Справа № 2а-839/11/1370
Суддя: Рибачук А.І.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року м. Львів Справа № 876/9833/13

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А.І.,

суддів - Багрія В.М., Старунського Д.М.,

за участі секретаря - Андрушківа І.Я.,

представника відповідача - Бойко Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Львівський завод Автонавантажувач» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2013 року по справі № 2а-839/11/1370 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Львівський завод Автонавантажувач» до Державної фінансової інспекції у Львівській області про визнання протиправними та скасування вимог,

ВСТАНОВИВ:

Відкрите акціонерне товариство «Львівський завод Автонавантажувач» (далі - ВАТ «Львівський завод Автонавантажувач») звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції у Львівській області (далі - ДФІ у Львівській області), в якому, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просило визнати протиправними та скасувати пункти 1, 2, 3, 4, 6, 11 вимоги відповідача від 12 січня 2011 року № 05-15м/271.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2013 року вказаний позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано пункт 11 вимоги відповідача від 12 січня 2011 року № 05-15м/271. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ВАТ «Львівський завод Автонавантажувач» оскаржило його в апеляційному порядку, просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове, яким визнати протиправними та скасувати пункти 1, 2, 3, 4, 6 оскаржуваної вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилалось на те, що судом першої інстанції не враховано, що ВАТ «Львівський завод Автонавантажувач» не належить до суб'єктів господарювання державного сектора економіки і за період часу, який перевірявся в ході проведення ревізії, не використовувало у своїй господарській діяльності державне майно, а також те, що висновки відповідача про порушення ним законодавства з питань збереження і використання фінансів, які він вимагав усунути пунктами 1, 2, 3, 4, 6 вимоги від 12 січня 2011 року № 05-15м/271, є безпідставними, а тому, вказана вимога в цій частині підлягає скасуванню.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти вимог апеляційної скарги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просила відмовити в її задоволенні.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча позивача належним чином було повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду, що відповідно до частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За змістом частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано позивачем на рішення суду першої інстанції, яким позовні вимоги задоволено частково, суд апеляційної інстанції перевіряє справу в межах апеляційної скарги, а саме, в частині правомірності відмови судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування пунктів 1, 2, 3, 4, 6 вимоги відповідача від 12 січня 2011 року № 05-15м/271.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі акта ревізії від 08 грудня 2010 року № 05-21/23, складеного за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності ВАТ «Львівський завод Автонавантажувач» за період з 01 квітня 2007 року по 01 вересня 2010 року, Контрольно-ревізійне управління у Львівській області листом від 12 січня 2011 року № 05-15м/271 надіслано позивачу вимогу щодо усунення виявлених ревізією порушень.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3, 4, 6 вказаної вимоги вимагалось:

опрацювати матеріали ревізії та вжити заходи щодо усунення виявлених порушень, розглянути питання щодо притягнення до відповідальності винних осіб;

у зв'язку з встановленням у завищених розмірах посадового окладу в.о. голови правління та надбавок працівникам товариства за виконання особливо важливої роботи, позивачем зайво нараховано заробітну плату працівникам в сумі 42.3 тис. грн. та відрахування в фонди - 23.7 тис. грн., відтак, позивачу необхідно провести претензійно-позовну роботу щодо повернення зайво виплачених коштів в сумі 42.3 тис. грн., а також відобразити по розрахунках з державними цільовими фондами зайво сплачені кошти в сумі 23.7 тис. грн. шляхом зарахування в рахунок майбутніх платежів;

у зв'язку з погашенням кредиторської заборгованості по емітованих векселях у 1999 році, термін пред'явлення до оплати по яких минув, позивачем завищено витрати в сумі 908.2 тис. грн., а також понесено зайві витрати в сумі 4.6 тис. грн. по оплаті послуг мобільного зв'язку при відсутності мобільних телефонів на обліку, позивачу необхідно провести претензійно-позовну роботу щодо відшкодування зайвих виплат на суму 912.8 тис. грн. або стягнути з осіб, винних у проведенні зайвих виплат , шкоду у порядку і розмірі встановленому статтями 130-136 Кодексу законів про працю України;

у зв'язку з реалізацією малоцінних необоротних активів по заниженій ціні позивачу завдано збитків в сумі 1135.7 тис. грн., позивачу слід відшкодувати заподіяну шкоду за рахунок винних осіб, а у зв'язку з відчуженням майна на суму 667.2 тис. грн., що знаходилося на балансі суб'єкта господарювання без проведення експертної оцінки та попередньої згоди на відчуження майна Фонду державного майна, позивачу в подальшому при відчуженні майна слід керуватись вимогами Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 червня 2007 року № 803;

у зв'язку з неповерненням позивачем майна по договорах оренди (найму) від 22 червня 2007 року № 16, № 17, № 18, № 19, № 20-20/20-06/2007 у встановлені строки та у стані, в якому воно було одержано, з урахуванням нормального зносу, позивачу необхідно вжити заходи щодо повернення майна відповідно до вимог чинного законодавства або приведення договірних відносин з орендарями у відповідність до чинного законодавства, нарахувати неустойку у розмірі подвійної плати за користування майном за час протермінування, провести претензійно-позовну роботу щодо перерахування неустойки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про скасування пунктів 1, 2, 3, 4, 6 вимоги відповідача від 12 січня 2011 року № 05-15м/271, суд першої інстанції виходив з того, що вимога відповідача надіслана позивачу для вжиття відповідних заходів правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, а відтак, скасуванню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Суб'єктами господарювання державного сектора економіки відповідно до частини 2 статті 22 Господарського кодексу України є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному фонді яких перевищує 50 % чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність.

Зі змісту наведеної норми випливає, що однією з обов'язкових умов віднесення тієї чи іншої юридичної особи до категорії суб'єктів господарювання державного сектора економіки є наявність у статному фонді такого суб'єкта частки держави. При цьому частка держави в статному фонді такого суб'єкта має перевищувати 50 % або частка держави в статутному фонді такого суб'єкта має надавати державі право вирішального впливу на господарську діяльність цього суб'єкта.

ВАТ «Львівський завод автонавантажувач» засноване відповідно до рішення Фонду Державного майна України від 05 січня 1996 року № 1-АТ шляхом перетворення Державного підприємства «ЛАНТ» у ВАТ «Львівський завод Автонавантажувач» відповідно до Законів України «Про приватизацію державного майна» та «Про господарські товариства». Статутний фонд Товариства становить 15288650.00 грн., який поділений на 61154600 простих іменних акцій номінальною вартістю 0.25 грн. Частка державної власності у статутному фонді Товариства становить 57.39 %.

Згідно з положеннями Статуту ВАТ «Львівський завод автонавантажувач», затвердженого зборами акціонерів ВАТ «Львівський завод автонавантажувач», протокол від 30 березня 2007 року № 1/03/07, засновником Товариства є держава в особі Фонду державного майна України.

З огляду на викладене, ВАТ «Львівський завод Автонавантажувач» наділене статусом підприємства державного сектора економіки і згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» органи контрольно-ревізійної служби мають повноваження (компетенцію) проводити державний фінансовий контроль фінансово-господарської діяльності вказаного товариства.

Відповідно до підпункту 2.2.5 Положення про Контрольно-ревізійні управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, затвердженого наказом Головного контрольно-ревізійного управління України від 09 січня 2001 року N 111, контрольно-ревізійні управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі вживають в установленому порядку заходів для усунення виявлених під час державного фінансового контролю порушень законодавства, а саме: готують і подають до відповідних органів пропозиції щодо усунення причин і умов, які призвели до недостач державних коштів та матеріальних цінностей, неефективного і не за призначенням витрачання державних фінансових ресурсів, та запобігання їм у подальшому; звертаються до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів; у судовому порядку стягує у дохід держави кошти, одержані підконтрольними установами за незаконними угодами, без встановлених законом підстав та з порушенням чинного законодавства.

Відповідно до пункту 3.1 вказаного Положення орган державного фінансового контролю відповідно до покладених на нього завдань має право пред'являти, у межах своєї компетенції, керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі.

З огляду на викладене, Контрольно-ревізійне управління у Львівській області вправі було вимагати від позивача усунення виявлених порушень та вжиття заходів щодо притягнення до відповідальності винних осіб, а відтак, пункт 1 оскаржуваної вимоги є правомірним.

Також цим Положенням передбачено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів орган державного фінансового контролю має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні», згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Таким чином, орган державного фінансового контролю вправі заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

Як видно з матеріалів справи, за результатами проведеної ревізії позивача, Контрольно-ревізійне управління у Львівській області пред'явило вимогу від 12 січня 2011 року № 05-15м/271 щодо усунення виявлених ревізією фінансових порушень.

При цьому пункти 2, 3, 4 та 6, в частині проведення претензійно-правової роботи щодо перерахування неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час протермінування, оскаржуваної вимоги вказують на виявлені збитки та їхній розмір.

Враховуючи те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряється судом, який розглядає цей позов, а не за позовом підконтрольної установи про скасування вимоги.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними, зокрема, в постановах від 15 квітня 2014 року по справі № 21-40а14 та від 13 травня 2014 року по справі № 21-89а14.

Зазначені обставини судом першої інстанції не враховано, що призвело до помилкового дослідження правомірності оскаржуваної вимоги в цій частині по суті.

Щодо висновку відповідача про протиправність неповернення позивачем майна по договорах оренди у встановлені терміни та у стані, в якому воно було одержано, з урахуванням нормального зносу, що послужило підставою для зобов'язання позивача вжити заходи щодо повернення майна відповідно до вимог чинного законодавства або приведення договірних відносин з орендарями у відповідність до чинного законодавства, (пункт 6 пред'явленої вимоги), то слід зазначити наступне.

Так, при проведенні ревізії було встановлено, що ВАТ «Львівський завод Автонавантажувач» надавало в оперативну оренду майно по наступних договорах: договір з ЗАТ «Автонавантажувач» про оренду зварювального обладнання від 22 червня 2007 року № 16/20-06-2007, договір з ТзОВ «Управляюча компанія Львівський автонавантажувач» про оренду інженерних мереж від 22 червня 2007 року № 17/20-06-2007, договір з ТзОВ ТВП «Львівський автонавантажувач» про оренду зварювального обладнання від 22 червня 2007 року № 18/20-06-2007, договір з ТзОВ ТВП «Львівський автонавантажувач» про оренду допоміжного обладнання від 22 червня 2007 року № 19/20-06-2007, договір з ЗАТ «Автонавантажувач» про оренду допоміжного обладнання від 22 червня 2007 року № 20/20-06-2007.

Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Позивачем не надано документів в підтвердження повернення майна (обладнання), що було предметом згаданих вище договорів, а відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що вимога в цій частині є правомірною.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування пунктів 1, 2, 3, 4, 6 вимоги Контрольно-ревізійного управління у Львівській області від 12 січня 2011 року № 05-15м/271.

Слід зазначити, що помилкове дослідження судом першої інстанції правомірності пред'явлення позивачу пунктів 2, 3, 4 та 6 в частині нарахування неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час протермінування та проведення претензійно-правової роботи щодо її перерахування оскаржуваної вимоги не призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Львівський завод Автонавантажувач» залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2013 року по справі № 2а-839/11/1370 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Львівський завод Автонавантажувач» до Державної фінансової інспекції у Львівській області про визнання протиправними та скасування вимог - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: А.І. Рибачук

Судді В.М. Багрій

Д.М. Старунський

Повний текст ухвали виготовлено 06 лютого 2015 року.