Справа № 490/1515/14-а
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2015 р.м.ОдесаСправа № 490/1515/14-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Подзігун Г.В.
Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

судді - Яковлева Ю.В.,

судді - Жука С.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє за довіреністю від ОСОБА_2 на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2014 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про захист права на пенсійне забезпечення, -

В С Т А Н О В И Л А:

05.02.2014р. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про захист права на пенсійне забезпечення. Обґрунтовуючи вимоги, позивач послалася на те, що є громадянкою України, але у січні 2001 року виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль. Звернулася до відповідача з заявою про поновлення та виплату їй пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування". Відповідач відмовив в призначенні пенсії, посилаючись на вищезазначений Закон України, у зв'язку із відсутністю міжнародного договору між Україною та Ізраїлем та на відсутність підстав для поновлення раніше призначеної пенсії. Відмову ПФУ позивач вважає безпідставною. На підставі викладеного позивач просила зобов'язати управління ПФУ виплатити пенсію за віком з 20.07.2000р.

Відповідач заперечував проти позову, посилаючись на те, що позивачем особисто не надано всіх необхідних для призначення пенсії документів, як того вимагає Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". На підставі викладеного просив у позові відмовити.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначену постанову скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 197 КАС України, у зв'язку із відсутністю клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.

Позивач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, що підтверджується даними закордонного паспорту та посвідченням НОМЕР_1 (а.с. 8-9).

У січні 2001 року позивач виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю.

03.12.2013р. ОСОБА_2 звернулась до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії за віком (а.с. 28-30).

02.01.2014р. листом № 214-0-01 управління ПФУ відмовило позивачу у поновленні виплати пенсії, посилаючись відсутність документів, які ОСОБА_2 мала надати до заяви відповідно до п.п.15,16,29 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ 25.11.2005р. № 22-1. Управління ПФУ також повідомило пенсіонера, що Верховною Радою України закони, які регламентують виплату пенсії пенсіонерам, що постійно проживають у державах, з якими Україна не уклала договору про виплату пенсії, не приведені у відповідність до рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. № 25-рп/2009 та Конституції України, в зв'язку з чим пенсійний орган має діяти відповідно до Порядку № 22-1, який не передбачає поновлення виплати пенсії позивачу(а.с. 33-34).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та її представник у встановленому законом порядку до територіального пенсійного органу не звертались.

Судова колегія не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції на підставі наступного.

Згідно ст.ст.1,3 Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою цінністю. Утвердження і забезпечення прав та свобод людини є головним обов'язком держави.

Право на соціальний захист віднесене до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості (ст.46). Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Згідно ст.ст.49,51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого дана Верховною Радою України. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за 6 місяців наперед перед виїздом.

ОСОБА_2, в зв'язку із наявністю в неї права, отримувала з 1999р. пенсію на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення". З січня 2001р. виплата раніше призначеної пенсії була припинена в зв'язку із виїздом позивача за кордон на постійне проживання.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-пр/2009 визнані, такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", якими передбачено, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується у тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого дано Верховною Радою України. Зокрема, у мотивувальній частині рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Згідно п.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правлення Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. № 22-1 (далі - Порядок № 22-1) заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Пункт 5 Порядку № 22-1, в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних взаємовідносин, встановлює, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Аналіз наведеного дає підстав для висновку, що положення Порядку № 22-1 не виключають можливості подачі заяви про поновлення виплати пенсії поштою, проте днем звернення за пенсією вважається день прийняття такої заяви пенсійним органом.

Тому, відсутність у позивача представника, який мав звернутися до пенсійного органу із заявою про відновлення виплати пенсії, або неможливість для пенсіонера з'явитися особисто для подачі заяви про відновлення виплати пенсії не повинно сприйматися пенсійним органом, як неналежне звернення позивача до управління ПФУ.

Представник позивача із повноваженнями представляти інтереси ОСОБА_2 у усіх підприємствах, установа чи організаціях з'явилась лише 22.05.2014р., що підтверджується нотаріально посвідченою довіреністю. Позивач постійно проживає в м.Хайфа, Ізраїль, та за станом здоров'я не може виїхати за межи країни, що підтверджується змістом адміністративного позову.

Зазначені обставини змусили позивача звернутися до територіального пенсійного органу шляхом направлення заяви поштою, яка отримана відповідачем 19.12.2013р. за № 214-0-01 (а.с.28-30).

Доводи суду першої інстанції, що заява позивача про відновлення виплати пенсії ані за формою, ані за змістом не відповідає формі, визначеної у п.37 Порядку 22-1, не відповідає дійсності.

Так, у заяві міститься інформація про постійне місце проживання та вимога про поновлення виплати пенсії.

До заяви, як цього вимагає п.п.16,29 Порядку № 22-1, позивач надала копію закордонного паспорту, який підтверджує її громадянство України та постійне її проживання в Ізраїлі, місце та дату народження, а також копію пенсійного посвідчення, який підтверджує призначення та отримання пенсії позивачем за віком з 1999р. у Центральному районі м.Миколаєва.

У позивача відсутні будь-які підстави, які б впливали на зміну розміру пенсії позивача, зокрема зміна страхового стажу, оскільки позивач з 01.01.2001р. проживає за межами України. Тому намагання пенсійного органу витребувати у позивача документи, визначені в п.15 Порядку № 22-1, є неспроможніми.

Судова колегія наголошує, що в разі недостатності наданих до заяви документів, пенсійний орган мав вимагати надання додаткових документів, як це передбачено п.п.36,38 Порядку № 22-1

Проте, відповідач усунувся він виконання покладених на нього обов'язків, формально відмовивши ОСОБА_2 в поновленні виплати пенсії. Посилання у відповіді на відсутність всіх необхідних документів для відновлення пенсії не містить конкретизації та переліку та є надмірним, оскільки, як встановлено раніше, необхідна частина документів була надана позивачем до заяви.

До того ж, відмова у призначенні пенсії, яка міститься у відповіді від 02.01.2014р. № 214-0-01, ґрунтується не стільки на відсутності документів, скільки на неприведенні Верховною Радою України пенсійного законодавства у відповідності до рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. № 25-рп/2009 та Конституції України.

Аналогічну відповідь управління ПФУ 05.09.2014р. отримала представник позивача ОСОБА_1 після звернення 19.08.2014р. із повторною заявою про відновлення виплати пенсії ОСОБА_2, що підтверджується листом № 155-Л-01 (а.с.45-46).

Відмова управління ПФУ поновити виплату ОСОБА_2 пенсії за віком, порушує її право на забезпечення у старості, право на соціальний захист, яке підлягає захисту шляхом зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що поновлення порушених прав позивача може бути здійснено не раніше часу звернення до пенсійного органу за призначенням пенсії.

Так, відповідно до ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії проводиться за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідно до п.5 Порядку 22-1 днем звернення вважається дата прийняття заяви пенсійним органом, тобто 19.12.2013р., про що зазначалось раніше.

Тому порушене право позивача на отримання пенсії за віком підлягає захисту саме з 19.12.2013р.

Невірна правова оцінка судом першої інстанції обставин по справі та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права призвело до ухвалення помилкового судового рішення.

Позовні вимоги що стягнення компенсації за втрату доходів через неотримання пенсії, починаючи з 20.07.2000р. задоволенню не підлягають, оскільки є незаконними та необґрунтованими.

Так, положення п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", якими передбачено, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується у тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого дано Верховною Радою України визнані неконституційними з 07.10.2009р., тобто з часу прийняття Конституційним Судом України рішення №25-пр/2009.

Як встановлено в ході апеляційного розгляду, вперше за призначенням пенсії позивач звернулась 19.12.2013р., з якого і підлягають задоволенню вимоги про відновлення виплати пенсії.

Виплата будь-якої компенсації за недоотриману пенсію за відсутності звернення до пенсійного органу про призначення (поновлення) пенсії не передбачена діючим законодавством про пенсійне забезпечення.

Зазначені позовні вимоги залишились поза увагою суду першої інстанції, який не надав їм правової оцінки.

Відповідно до ст. 202 КАС України, судова колегія скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 195,197,198,202,205,207,254 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє за довіреністю від ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2014 року - скасувати.

Прийняти нову постанову про часткове задоволення позову ОСОБА_2.

Визнати протиправною відмову управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_2 з 19.12.2013р.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 19 грудня 2013 року.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням апеляційної інстанції

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: Ю.В. Яковлев

Суддя С.І. Жук