Справа № 815/5728/13-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" лютого 2015 р. м. Київ К/800/60223/14

К/800/61503/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання виплатити грошові кошти за касаційними скаргами Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2013 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2014 року та ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ (далі - ГУ МВС) України в Одеській області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати грошових коштів, витрачених позивачем на лікування і протезування, зобов'язати ГУ МВС України в Одеській області здійснити виплату грошових коштів, витрачених на лікування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди при виконанні службових обов'язків в розмірі 71847,37 грн., грошових коштів, витрачених на правову допомогу в сумі 3 000 грн., та стягнути 20 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

В обґрунтування позову зазначив, що він став інвалідом ІІІ групи внаслідок каліцтва, отриманого в період проходження служби при виконанні службових обов'язків, у зв'язку з чим відповідно до п.п.2 п.25 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114, має право на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження здоров'я під час виконання службових обов'язків.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2013 року адміністративний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ МВС України в Одеській області щодо невиплати грошових коштів, витрачених позивачем на лікування та протезування. Зобов'язано ГУ МВС України в Одеській області здійснити виплату на користь ОСОБА_4 грошових коштів, витрачених на лікування в результаті дорожньо-транспортної пригоди при виконанні службових обов'язків, у загальному розмірі 71847,37 грн. за рахунок коштів Державного бюджету України. В інший частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2014 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 витрати на протезування в сумі 53398 грн. 70 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову, а Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, в касаційній скарзі просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційних скарг та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 проходив службу в органах внутрішніх справ та був звільнений у відставку за п. 65 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України з 28 лютого 2011 року.

У період з 01 лютого 2011 року по 02 лютого 2011 року проведено розслідування нещасного випадку, за результатами якого складено Акт форми Н-5 додаткового службового розслідування нещасного випадку ДТП, що трапився 09 листопада 2000 року на 43 км. автошляху Ізмаїл-Кирнички Ізмаїльського району Одеської області. Комісією вирішено, що нещасний випадок із ОСОБА_4, стався по причині порушення правил дорожнього руху водієм а/м ВАЗ-2108 держномер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_5 У результаті дорожньо-транспортної пригоди в період проходження служби при виконанні службових обов'язків ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забиття головного мозку середнього ступеню, забитої рани правої бровної області та правої верхньої повіки, забиття правого очного яблука і правої очниці, забитих ран м'яких тканин шиї зліва, був госпіталізований до Ізмаїльської ЦРЛ.

28 квітня 2011 року ДФЗБО МВС України складено висновок про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_4 у розмірі 23 522 грн. 40 коп., яка виплачена позивачу згідно платіжного доручення від 18 серпня 2011 року № 355 та квитанції АТ «Імексбанк» від 19 серпня 2011 року.

З 01 березня 2011 року позивачу призначена пенсія за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 88 % грошового забезпечення.

Згідно довідки до Акта огляду МСЕК від 09 березня 2011 року ОСОБА_4 встановлено третю групу інвалідності, що пов'язана з виконанням службових обов'язків.

22 лютого 2012 року ОСОБА_4 звернувся до ГУ МВС України в Одеській області з претензією щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди при виконанні службових обов'язків. Вимога обґрунтована тим, що позивач, як ветеран органів внутрішніх справ України, має право на першочергове безоплатне придбання ліків за рецептами лікарів, а також як інвалід - на безоплатне протезування, а тому ГУ МВС України в Одеській області повинно відшкодувати вартість ліків, які були витрачені на лікування, зокрема, на ендопротезування лівого кульшового суглобу, яке було зроблено позивачу під час лікування у відділенні травматології та ортопедії міської клінічної лікарні м. Миколаєва у період з 21 вересня 2010 року по 11 жовтня 2011 року.

Листом ГУ МВС України в Одеській області № 14/А-36 від 23 березня 2012 року ОСОБА_4 повідомлено про відсутність правових підстав для виплати матеріального збитку, понесеного в результаті лікування. Відмова мотивована тим, що йому було перераховано одноразову грошову допомогу, як інваліду ІІІ групи, у розмірі 23 522 грн. 40 коп. Крім того, у листі зазначено, що ІІІ група інвалідності ОСОБА_4 була призначена після його звільнення з ОВС України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_4 має право на відшкодування витрачених на лікування коштів, які повинні бути відшкодовані за рахунок ГУ МВС України в Одеській області.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та приймаючи нову постанову про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що понесені позивачем витрати на лікування внаслідок отриманого каліцтва під час виконання службових обов'язків є майновими збитками позивача, і позивач має право на компенсацію таких збитків. При цьому, апеляційний суд вказав, що згідно з Порядком забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації інвалідів, дітей-інвалідів та інших окремих категорій населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2012 року №321, безоплатне забезпечення ветеранів органів внутрішніх справ протезами та протезно-ортопедичними виробами фінансується Міністерством соціальної політики України, а не органами внутрішніх справ України. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що документально підтверджені витрати позивача на протезування підлягають відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України.

Проте, колегія суддів Вищого адміністративного суду України такі висновки суду апеляційної інстанції вважає передчасними, виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» від 24 березня 1998 року №203/98-ВР передбачено, що державна політика стосовно, зокрема, ветеранів органів внутрішніх справ здійснюється в рамках обов'язкових цільових державних і місцевих програм соціального захисту ветеранів органів внутрішніх справ, спрямованих на забезпечення реалізації гарантій та пільг, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами для ветеранів органів внутрішніх справ. Реалізація обов'язкових цільових державних і місцевих програм соціального захисту ветеранів органів внутрішніх справ здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів щодо соціального захисту ветеранів органів внутрішніх справ покладається на органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 6 вищезазначеного Закону, ветеранам органів внутрішніх справ надаються пільги щодо, зокрема, безоплатного придбання ліків за рецептами лікарів та безоплатного забезпечення протезами та протезно-ортопедичними виробами.

Витрати, пов'язані з реалізацією цього Закону здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством (ст. 9 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист»).

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про міліцію» передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення №114) встановлено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до ч. 2 п. 25 Положення №114 майнові збитки особі рядового або начальницького складу, заподіяні у зв'язку з виконанням службових обов'язків, відшкодовуються у повному обсязі за рахунок відповідних джерел утримання. Шкода, заподіяна особі рядового або начальницького складу внаслідок пошкодження здоров'я під час виконання службових обов'язків, відшкодовується у повному обсязі незалежно від розміру пенсії, призначеної на даній підставі, за рахунок коштів відповідного бюджету або коштів міністерств, відомств, підприємств, установ, організацій, які уклали договори з органами внутрішніх справ.

Таким чином, виходячи зі змісту вказаних правових норм, правильним є висновок суду апеляційної інстанції, що відшкодуванню підлягають документально підтверджені витрати позивача на протезування.

Однак, висновок апеляційного суду про те, що вищевказані витрати позивача підлягають відшкодуванню за рахунок коштів Державного бюджету України колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає такими, що зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин у справі.

Згідно з п. 8 ст. 7 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

Частиною 1 ст. 22 Бюджетного кодексу України встановлено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до ст. 23 Бюджетного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Отже, у справі, що розглядається, при визначенні суб'єкта, за рахунок якого підлягає відшкодуванню завдана позивачу матеріальна шкода, необхідно з'ясувати, який орган державної влади, на момент виникнення спірних правовідносин, був розпорядником бюджетних коштів щодо відшкодування шкоди заподіяної здоров'ю особам рядового або начальницького складу органів внутрішніх справ під час виконання ними службових обов'язків.

При цьому, колегія суддів вказує на помилковість посилань судом апеляційної інстанції на Порядок забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації інвалідів, дітей-інвалідів та інших окремих категорій населення, який не був чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі.

Згідно ч. 1 ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом апеляційної інстанції допущено порушення норм процесуального права, зокрема ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового судового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало