Справа № 815/6906/14
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2015-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

11 лютого 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/6906/14

Категорія: 8.3.1 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Крусяна А.В.

- Шляхтицького О.І.

при секретарі - Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВРОБЛИСК» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24.10.2014 року №, №,

ВСТАНОВИВ :

З позовом до суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕВРОБЛИСК» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24.10.2014 року №, №.

Представник позивача не погоджується з прийнятими податковими повідомленнями-рішенням оскільки вважає, що операції по поставці позивачу послуг з боку контрагента ПП «СЕЛТИК» підтверджені наданими суду первинними бухгалтерськими документами, мали фактичний характер, а тому позивач правомірно сформував суми податкового кредиту у вказаних податкових періодах на підставі факту проведення оплати вартості товарів та послуг, в тому числі ПДВ та отримання від постачальників податкових накладних на відповідні суми.

Представник відповідача ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів був сповіщений належним чином про день, час та місце розгляду справи (т.3 а.с.144), але не прибув в судове засідання, письмових заперечень до суду не надав, але в акті перевірки було зазначено про те, що хоча суми ПДВ за вказані податкові періоди й була формально сплачена та підтверджена наявними документами, але фактичних доказів поставки товарів (послуг) позивачу його контрагентами надано не було ні під час проведення перевірки ні на теперішній час, при цьому матеріали зустрічних перевірок з контрагентами позивача за господарськими операціями, підтверджують позицію посадових осіб органу ДПС щодо сумнівів товарності вказаних операцій, що позбавляло позивача право на формування валових витрат та податкового кредиту з ПДВ у відповідних податкових періодах.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2014 року позовні вимоги задоволені повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області від 24.10.2014 року №000362204, №.

Не погодившись з таким рішенням Державна податкова інспекція у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області звернулась до суду з апеляційною скаргою на зазначену постанову. Апелянт просить скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ТОВ «ЕВРОБЛИСК» відмовити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що Державною податковою інспекцією у Приморському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області на підставі наказу керівника ДПІ від 29.09.2014 року №2200 була проведена позапланова виїзна документальна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВРОБЛИСК» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року по 31.12.2013 року.

За результатами зазначеної перевірки був складений акт від 13.10.2014 року №5543/15-53-22-04/33388255 (а.с.33-65 т.1), на підставі якого було встановлено завищення валових витрат позивача, в результаті чого занижений податок на прибуток підприємств на суму 1103890,00 грн., заниження податкового зобов'язання з ПДВ на загальну суму 720775,00 грн., у зв'язку із порушенням позивачем положень п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139 ст.139, п.п.198.3,198.6, п.198 ст.198 ПК України.

За результатами проведеної перевірки відповідачем 24.10.2014 року прийняті податкові повідомлення-рішення № про нарахування податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на суму 1103890,00 грн., штрафним санкціям на суму 275973,00 грн., № про нарахування податкового зобов'язання з ПДВ на суму 720755,00 грн. та штрафних санкцій в розмірі 180194,00 грн.

Позивач не погодився з наведеними рішеннями суб'єкту владних повноважень та оскаржив їх до суду. З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність задоволення позову.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до вимог п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до вимог п.п.139.1.9 п.139 ст.139 ПК України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. У разі втрати, знищення або зіпсуття зазначених документів платник податку має право письмово заявити про це органу державної податкової служби та здійснити заходи, необхідні для поновлення таких документів. Письмова заява має бути надіслана до/або разом із поданням розрахунку податкових зобов'язань за звітний податковий період.

Якщо платник податку не подасть у такий строк письмову заяву та не поновить зазначених документів до закінчення податкового періоду, що настає за звітним, не підтверджені відповідними документами витрати не включаються до витрат за податковий звітний період та розрахунку об'єкта оподаткування, і на суму недосплаченого податку нараховується пеня в розмірі 120 відсотків облікової ставки Національного банку України. Якщо платник податку поновить зазначені документи в наступних податкових періодах, підтверджені витрати (з урахуванням сплаченої пені) включаються до витрат за податковий період, на який припадає таке поновлення.

Відповідно до вимог п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст.198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідності до приписів ч.4,5 ст.11 КАС України під час офіційного з'ясування обставин справи досліджене питання щодо товарності угод за якими позивач формував валові витрати та податковий кредит з ПДВ у звітних податкових періодах.

Судами встановлено, що між позивачем та Приватним підприємством «СЕЛТИК» був укладений договір поставки товарів від 03.09.2012 року без номеру (а.с.111-113 т.1), фактичне виконання якого підтверджується видатковими накладними на відпуск товарно-матеріальних цінностей, податковими накладними постачальника (а.с.51-140 т.3). Доказом фактичного переміщення цих товарно-матеріальних цінностей є договір на транспортно-експедиційне обслуговування від 05.09.2012 року №К26/2012-65 (а.с.35-42 т.3) та додатки щодо узгодження цін та зон обслуговування на обслуговування (а.с.43-50 т.3) згідно з яким ТОВ «Рубен Україна» надавало послуги щодо поставки не пакетованих товарів по території України за заявками замовника.

Вказані у видаткових та податкових накладних товарно-матеріальні цінності були поставлені на адресу позивача від ПП «СЕЛТИК» та оплачена йому їх вартість, в тому числі ПДВ, що підтверджується платіжними дорученнями позивача (а.с.114-132 т.1). Фактична поставка товарів, їх отримання та проведення оплати їх вартості позивачем, у тому числі ПДВ надавало позивачу право сформувати валові витрати та податковий кредит відповідних податкових періодів на підставі положень п.п.138.2 п.138 ст.138, п.п.139.1.9 п.139 ст.139, п.п.198.3, 198.6 ст.198 ПК України.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позиція податкового органу, відображена в акті перевірки, щодо недостачі доказів для підтвердженням фактичного виконання договорів поставки товарів від контрагентів позивача є помилковою з наступних підстав:

Пунктом 2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірювач, базуються на даних бухгалтерського обліку. Пунктом 1 ст.9 цього ж Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо же неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до вимог п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 (надалі - Положення) під первинними документами розуміються документи, створені у письмовій або електронній формах, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до вимог п.2.4 Положення первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральній та /або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис особи, що брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.2.5 Положення документ повинен бути підписаний особисто та підпис може бути скріплений печаткою.

Таким чином, зазначені вище документи первинного бухгалтерського та податкового обліку складені у відповідності до приписів діючого законодавства, мають всі необхідні для цього реквізити, а тому відповідає критеріям належного доказу, визначеного ст.70 КАС України.

Окрім цього, колегією суддів також була надана можливість представнику позивача підтвердити реальність виконання операцій, що дослідженні податковим органом.

За змістом частин 4, 5 ст. 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Дійшовши висновку, що поданих сторонами доказів недостатньо для встановлення обставин справи, суд має право вжити передбачених законом заходів для витребування належних доказів із власної ініціативи.

Суд постановляє ухвалу про закінчення з'ясування обставин у справі та перевірки їх доказами тільки після того, як проведено всі дії, необхідні для повного і всебічного з'ясування цих обставин, перевірено всі вимоги та заперечення осіб, які беруть участь у справі, і вичерпано всі можливості щодо збирання й оцінки доказів.

Докази, на які має послатися суд в ухвалених ним рішенні не є вичерпними, оскільки предмет доказування у цій справі становлять обставини, що підтверджують або спростовують обґрунтованість визначення податкових зобов'язань.

Представник позивача заявив клопотання щодо надання доказів на підтвердження товарності цих операцій. Такі доказі в матеріалах справи наявні та були досліджені судом апеляційної інстанції.

Так, в матеріали справи додатково надані копії платіжних доручень (платник - ТОВ «Евроблиск», одержувач - ПП «Селтик»); копії видаткових накладних; копії договорів купівлі - продажу між ТОВ «Евроблиск» (Поставщик) та іншими контрагентами (Дистриб'ютор); копії договорів транспортно-експедиційного обслуговування; копії податкових накладних. Також, додатково додані до матеріалів справи транспортні накладні, товарно-транспортні накладні, звіт про переміщення товарів на складах, копії договорів ТОВ «Евроблиск» з контрагентами, копії виписок по операціям ТОВ «Евроблиск», копії балансів (звіту про фінансовий стан).

Судова колегія також звертає увагу на те, що представником позивача в обґрунтування заявлених мотивів фактичності виконання угоди з ПП «СЕЛТИК» та отримання від нього товарно-матеріальних цінностей були надані письмові докази подальшої реалізації вказаних товарів контрагентами позивача ДП «Торговий Дім «ВІЗА», ТОВ «ГАЛА БЛЕЙД», ТОВ «Кепітал Трейд», ТОВ «Мовібонд СВ», ТОВ «Блейд-Н», ПП «Ангеліна+», ПП «АРС», ТОВ «САРМА-ТРЕЙД», ТОВ «СИГМА», ТОВ «АНТАЛІЯ», ДП «Фірма «ЛЕДА», ТОВ «Т.Д.К.», ТОВ «Ніка Захід», ТОВ «БРАЙТ 2» та іншим (а.с.133-25- т.1, а.с.1-250 т.2, а.с.1-23 т.3).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 69 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Суд витребував у позивача докази, які підтверджують або спростовують правомірність податкового зобов'язання, та позивач у справі такі докази надав.

Тому судова колегія вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Щодо позиції апелянта стосовно відсутності сертифікатів відповідності на товар, що поставлявся та санітарно-гігієнічних висновків, судова колегія погоджується з поясненнями представника ТОВ «Евроблиск», про те, що продукція яка поставлялась від ПП «Селтик» до ТОВ «Евроблиск», а саме засоби для догляду за взуттям, декоративна косметика, освіжувачі повітря, вологі салфетки, дезодоранти та інше, не підлягає обов'язкової сертифікації, а тому сертифікат відповідності не надавався.

Продукція, яка поставлялась від ПП «Селтик» до ТОВ «Евроблиск» не підлягає обов'язковій сертифікації, державній санітарно-епідеміологічній експертизі та не потребує складання санітарно-гігієнічного висновку. Тому, судова колегія вважає, що відсутність таких сертифікатів не є підставою для винесення податкових повідомлень рішень відповідачем та скасування правильного по суті судового рішення.

Щодо позиції апелянта про нібито відбування покарань директором контрагента позивача, що відображена в апеляційної скарзі та можливого лікування ОСОБА_2 в протитуберкульозному диспансері, про що пояснював представник апелянта в судовому засіданні апеляційного суду судова колегія зазначає наступне.

На підтвердження наведеної позиції представник ДПІ у Приморському районі м.Одеси посилається на зазначену у постанові слідчого про призначення проведення перевірки обставину, що засновник ПП «СЕЛТИК» ОСОБА_2 засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі за ст.309 КК України та відбував покарання у 2012 році у Жданівській ВК.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що апелянт не надав жодного доказу в підтвердження дати фактичного ув'язнення ОСОБА_2, дати набрання законної сили обвинувального вироку відносно нього, в зв'язку із чим, вказана обставина не спростовує можливість виконання ним обов'язків посадової особи ПП «СЕЛТИК» у спірний період. Крім того, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те за якою саме статтею КК України був засуджений ОСОБА_2 (ст.309 КК України), яка жодним чином не пов'язана з господарською діяльністю ПП «СЕЛТИК», в зв'язку із чим, вказані обставини не можуть бути визнані судом, як беззаперечні щодо неможливості ПП «СЕЛТИК» фактично виконати власні зобов'язання щодо поставки товарів на адресу ТОВ «ЕВРОБЛИСК».

Судова колегія не приймає до уваги позицію апелянта про нібито неможливість виконання зобов'язань ПП «Селтік» у зв'язку з проходженням лікування ОСОБА_2 у протитуберкульозному диспансері, так як жодного доказу на підтвердження цих пояснень в матеріалах справи не має.

Судова колегія встановила, що за період який перевірявся відповідачем ПП «Селтік» працювало та надавало звітність. До цього часу вони не виключено з єдиного державного реєстру, а представником апелянта не надано суду доказів, які б спростовували надані представником позивача документи первинного бухгалтерського чи податкового обліку, що підтверджують фактичність виконання укладеної угоди з контрагентом ПП «СЕЛТИК».

З врахуванням викладеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийняв вірне рішення про необхідність задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду не доказав та не обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2014 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 12.02.2015 року.

Головуючий: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян

Суддя: О.І. Шляхтицький