Справа № 815/4460/14
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/4460/14

Категорія: 8.3.1 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року у справі за адміністративним позовом Одеського ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємства з колективною власністю заводу «Продмаш» до Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 09.04.2014 року № 000115223, № 000117223, № , № , -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року Одеський ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємства з колективною власністю заводу «Продмаш» звернувся з вищевказаним адміністративним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 24.03.2014 року податковим органом була проведена планова виїзна перевірка Одеського ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємства з колективною власністю заводу «Продмаш» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року, про що був складений акт за № 695/15-54-22-01/1388420 від 24.03.2014 року, на підставі якого ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області були винесені податкові повідомлення-рішення від 09.04.2014 року № 000115223, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 439 000,00 грн. (за основним платежем - 272959 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 136480 грн.), № 000117223, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 21 956,00 грн. (за основним платежем - 16474 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 5482 грн.), № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 27437,00 грн. (за основним платежем - 27437 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 0 грн.), № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 8275 грн. Позивач вважав, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення підлягають скасуванню, як такі, що не відповідають чинному законодавству, оскільки прийняті на підставі хибних висновків, до яких прийшов відповідач в ході проведення перевірки.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року адміністративний позов було задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення до Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 09.04.2014 року № 000115223, № 000117223, № , № .

Не погоджуючись з даною постановою суду податковий орган подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 17.02.2014 року по 17.03.2014 року на підставі направлень від 17.02.2014 року № 69/15-54-22-01, № 68/15-54-22-03, № 70/15-54-17-03, № 71/15-54-17-03, № 72/15-54-25-00, від 04.03.2014 року № 148/15-54-22-01, виданих ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області посадовими особами відповідача, згідно із п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, ст. 77, п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2756-УІ, відповідно до плану - графіка проведення планових виїзних перевірок суб'єктів підприємницької діяльності, проведено планову виїзну документальну перевірку Одеського ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємства з колективною власністю заводу «Продмаш» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року.

За наслідками проведеної перевірки податковим органом був складений акт за № 695/15-54-22-01/1388420 від 24.03.2014 року «Про результати планової виїзної перевірки Одеського ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємства з колективною власністю Заводу «Продмаш» код за з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року, відповідно до висновку якого перевіркою встановлено порушення позивачем:

- п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток у сумі 272 959 грн., в тому числі по періодам: 3 квартал 2011 року у сумі 39 671 грн., 4 квартал 2011 року у сумі 51021 грн., 1 квартал 2012 року у сумі 45918 грн., 2 квартал 2012 року у сумі 34116 грн., 3 квартал 2012 року у сумі 41923 грн., 4 квартал 2012 року у сумі 60310 грн.;

- п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено податок на додану вартість у сумі 27 437 грн., у тому числі по періодам: січень 2012 року завищення у сумі 1 769 грн., лютий 2012 року завищення у сумі 3 594 грн., квітень 2012 року завищення у сумі 22 074 грн.; занижено податок на додану вартість у сумі 16 474 грн., у тому числі по періодам: серпень 2012 року заниження у сумі 16 474 грн.; завищено залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (рядок 24) за грудень 2012 року у сумі 8 275 грн.

На підставі зазначеного акту перевірки податковим органом були прийняті податкові повідомлення - рішення від 09.04.2014 року № 000115223, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 439 000,00 грн. (за основним платежем - 272959 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 136480 грн.), № 000117223, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 21 956,00 грн. (за основним платежем - 16474 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 5482 грн.), № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 27437,00 грн. (за основним платежем - 27437 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 0 грн.), № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 8275 грн.

Не погодившись з висновками акту перевірки та прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, завод «Продмаш» оскаржив їх в судовому порядку, вимагаючи визнання їх протиправними та скасування.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 09.04.2014 року № 000115223 стали висновки податкового органу про заниження податку на прибуток у сумі 272 959 грн. внаслідок безпідставного віднесення позивачем до складу витрат операцій з придбання по взаємовідносинам з ТОВ «Індепендент Груп» на суму 53 875 грн. та витрат з ремонту електромереж, а також витрат електричної енергії, яку фактично споживали інші суб'єкти господарювання - орендатори на загальну суму 1 208 375 грн.

Також як вбачається з акту перевірку, підставою для донарахування позивачу податку на додану вартість та зменшення розміру від'ємного значення з податку на додану вартість згідно податкових повідомлень-рішень від 09.04.2014 року №000117223, №, № стали висновки відповідача про безпідставне віднесення позивачем до складу податкового кредиту суми ПДВ у розмірі 10 775 грн. по взаємовідносинам з ТОВ «Індепендент Груп».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем правомірно включено до складу інших витрат операційної діяльності, пов'язаних з господарською діяльністю.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України, Податкового кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України.

За змістом п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

На підставі п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Стосовно взаємовідносин заводу «Продамаш» з ТОВ «Індепендент Груп» варто зазначити наступне.

Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання, виникають на підставі господарських договорів. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

За правилами ст. 67 ГК України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Згідно ч. 1 ст. 262 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В ході судового розгляду встановлено, що між заводом «Продмаш» (Покупець) та ТОВ «Індепендент Груп» (Продавець) було укладено договір поставки товару № 353 від 03.10.2012 року на постачання товару (листів Б2СТЗ, Б3СТЗ, Б6СТ56Г, Б4СТЗ, кругу СР32СТ45, договір поставки товару № 398 від 23.10.2012 року на постачання товару (вібратору) та договір поставки товару № 020705 від 02.07.2012 року на постачання товару (блоку управління до зварювального апарату ВДУ 506 та механізму, що подає зварювального апарату ВДУ 506.

В межах виконання умов вищезазначених договорів ТОВ «Індепендент Груп» виписано (оформлено) видаткові накладні на відвантаження товару № 100729 від 10.07.2012 року на загальну суму 15000 грн., у тому числі ПДВ на суму 2500 грн., № 11/10 від 11.10.2012 року на загальну суму 41010,00 грн., у тому числі ПДВ на суму 6835,00 грн. та № 26/10 від 26.10.2012 року на загальну суму 8640,00 грн., у тому числі ПДВ на суму 8275,00 грн. та відповідні податкові накладні № 29 від 10.07.2012 року на суму ПДВ 2500 грн., № 64 від 09.10.2012 року на суму ПДВ 6835 грн. та № 167 від 25.10.2012 року на суму ПДВ 1440,00 грн.

Оплата вартості придбаного позивачем у ТОВ «Індепендент Груп» товару за вищевказаним договорами поставки підтверджується копіями платіжних доручень з відмітками банку.

На підтвердження реальності здійснених у перевіряємий період операцій між заводом «Продмаш» та ТОВ «Індепендент Груп», а також факту того, що деякі куплені у ТОВ «Індепендент Груп» комплектуючі вироби було використано позивачем для ремонту основних засобів, а металопрокат використано у виробництві готової продукції, яку було продано і за яку отримано виручку, позивачем надано до суду акти ремонту зварювального апарату ВДУ 506 і двох циклонів, для яких було використано блок управління і механізм, що подає та інших основних засобів, де були використані вібратори: лімітні картки на видачу в виробництво металу, придбаного у ТОВ «Індепендент Груп»; звіти по розкрою металу цеху № 3; прибуткові ордери; планові калькуляції з додатками; акти приймання-передачі готової продукції з цеху на склад; накладні на відвантаження готової продукції, виготовленої з використанням металу, придбаного у ТОВ «Індепендент Груп»; банківські витяги з інформацією про надходження сплати за відвантажену готову продукцію, виготовлену з використанням металу, придбаного у ТОВ «Індепендент Груп».

За змістом ст. 265 Цивільного кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

На підставі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Момент виконання обов'язку продавця щодо передачі товару згідно ст. 664 Цивільного кодексу України є: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар, надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Таким чином, факт отримання товару документально підтверджується наявними первинними бухгалтерськими документами (накладні) та первинними бухгалтерськими документами подальшої реалізації отриманого товару.

Отже, в ході судового розгляду встановлено, що позивачем було виконано всі зобов'язання, які покладено Цивільним кодексом України за договорами поставки та надання послуг, а саме: прийнято товар (послуги) та сплачено продавцю грошові кошти за отриманий товар (послуги), про що свідчать вищезазначені первинні документи.

До того ж надані позивачем вищезазначені документи свідчать про те, що придбаний метал у ТОВ «Індепендент Груп» був використаний позивачем у власній господарській діяльності. Так, в процесі господарської діяльності куплений металопрокат оприбутковувався на складі (прибутковими ордерами), видавався за лімітними картками в цех та різався на заготовки, що підтверджено відповідними документами: звітами по розкрою металу, матеріальними звітами, плановими калькуляціями). Готова продукція, виготовлена з заготовок, оприбутковувалась за актами приймання-передачі на складі, звідки за накладними на відвантаження поставлялась покупцям. Від покупців надходила відповідна сплата за реалізовану продукцію, що відображено у відповідних банківських витягах. Тобто встановлені судом обставини свідчать про безумовну дійсність та виконання укладених між позивачем та ТОВ «Індепендент Груп» договорів поставки.

Зокрема позивачем також були надані оригінали для огляду та копії договорів на продаж скребкових конвеєрів, виготовлених з використанням металу, придбаного у ТОВ «Індепендент Груп».

Сума податку на додану вартість у загальному розмірі 10 775 грн. за податковими накладними, виписаними ТОВ «Індепендент Груп», включена позивачем до складу податкового кредиту відповідного періодів (липень 2012 року - 2500 грн., жовтень 2012 року - 8275 грн.), відображена у реєстрі отриманих податкових накладних заводу «Продмаш», які відповідають даним додатку 5 до податковим деклараціям з податку на додану вартість та даним декларацій з ПДВ за липень 2012 року та жовтень 2012 року.

Вартість отриманих від ТОВ «Індепендент Груп» товарів у загальному розмірі 53 875 грн. позивачем віднесено до складу витрат у 3-4 кварталах 2012 року, а саме у 3 кварталі - 12 500 грн., у 4 кварталі - 41 375 грн.

З акту перевірки вбачається, що підставою для донарахування позивачу податку на додану вартість та податку на прибуток, за наслідками перевірки взаємовідносин позивача з ТОВ «Індепендент Груп» є висновки відповідача про те, що вказані взаємовідносини за укладеними вище дослідженими договорами поставки товару за період липень та жовтень 2012 року не спричиняють реального настання правових наслідків, а самі договори поставки не були спрямовані на якісне та своєчасне виконання зобов'язань перед замовником, а лише для збільшення витрат та податкового кредиту заводу «Продамаш».

Зокрема, вказані обставини були встановлені лише на підставі акту ДПІ у Шевченківському районі м. Києва ГУ Міндоходів в Одеській області від 31.12.2013 року № 2650/26-59-22-08/36050449 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «Індепендент Груп» по фінансово-господарських взаємовідносинах у 2012-2013 році на предмет перевірки законності формування податкового кредиту і податкових зобов'язань та сплати податку на додану вартість та податку на прибуток підприємства до бюджету в період 2012-2013 років», відповідно до висновків якого встановлено, що ТОВ «Індепендент Груп» здійснювало фіктивну діяльність спрямовану на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди третім особам.

Проте з такими висновками податкового органу погодитись не можна, оскільки в акті перевірки висновки про відсутність поставки товарів за укладеними заводом «Продамаш» та ТОВ «Індепендент Груп» правочинами ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені посиланнями на будь-які первинні документи.

Недопустимість таких підходів до проведення перевірок платників податків визнано ДПА України та доведено до відома підпорядкованих підрозділів листом № 20289/7/16-1617 від 29.09.2010 року «Щодо підстав для визнання договорів нікчемними».

Жодних доказів про самостійне дослідження податковим органом обставин укладання договорів поставки товару заводом «Продмаш» з його контрагентом ТОВ «Індепендент Груп», предметів даних правочинів, змісту прав та обов'язків сторін за ними, повноважень фізичних осіб, які від імені суб'єктів господарювання укладали ці правочини, обізнаності суб'єктів господарювання щодо обставин діяльності один одного, дійсних намірів сторін правочину, наявності чи відсутності розумних економічних чинників на укладання правочинів, подальшого руху сплачених заводом «Продмаш» грошових коштів акт перевірки не містить. При цьому, надані позивачем в ході судового розгляду справи вище досліджені документи безумовно підтверджують товарність всіх операцій і правильність податкового обліку заводу «Продмаш».

За правилами ч.1 ст.208 ГК України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а в разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також усе належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише в однієї зі сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

За змістом ч. 1 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Виходячи з аналізу вказаної норми, законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.

З огляду на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а ухилення від сплати податків, на факт якого податковий орган посилається як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, суд вважає, що за обставин, які склалися визначенню правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили.

Фіктивне підприємництво, тобто створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності, є діяння відповідальність за яке передбачено ст. 205 Кримінального кодексу України.

Отже, факт фіктивного підприємства повинен встановлюватися в порядку кримінального судочинства. Доказом наявності ознак фіктивності може бути тільки вирок суду в кримінальній справі.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Вищого адміністративного суду України від 14.06.2012 року № К/9991/29330/12.

Податковим органом зроблений висновок, що ТОВ «Індепендент Груп» здійснювало протиправну діяльність, спрямовану на ухилення від сплати податків, відмивання та легалізацію коштів. Податковий орган встановив, що оскільки актом перевірки вказаного контрагента позивача не підтверджено наявність поставок, то можна зробити висновок про відсутність поставок та не отримання товару заводом «Продмаш» від його контрагента.

Водночас, актом перевірки не встановлено жодного фактичного порушення вимог норм законодавства, яке б позбавляло завод «Продмаш» права на формування податкового кредиту та витрат за вищевказаними господарськими операціями.

Позиція щодо безтоварності вище досліджених угод поставки товару позивачем повністю спростована, наявними в матеріалах справи та дослідженими вище копіями первинних та бухгалтерських документів, які мають всі необхідні реквізити, що передбачені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. № 996 - XIV, п.1 ст. 9 цього Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та що не заперечувалось у судовому засіданні представником відповідача. Тобто дані документи безумовно підтверджують фактичне постачання та передачу у власність товарів.

Отже, визнаючи вищезазначені правочини платників податків нікчемними, податковий орган не аргументував висновок щодо безпідставного формування податкового кредиту та валових витрат заводом «Продамаш» за операціями придбання товару від ТОВ «Індепендент Груп» відповідними положеннями Податкового кодексу України. При цьому контрагент позивача склав та належним чином оформив видаткові та податкові накладні, а отримані товари призначалися для використання у господарській діяльності заводу «Продмаш», проведені операції були підтверджені відповідними бухгалтерськими та податковими документами, що підтверджується вище дослідженими документами.

При цьому посилання податкового органу в апеляційній скарзі, що пунктом навантаження згідно ТТН є м. Одеса при знаходженні офісу контрагента в Києві та на відсутність інформації про наявність у контрагента позивача - ТОВ "Індепендент Груп" автотранспорту та складських приміщень не ґрунтуються на достатніх та допустимих доказах і не спростовують можливість суб'єкта господарювання використовувати орендований транспорт і приміщення, транспорт постачальників (інші режими господарювання). Ці обставини податковим органом не перевірялися. Податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит в залежності від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) організовувалась поставка товарів постачальником та виконувався певний обсяг робіт. До того ж ДПІ не довела неможливості виконання постачальником робіт наявними у нього силами та засобами, або факту залучення інших осіб за цивільно-правовими угодами.

Стосовно висновку податкового органу щодо заниження податку на прибуток внаслідок безпідставного віднесення позивачем до складу витрат з ремонту електромереж, а також витрат електричної енергії, яку фактично споживали інші суб'єкти господарювання - орендатори на загальну суму 1 208 375 грн., слід зазначити наступне.

Так, зокрема, як зазначено в акті, перевіркою встановлено, що у періоді з 01.07.2011 року завод «Продмаш» відносило до складу витрат, а саме до рядку 05.1 Декларацій «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)» послуги з придбання електропостачання, відповідно із договором про постачання електричної енергії від 30.04.2004 року №014300 з Північним РЕМ ВАТ «Одесаобленерго» ().

Згідно умов даного договору, Північний РЕМ ВАТ «Одесаобленерго» є «Постачальником» електричної енергії, який постачає електричну енергію Споживачу - Заводу «Продмаш», а Споживач оплачує Постачальнику її вартість та здійснює інші платежі, згідно з умовами цього Договору. Але послуги з придбання електроенергії завод «Продмаш» використовував не в повному обсязі у власних виробничих потребах.

Так, одним із основних видів діяльності заводу «Продмаш» є діяльність у сфері операцій з надання в оренду основних фондів. Електроенергія, яку завод «Продмаш» отримував на власні виробничі потреби частково йшла на потреби інших суб'єктів господарювання - орендаторів. Рахунки по електроенергії, які були отримані від Північного РЕМ ВАТ «Одесаобленерго» завод «Продмаш» перевиставляв своїм орендаторам та відшкодовував послуги за електропостачання. Проте підприємством до складу витрат у періоді з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року віднесено витрати з ремонту електромереж та втрати електричної енергії, яку фактично споживали інші суб'єкти господарювання - орендатори у загальній сум 1 208 375 грн., в тому числі по періодам: - 3 квартал 2011 року у сумі 172 484 грн., 4 квартал 2011 року у сумі 221 827 грн., 1 квартал 2012 року у сумі 218 656 грн., 2 квартал 2012 року у сумі 162 458 грн., 3 квартал 2012 року у сумі 187 135 грн., 4 квартал 2012 року у сумі 245 815 грн.

Виходячи з цього, в акті перевірки податковий орган дійшов висновку, що враховуючи те, що завод «Продмаш» послуги з придбання електроенергії від Північного РЕМ ВАТ «Одесаобленерго» використовує у власній виробничій діяльності не у повному обсязі, а частково електроенергія йшла на потреби інших суб'єктів господарювання, орендаторів, позивачем безпідставно завищено витрати у загальній сумі 1 208 375 грн.

З таким висновком податкового органу суд першої інстанції правильно не погодився з огляду на наступне.

В ході судового розгляду встановлено, що одним з видів господарської діяльності позивача за КВЕД-2010, зазначених в його довідці з ЄДРПОУ, є 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Вказана господарська діяльність здійснюється позивачем відповідно до укладених згідно норм статей 284, 286, 291 ГК України договорів з орендарями. Зразок такого договору і відповідного акту, що були предметом перевірки, наявний в матеріалах справи.

За правилами ст. 286 ГК України в усіх договорах наведено орендну плату, тобто фіксований платіж, який орендар сплачує позивачу - орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Отже, позаяк орендар самостійно не укладає договори на споживання комунальних послуг, а здійснює відшкодовування позивачу в частині понесених ним витрат на оплату комунальних послуг, то у договорах оренди обов'язково визначається порядок розрахунку вартості спожитих орендарем комунальних послуг та їх оплати (компенсації).

В ході судового розгляду було надано чинний договір про постачання електроенергії позивача з Північним РЕМ ПАТ «Одесаобленерго» від 30.04.2004 року за № 014300 та щомісячні двосторонні акти про обсяги спожитої електроенергії.

Згідно приписів п. 1.2 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 pоку №28, зі змінами і доповненнями (далі - Правила), орендодавець виступає в ролі основного споживача електроенергії, а орендар - субспоживача. При цьому споживача не позбавлено права відпускати енергію субспоживачам.

Відповідно до положень Правил, якщо орендодавцем не надано орендарям повноважень щодо укладення останніми відповідних договорів з постачальником електричної енергії, за передану та поставлену орендарю електричну енергію має розраховуватись орендодавець, як безпосередній власник електроустановок, які здаються в оренду. Діяльність орендодавця по передачі частини отриманої електроенергії орендарям не вимагає отримання ліцензії.

В ході судового розгляду встановлено, що оскільки позивач згідно з договорами оренди отримував від орендарів відшкодування витрат на оплату спожитих комунальних послуг, включно електроенергії, та на утримання приміщень, то при обчисленні об'єкта оподаткування він обліковував суми отриманої компенсації у складі доходу на підставі норми п.п. 135.5.14 ПК України, а суму коштів, сплачених постачальнику електроенергії Північному РЕМ ПАТ «Одесаобленерго» - у складі інших витрат операційної діяльності, пов'язаних з господарською діяльністю за нормою п.п. «в» п 138.10.4 ПК України. Підтвердженням витрат за нормою п. 138.2 ПК України є первинні документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку - двосторонні акти про обсяги спожитої електроенергії.

Сума коштів, сплачених Північному РЕМ ПАТ «Одесаобленерго», відображалась у рядку 06.4.39 «Інші витрати господарської діяльності, до яких розділом III Податкового кодексу України прямо не встановлено обмежень щодо віднесення до складу витрат» додатка IB до Податкової декларації з податку на прибуток і у складі підсумкової суми за таким додатком переносилось до рядка 06.4 Декларації. Натомість, в акті перевірки помилково вказано рядок 05.1 Декларації «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)».

Водночас, в четвертому рядку знизу аркуша 21 акту перевірки зазначено, що позивачем задекларовано в податкових деклараціях з податку на прибуток за друге півріччя 2011 року та 2012 року інші витрати господарської діяльності - 6 931 622 грн. Втім, жодного первинного документу для перевірки цієї суми, як і будь-яких інших сум відповідач не вимагав і не досліджував. Разом з тим, з доказів, наданих суду позивачем, вбачається, що позивач дійсно декларував в другому півріччі 2011 року в складі витрат за рядком 06.5.37 та 2012 року в складі витрат за рядком 06.4.39 (назва рядків за визначенням п.138.12.2 ПК України: інші витрати господарської діяльності), до яких цим розділом прямо не встановлено обмежень щодо віднесення до складу витрат, відповідно 2375925 грн. + 4555697 грн. = 6931622 грн. Саме ця сума - 6931622 грн. і є обсягом відшкодованих позивачу витрат на оплату споживану орендарями електроенергії Північному РЕМ ПАТ «Одесаобленерго».

В підтвердження вказаних обставин позивачем надано копії всіх актів надання орендних послуг позивачем з усіма його орендарями в другому півріччі 2011 року та в 2013 року, а також зведена таблиця сум за цими додатками на проміжні суми 2375925 грн. та 4555697 грн. та загальну суму 6931622 грн.

Як вбачається, з розгорнутої аналітичної таблиці розподілу витрат заводу «Продмаш» на електричні потреби за друге півріччя 2011 року - 2012 року, у ній помісячно наведено: в третьому стовпці - інші витрати господарської діяльності, до яких цим розділом прямо не встановлено обмежень щодо віднесення до складу витрат в загальній сумі 6931622,10 грн.; в четвертому стовпці (а) - витрати з ремонту електромереж, втрати тощо, які взагалі не включено позивачем до витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, але відшкодовані орендарями у загальній сумі 1040143,87 гри. В акті перевірки щодо цих витрат помилково зазначено, що їх включено до витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, та завищено загальну суму до 1 208 375 грн.; в четвертому стовпці (б) - інші суми, що маються в актах здачі-приймання орендний послуг, не пов'язані з електроенергетикою і за своєю економічною суттю не є витратами (безпосередньо вартість оренди тощо), загальним обсягом 671858,51 грн.; в другому та п'ятому стовпцях - загальна сума за актами здачі-приймання орендних послуг, що її включено до доходу позивача - 8643627,48 грн.

З висновком податкового органу стосовно того, що позивач неправомірно включав до собівартості (рядок 05.1 Декларацій) витрати з ремонту електромереж та втрати електричної енергії, яку фактично споживали інші суб'єкти господарювання - орендатори, погодитись не можна, з огляду на те, що з наявних в матеріалах справи усіх копій актів надання орендних послуг позивачем його орендарям в другому півріччі 2011 року та в 2012 році вбачається, що у жодному із них не зазначено витрати з ремонту електромереж. У разі якщо б такі витрати мали місце позивач повинен був складати акти приймання-здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих об'єктів за формою ОЗ-2, а відповідач відобразити дану обставину в акті.

Отже суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позивачем правомірно включено до складу інших витрат операційної діяльності, пов'язаних з господарською діяльністю, витрати на оплату Північному РЕМ ПАТ «Одесаобленерго» споживаної орендарями електроенергії.

Згідно п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

За змістом п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

На підставі з п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Правила ведення податкового обліку встановлюються виключно ст.11 3акону України 28.12.1994р. № 334/94-ВР, якими не встановлено жодних вимог щодо видів та форм документів які мають підтверджувати валові витрати підприємства. Навпаки, цей закон у якості таких підтверджуючих документів вказує як «розрахункові», «платіжні», так і «інші документі». Тобто, за своїм змістом, вказані норми закону не дозволяють включати витрати підприємства у валові тільки у тому разі, якщо ці витрати взагалі не підтверджені будь-яким документом - ані розрахунковим, ані платіжним, ані іншим документом.

В ході судового розгляду встановлено, що у підтвердження правомірності віднесення позивачем до складу витрат суми вартості отриманих від ТОВ «Індепендент Груп» товарів у 3, 4 кварталах 2012 року у розмірі 53 875 грн. та до складу інших витрат операційної діяльності, пов'язаних з господарською діяльністю, витрати на оплату Північному РЕМ ПАТ «Одесаобленерго» споживаної орендарями електроенергії у 3, 4 кварталах 2011 року та 1-4 кварталах 2012 року у загальному розмірі 1 208 375 грн. позивачем були надані усі необхідні, належним чином оформленні первинні документи, що в свою чергу свідчить про безпідставність висновку податкового органу про заниження позивачем податку на прибуток на загальну суму 272 959 грн.

За правилами до п.198.2 ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

У відповідності до абз.1 п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

За змістом п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

На підставі п.201.1 ст.201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Згідно п. 201.4 ст.201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

У відповідності до п.201.6 ст.201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

На підставі п.201.10 ст.201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Для встановлення факту вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, зокрема, з метою ухилення від сплати податків, необхідно встановити необґрунтованість отриманої платником податків податкової вигоди, наприклад, внаслідок її виникнення не у зв'язку із здійсненням реальної підприємницької або іншої економічної діяльності.

Зобов'язання за договорами поставки товарів між заводом «Продмаш» та ТОВ «Індепендент Груп» виконані сторонами у повному обсязі, що підтверджується належним чином оформленими первинними документами.

Отже, доводи податкового органу щодо фіктивності підприємницької діяльності, безтоварності господарських операцій, направленості заводу «Продмаш» або ТОВ «Індепендент Груп» на ухилення від сплати податків, а у зв'язку з цим і нікчемності угод, укладених позивачем з вказаними підприємствами, не приймаються як не підтверджені належними та допустимими доказами, і повністю спростовуються матеріалами справи.

Позивач сформував податковий кредит за рахунок взаємовідносин із ТОВ «Індепендент Груп» з урахуванням положень ст. 198 Податкового кодексу України, який містить заборону включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджених податковими накладними.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що завод «Продмаш» сплатив в ціні товару, зокрема суму податку на додану вартість, отримав податкові накладні від підприємства, що значилося в Єдиному реєстрі підприємств та платників податку на додану вартість.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги Одеського ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємства з колективною власністю заводу «Продмаш» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року у справі № 815/4460/14 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення судового рішення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і підписання рішення суду - 09 лютого 2015 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян