Справа № 806/4564/14
Суддя: Донець О.Є.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2015 року м. Київ К/800/1241/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Донця О.Є.,

суддів: Логвиненка А.О.,

Мороза В.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Житомирського міського центру зайнятості на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2014 року у справі за позовом Житомирського міського центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Житомирський міський центр зайнятості звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 11.11.2014 року у задоволенні позовних вимог Житомирському міському центру зайнятості було відмовлено.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2014 року апеляційну скаргу Житомирського міського центру зайнятості було задоволено частково. Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 11.11.2014 року скасовано, а провадження у справі закрито.

У касаційній скарзі Житомирський міський центр зайнятості, не погоджуючись з даними рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2014 року, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи, рішення суду апеляційної інстанції щодо правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.08.2012 року Житомирським міським центром зайнятості ОСОБА_2 було надано статус безробітного. За період з 01.08.2012 року по 29.07.2013 року ОСОБА_2 було виплачено допомогу по безробіттю у сумі 6160,11 грн.

В ході перевірки було встановлено, що відповідач перебув у трудових відносинах з ТОВ «Мікро кредит» з 18.05.2012 року по 01.08.2012 року, відповідно до трудової угоди від 18.05.2012 року та додаткової угоди від 01.08.2012 року. Про те, що він є зайнятою особою центр зайнятості не повідомив, у зв'язку з чим він не мав права на присвоєння статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про зайнятість населення», безробітними визнавалися працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Згідно із статтею 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до показів свідка ОСОБА_3 позивач по трудовій угоді від 18.05.2012 року фактично не працював, ніякого доходу по ній не отримував та завчасно подав заяву про її розірвання, однак замовником вона була розірвана лише 01.08.2012 року, що, разом з тим, не позбавляло відповідача в той же день отримати статус безробітного з виплатою допомоги по безробіттю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спір з вимогами про стягнення виплачених сум допомоги по безробіттю має приватно-правовий характер, отже не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Однак з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 2 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше, вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Колегія суддів апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи ухвалу про закриття провадження, вважала, що спір з вимогами про стягнення виплачених сум допомоги по безробіттю даним критеріям не відповідає, оскільки має приватно-правовий характер і дана правова позиція узгоджуються з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалах від 18.09.2014 року (К/800/3704/14) та від 23.10.2014 року (К/800/40891/13).

Так, в мотивувальній частині ухвали Вищого адміністративного суду України від 18.09.2014 року (К/800/3704/14) зазначено, що спір з вимогами про стягнення надміру виплачених сум пенсії має приватно-правовий характер.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 23.10.2014 року (К/800/40891/13) у справі за позовом Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради до ОСОБА_4 про стягнення надміру виплаченої суми субсидії, зазначено, що характер спорів між органами Пенсійного фонду України та підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами з приводу стягнення надмірно сплаченої пенсії, а також між органом соціального захисту населення та фізичними особами з приводу стягнення надміру виплаченої субсидії є аналогічним, колегія суддів дійшла висновку про те, що на даний спір юрисдикція адміністративних судів також не поширюється.

Враховуючи, що предмет спору у рішеннях, на які посилається суд апеляційної інстанції як на усталену практику вирішення Вищим адміністративним судом України спорів у даній категорії справ, не є тотожним з предметом спору даної справі, отже посилання на них є помилковим, внаслідок чого суд апеляційної інстанції дійшов невірного висновку, закривши провадження у справі.

Відповідно до статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Таким чином, порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права призвело до ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам щодо законності та обґрунтованості і таке неправильне вирішення справи не може бути усунено судом касаційної інстанції, а тому рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції слід врахувати вищенаведене та прийняти обґрунтоване та законне рішення за результатами повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Житомирського міського центру зайнятості - задовольнити.

Ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2014 року - скасувати.

Справу за позовом Житомирського міського центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення коштів - направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.Є. Донець

А.О. Логвиненко

В.Ф. Мороз