Справа № 817/2742/14
Суддя: Іваненко Т.В.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Сало А.Б.
Суддя-доповідач:Іваненко Т.В.
УХВАЛА

іменем України

"10" лютого 2015 р. Справа № 817/2742/14

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Іваненко Т.В.

суддів: Кузьменко Л.В.

Охрімчук І.Г.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "29" жовтня 2014 р. у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області про визнання протиправними та скасування вимоги, рішення про застосування штрафних санкцій та податкових повідомлень - рішень ,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, з урахуванням заяви від 15.10.2014 року про збільшення позовних вимог, до Дубенської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Рівненській області (далі - Дубенська ОДПІ) про

- визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 25.07.2014 року;

- визнання протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 25.07.2014 року на суму 5539,15 грн.

- визнання протиправним та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-51 від 08.07.2014 року на суму 93797,39 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачем неправомірно завищив станом на 01.01.2012 залишок ТМЦ (дизельного пального) на загальну суму 41805,04 грн. (з ПДВ), пальне було використано згідно лінійних норм витрат та фактичного використання пального, що підтверджується подорожніми листи вантажних автомобілів, вказує на помилковість висновку щодо заниження доходу та як наслідок нарахування єдиного внеску та застосування штрафних санкцій за його несвоєчасну сплату. Податковий кредит сформовано на підставі реальних господарських операцій, що підтверджено первинними документами.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 29.10.2014 року позов задоволено. З урахуванням ухвал про виправлення описки від 28.11.2014 року, 17.12.2014 року:

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Дубенської ОДПІ ГУ Міндоходів у Рівненській області від 25.07.2014 № та №.

Визнано протиправним та скасовано рішення Дубенської ОДПІ ГУ Міндоходів у Рівненській області про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальними органами доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 25.07.2014 № у розмірі 5539,15 грн.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Дубенської ОДПІ ГУ Міндоходів у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-51 від 08.07.2014 у розмірі 93797,39 грн.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні позову. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем порушено п.167.1 ст.167, п.177.1, п.177.2 ст.177, п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, п.2 ч.1 ст.7, ч.11 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого податковим органом визначено суму податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся, на суму 65606,69 грн. Перевіркою встановлено, що позивач безпідставно включив до валових витрат витрати понесені у зв'язку з придбанням дизельного пального, яке не використовувалося в господарській діяльності. Також вказав, що у залишку. рахується 1079 л дизельного пального на загальну суму 10732,58 грн., в т.ч. ПДВ 1788,76 грн.

В судове засідання позивач та представник відповідача не з'явилися. Про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження у відповідності до приписів п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд встановив, що уповноваженими особами Дубенської ОДПІ ГУ Міндоходів у Рівненській області проведено документальну планову виїзну перевірку щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2013 року, за результатами якої складено акт №922/17/НОМЕР_1 від 08.07.2014 року (том 1 а.с.217-250).

Перевіркою встановлено порушення ФОП ОСОБА_3:

- п.167.1 ст.167, п.177.1, п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, в результаті чого визначено суму податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період, що перевірявся, на суму 65606,69 грн., в т.ч. по звітних періодах: за 2012 р. - 7880,78 грн., за 2013 р. - 57725,91 грн.;

- п.2 ч.1, ст. 7, ч.11 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого донараховано єдиний внесок в сумі 97537,87 грн., в т.ч. за 2011 рік - 3740,48 грн., за 2012 рік - 16985,55 грн., за 2013 рік - 76811,84 грн.;

- п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано ПДВ в сумі 81617 грн., у т.ч. по періодах: грудень 2012 р. - 10638 грн., жовтень 2013 р. - 23660 грн., листопад 2013 р. - 23660 грн. та грудень 2013 р. - 23659 грн.;

- ст.51, пп. «б» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України - подання податкових розрахунків за формою 1 ДФ не в повному обсязі, а саме - не відображено дані про виплачені доходи СПД-фізичним особам за придбаний у них товар у 1 кварталі 2012 року.

На підставі акту 25.07.2014 року відповідачем було прийнято:

- податкове повідомлення - рішення №, яким ФОП ОСОБА_3 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 98410,04 грн., в т.ч. 65606,69 грн. за основним платежем та 32803,35 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (том 3 а.с.65);

- податкове повідомлення - рішення №, яким ФОП ОСОБА_3 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 122425,50 грн., в т.ч. 81617 грн. за основним платежем та 40808,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

08.07.2014 року податковим органом прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-51, яким ФОП ОСОБА_3 зобов'язано сплатити суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму 97537,87 грн. (том 3 а.с.82).

Стосовно податкового повідомлення-рішення № від 25.07.2014 року, колегія суддів зазначає наступне.

Суд встановив, що ФОП ОСОБА_3 задекларовано за 2012 рік дохід в розмірі 683645,20 грн., за 2013 рік - в розмірі 1276544,33 грн. та витрати за 2012 рік - в розмірі 674711,13 грн., за 2013 рік - в розмірі 1267589,70 грн.

Підставою для висновку про заниження доходи став висновок відповідача про безпідставне включення ФОП ОСОБА_3 до валових витрат витрати понесені у зв'язку з придбанням дизельного пального, яке не використовувалося у господарській діяльності, та твердження, що загальна кількість пального списаного понаднормово на надання послуг по перевезенню вантажів протягом 2012 року становить 6648,9 л у сумі 53191,20 грн. (без ПДВ) та протягом 2013 року становить 44361,21 л у сумі 354893,28 грн.(без ПДВ).

Так, актом зафіксовано, що станом на 31.12.2013 року в залишку у ФОП ОСОБА_3 рахується 1079 л дизельного пального на загальну суму 10732,58 грн., в т.ч. ПДВ 1788,76 грн. Відповідно до результатів перевірки чистий дохід ФОП ОСОБА_3 за 2012 рік становить 62126,67 грн., що на 53192,60 грн. більше, ніж задекларовано, що призвело до заниження чистого оподатковуваного доходу за 2012 рік на 53192,60 грн. Відповідно до результатів перевірки чистий дохід ФОП ОСОБА_3 за 2013 рік становить 363850,91 грн., що на 354893,28 грн. більше, ніж задекларовано, що привело до заниження чистого оподатковуваного доходу за 2013 рік на 354893,28 грн.

Згідно п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

На підставі п.п.14.1.27 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України витратами є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п.138.1 ст. 138 розділу III Податкового кодексу України, витрати, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, інших витрат, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Пунктом 138.2 статті 138 розділу III Податкового кодексу України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

В силу вимог пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 розділу III Податкового кодексу України до складу витрат не включаються витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, з системного аналізу норм, закріплених у статтях 138, 177 Податкового кодексу України, слідує, що необхідною умовою для віднесення витрат, понесених платником податку на придбання товарів (послуг), до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб, є факт їх понесення в межах здійснення ним господарської діяльності.

Суд встановив, що видами діяльності ФОП ОСОБА_3 є вантажний автомобільний транспорт, роздрібна торгівля деталями та приладдям для автомобільного транспорту (ст.5 акту перевірки). При цьому за ФОП ОСОБА_3 зареєстровано наступні транспортні засоби: VOLVO FH 12, RENAULT MAGNUM 11 GTA, RENAULT MAGNUM 480 GTA.20T, SCHMITZ S, SCHMITZ та KOZEL SNCO 24AP, які використовуються позивачем у своїй господарській діяльності згідно з КВЕД.

Суд встановив, що 24.05.2012 року між ФОП ОСОБА_3 і ТОВ «ЛИВ-ТРАНС» укладено договір на транспортно-експедиторське обслуговування №ЛТ-53/12, відповідно до умов якого позивач зобов'язувався надати автопослуги за маршрутом м.Харів - м.Українка, Київська обл.

06.02.2013 року між ФОП ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_4 укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг №20е-1, предметом якого були автопослуги за маршрутом м.Дніпропетровськ - м.Львів.

26.08.2013 року між ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Автобудкомплекс-К» укладено договір-заявку на перевезення вантажів №23/08/4 від 26.08.2013 року, згідно з яким позивач зобов'язався надати автопослуги за маршрутом м.Київ - м.Тернопіль.

Виконання вказаних договорів підтверджується належним чином оформленими податковими накладними, актами здачі-приймання робіт.

Також суд встановив, що в 2012-2013 роках позивачем до складу витрат було включено витрати на придбання у ТОВ «БЕЛ ОІЛ», ТОВ «Золотий Екватор», ТОВ «Технооптторгтрейд» та ТОВ «ВОГ Рітейл» дизельного палива, яке використовувалось з метою надання послуг з перевезення вантажів в межах України на підставі вказаних вище договорів, що підтверджується наявними у матеріалах справи: подорожніми листами, видатковими накладними, розрахунками лінійних норм витрат пального на автомобіль, доказами придбання дизельного палива (том 2 а.с.1-250, том 3 а.с.1-57).

В матеріалах справи наявні, долучені позивачем лінійні норми витрат пального на автомобілі VOLVO FH 12, RENAULT MAGNUM (том 2 а.с.58-220).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вартість паливно-мастильних матеріалів (дизельного пального), які використовувалися ФОП ОСОБА_3 у своїй господарській діяльності, повинна враховуватись під час розрахунку собівартості реалізованих послуг з перевезення вантажів та включатись до складу витрат операційної діяльності.

Також колегія суддів погоджується з висновком, що відповідачу, здійснюючи під час перевірки розрахунок норм витрат пального станом на 01.01.2012 року необхідно було використовувати залишок дизельного пального встановлений за наслідками попередньої перевірки, за результатами якої згідно акту від 28.09.2012 року № 254/17-38/НОМЕР_1 на 31.12.2011 р. становлять 220,26 л. дизельного пального на загальну суму 1999,96 грн., в т.ч. ПДВ 333,33 грн., а не на суму 43850 грн., в т.ч. ПДВ - 7308,33 грн.

Отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість та протиправність податкового повідомлення-рішення № від 25.07.2014 року.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" № 2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон № 2464-VI) платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці - фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до п.п.1,2 ч.2 ст.6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Пунктом 11 статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з ч.8 ст.9. Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, та членів сімей таких осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з ч.3 та ч.4 ст.25 Закону № 2464-VI суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога №Ф-51 від 08.07.2014 року про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 25.07.2014 року винесено на підставі встановленого відповідачем заниження доходу фізичних осіб.

Оскільки вище встановлено, що позивачем правильно задекларовано дохід, судом не встановлено його заниження, а тому відсутні підстави для донарахування єдиного внеску та відповідно застосування штрафних санкцій. Отже вимога та рішення про застосування фінансових санкцій підлягає скасуванню.

Колегія суддів стосовно податкового повідомленню-рішенню № від 25.07.2014 року зазначає наступне.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п.198.2 ст.198 ПК України).

Згідно з п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно п.201.6, ст.201 Податкового кодексу України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Суд встановив, що податковий кредит сформовано на підставі господарських операцій з придбання палива на підставі податкових накладних виписаних ТОВ «БЕЛ ОІЛ», ТОВ «Золотий Екватор», ТОВ «Технооптторгтрейд» та ТОВ «ВОГ Рітейл» для ФОП ОСОБА_3, містять всі необхідні обов'язкові реквізити (том 1 а.с.40-216).

Крім того підтверджено використання ФОП ОСОБА_3 дизельного палива в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку на підставі податкових накладних, належним чином оформлених, то у суду відсутні правові підстави вважати неправомірним віднесення позивачем такого податку до складу податкового кредиту у відповідних періодах.

Всі господарські операції по придбанні палива оформлені належними первинними документами у відповідності до норм Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність податкового повідомлення-рішення № від 25.07.2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу. У відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень № та № від 25.07.2014 року, вимоги №Ф-51 від 08.07.2014 року та рішення № від 25.07.2014 року.

Суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність прийнятого судового рішення. Постанову прийнято з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Рівненській області залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "29" жовтня 2014 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.В. Іваненко

судді: Л.В. Кузьменко

І.Г. Охрімчук

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу/відповідачам: Дубенська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Рівненській області вул.Грушевського,134, м.Дубно, Рівненська область, 35600

- ,