, на праві власності належало домоволодіння за адресою АДРЕСА_3.

В подальшому, 19.05.1972 року ОСОБА_9 вчинив заповіт (а.с. 74 Том І), згідно якого заповів належний йому цілий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 своїм дітям в рівних частинах, а саме, по частині: ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 8 Том І).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу Української PCP в редакції від 18.07.1963, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 Цивільного кодексу Української PCP).

Таким чином, суд приходить до висновку, що починаючи з 23.06.1972 року ОСОБА_8 (чоловік ОСОБА_2) набув права на спадщину.

Із заяви ОСОБА_8 б/н і б/д (а.с. 57 Том І) вбачається, що станом на 2000 рік із переліку спадкоємців згідно заповіту від 19.05.1972 року, в живих, на той час, були ОСОБА_8 і його сестра ОСОБА_11 яка, як зазначено в заяві, відмовилася від спадщини.

Статтями 560, 561 Цивільного кодексу Української PCP визначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Втім, незважаючи на те, що спадщина, в даному випадку, була відкрита ще в червні 1972 року, а з заяви ОСОБА_8 (а.с. 57 Том І) видно, що його рідна сестра від спадщини відмовилася, тобто він лишився єдиним спадкоємцем, стороною позивача не надано до матеріалів справи жодного правовстановлюючого документу, який би підтверджував прийняття ОСОБА_8 спадщини у формі будинку АДРЕСА_3.

ОСОБА_2 не змогла пояснити суду з посиланням на належні письмові докази, що позбавило можливості її чоловіка - ОСОБА_8 до 10.08.1973 року, тобто протягом більш ніж 6 місяців з дня відкриття спадщини, отримати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, 10.08.1973 року в будинку АДРЕСА_3 сталась пожежа, в результаті якої спадкове майно було значною мірою пошкоджено, що підтверджується відповідними довідкою та висновком, які наявні в матеріалах справи (а.с. 42 - 43 Том І).

Аналіз зазначених вище обставин дає змогу прийти до висновку, що за умови відновлення/будівництва на місці пошкодженого пожежею будинку нової будівлі, ОСОБА_8 не був би позбавлений можливості вступити у спадщину відповідно до ст. 550 Цивільного кодексу Української PCP, однак такого ремонту/будівництва з невідомих суду причин в 1973 році здійснено не було, внаслідок чого у сторони позивача ОСОБА_2 і відсутні будь-які правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_3, що власне і підтверджується матеріалами справи.

Під час розгляду справи суд неодноразово відзначав, що намагання ОСОБА_2 відновити порушене право, яке виникло в 1973 році, шляхом скасування рішення місцевого органу самоврядування, яке датоване 2004 роком та згідно якого ОСОБА_3 виділено земельну ділянку, на яку в іншої особи не має правовстановлюючих документів - є неналежним способом захисту порушеного права, однак сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що родина ОСОБА_2 добросовісно та відкрито користується земельною ділянкою за її цільовим призначенням.

Тобто, зі слів позивача вбачається, що ОСОБА_2 разом з дітьми добросовісно користується нерухомим майном, яке належить їй на праві власності, але яке знаходиться (внаслідок неправомірного рішення Київської міської ради) на земельній ділянці, документи на яку вона не ще встигла оформити, внаслідок чого ОСОБА_2 і наполягає на задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає такі пояснення ОСОБА_2 є необгрунтованими, оскільки як вбачається з наявних в матеріалах справи фотографій спірної земельної ділянки, жодної нерухомості на земельній ділянці не має, що також підтверджується довідкою Київського міського БТІ від 23.04.2002 року № 9801, згідно якої станом на 2002 спірна земельна ділянка вільна від забудови внаслідок виникнення пожежі 10.08.1973 року, яка зруйнувала всі будівлі.

Таким чином, ОСОБА_2 станом на дату прийняття спірного рішення Київською міською радою в 2004 року не могла оформити за собою право власності на земельну ділянку, адже нерухоме майно, яке знаходилося на земельній ділянці у власність її чоловіка за заповітом так і не перейшло у власність ОСОБА_2, а приналежність земельної ділянки до капітального будівництва була втрачена.

При цьому, ОСОБА_2 на власний розсуд не скористалась правом на отримання спірної земельної ділянки у власність за загальною процедурою, хоча їй, як дружині нині померлого ОСОБА_8, достеменно було відомо про відсутність у її родини правовстановлюючих документів на зазначену земельну ділянку.

Не скористалась ОСОБА_2 також і правом на набуття права на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність), що передбачено ст. 119 Земельного кодексу України.

Намагання ОСОБА_2 обґрунтувати неправомірність спірного рішення Київської міської ради шляхом посилань на неправомірне накладення меж земельної ділянки ОСОБА_3 на землі спеціальної школи-інтернату для слабозорих дітей № 11 суд першої інстанції правильно відхилив, оскільки жодного документального підтвердження зазначеного твердження до матеріалів справи стороною позивача не надано, а матеріали справи не містять в собі заперечень школи з приводу неправомірності оскаржуваного рішення.

Статтею 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналіз норм законодавства, з урахуванням письмових доказів, що наявні в матеріалах справи, дає змогу суду прийти до висновку про те, що спірне рішення Київської міської ради повністю відповідає вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а доводи, на які посилається сторона позивача, жодним чином не впливають на коло прав ОСОБА_2, управління освіти Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, Спеціальної школи-інтернату для слабозорих дітей № 11 в рамках досліджуваних правовідносин, внаслідок чого суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2014 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлений 12.02.2015 року.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Файдюк В.В.

Мєзєнцев Є.І.