Справа № 161/13229/13а
Суддя: Ліщинський А.М.
Дата ухвалення: 2015-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2015 р. Справа № 876/12928/13

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі :

головуючого судді: Ліщинського А.М.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Представника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області Турчинського Володимира Євгенійовича на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області Турчинського Володимира Євгенійовича, управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області про визнання нечинною постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

26.07.2013 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідачів про визнання нечинною постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконна та необґрунтована, оскільки вважає, що не може бути підставою для повернення виконавчого листа відсутність коштів у боржника.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2013 року адміністративний позов задоволено. Визнано нечинною постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Волинській області Турчинського Володимира Євгеновича від 19.04.2013 року про повернення виконавчого документа стягувачеві. Зобов'язано старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Волинській області прийняти до виконання виконавчий лист № 2а-4640/11/0308, виданий 28.09.2012 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області про зобов'язання Пенсійного фонду України у м. Луцьку нарахувати та виплатити ОСОБА_2 починаючи з 07.10.2009 року підвищення до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про захист дітей війни» з врахуванням ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та уже виплачених сум.

Відповідач, старший державний виконавець ВПВР УДВС ГУЮ у Волинській області Турчинський В.Є. постанову оскаржив, не погодившись із зазначеним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та є незаконною, просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі покликається на те, що судове рішення, в частині виплати допомоги, не виконано з поважних причин та незалежних від боржника причин, а саме відсутність бюджетного фінансування на дану виплату допомоги.

В разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів (ч. 1 ст. 197 КАС України із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 07.07.2010 року № 2453-VI).

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС Головного управління юстиції у Волинській області Турчинським В.Є. було порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження» щодо дотримання процедури для винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві і вжиття всіх заходів до виконання рішення суду, а тому передчасно повернув виконавчий документ стягувачу.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Правильність вирішення справи відповідно до вимог ст.13 КАС України забезпечується системою: апеляційною та касаційною. Можливість апеляційного та касаційного оскарження судових рішень є принципом адміністративного судочинства, що спрямований на забезпечення прав осудності (законності та обґрунтованості) судових рішень.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що 19.04.2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС Головного управління юстиції у Волинській області Турчинським В.Є. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Постанову обґрунтовує тим, що відповідно до постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, Управлінням Пенсійного фонду України у м. Луцьку проведено нарахування підвищення до пенсії (пенсії, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, доплати до пенсії) відповідно до виконавчого документа та надано відповідний лист. Відповідно до п. 3 прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2013 рік» - установлено, що у 2013 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статей 5 та 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються в порядку та в розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік.

При цьому, витрати, пов'язані з задоволенням судами позовних заяв утримувачами даного виду допомоги, які виникли внаслідок рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, в Державному бюджеті України на 2013 рік не передбачені. Відповідно до ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення і тому державний виконавець постановив виконавчий лист повернути стягувачеві (а.с. 7).

Згідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.19 вказаного Закону державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Керуючись даною нормою держаний виконавець виніс оскаржувану постанову, однак колегія суддів вважає, що завчасно з огляду на наступне.

Згідно зі ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Частиною 1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.1, 2 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Згідно вищенаведеного колегія суддів вважає, що державний виконавець не вжив усіх передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень.

Відповідно до вимог ст.129 Конституції України обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, а відповідно до ст.7 КАС України - принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах. Відповідно до ст.14 КАС України постанови суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно зі ст.263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), сторона виконавчого провадження може звернутись до адміністративного суду, що видав виконавчий лист із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Боржник, УПФУ в м.Луцьку (як сторона виконавчого провадження, на яку Законом покладено обов'язок виконати рішення суду) у зв'язку із наявністю обставин, що ускладнюють виконання рішення суду, мав процесуальну можливість та обов'язок звернутися до суду, який видав виконавчий лист, із заявою в порядку ст.263 КАС України. Суд встановив, що позивач наданим йому процесуальним законом правом не скористався, до суду із заявою про відстрочку/розстрочку виконання судового рішення не звертався. З огляду на це його доводи про наявність поважних причин невиконання рішення суду як підстави для скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу, за даних обставин, є необґрунтованими.

Також слід зазначити, що покликання боржника на відсутність бюджетного фінансування на виплату даної допомоги, як на причину невиконання покладених на нього зобов'язань до уваги не приймаються, оскільки реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України»).

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з статтею 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у апеляційній скарзі, не дають адміністративному суду апеляційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію суду першої інстанції.

За таких обставин справи колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм у оскаржуваному судовому рішенні належну правову оцінку, відтак подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не являються суттєвими і не складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198 п.1, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Представника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Волинській області Турчинського Володимира Євгенійовича залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2013 року у справі №161/13229/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.М.Ліщинський

Судді О.І.Довга

І.І.Запотічний