Справа № 755/30208/14-а
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Глущенко Я.Б.,
суддів Пилипенко О.Є., Романчук О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо невидачі йому вкладки до посвідчення інваліда війни 2 групи на право користування пільгами та зобов`язати видати таку вкладку. Також, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2014 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду без змін, з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не має права на отримання бланк-вкладки до посвідчення інваліда війни, оскільки не належить до учасників бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941 - 1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Колегією суддів установлено, що ОСОБА_1 , 1927 р.н., є інвалідом ІІ групи внаслідок поранення та контузії, що пов`язані із захистом Батьківщини, і має право на пільги, встановлені законодавством України для інвалідів війни, що підтверджується довідкою МСЕК сер. КИЕ-1 №027389 від 06.01.1998 та посвідченням сер. Є № НОМЕР_1 від 01.10.2010.

Також, у матеріалах справи наявна копія посвідчення, видана позивачу Харківським районним військовим комісаріатом м. Києва 06.10.1992, сер. И №395055 про те, що він має право на пільги і переваги, встановлені законодавством СРСР і союзних республік для учасників Великої Вітчизняної війни, в якому міститься запис про те, що позивач є учасником бойових дій.

Положеннями частини 6 статті 12 та частини 6 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції, чинній на час спірних правовідносин, передбачено, що учасникам бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941 - 1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією, а також інвалідам війни II і III груп з числа таких учасників, яким виповнилося 85 років і більше, надаються пільги, передбачені статтею 13 цього Закону для інвалідів війни I групи.

Зважаючи на приведену норму, позивач звертався до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації з вимогою видати йому бланк-вкладку до посвідчення інваліда війни про те, що він має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни інвалідів війни І групи.

Однак, листом від 03.09.2014 №37/09-7192 позивачу відмовлено у видачі такого посвідчення, оскільки за наслідками розгляду наданих позивачем документів та документів, отриманих на запити відповідача, не підтвердилась участь позивача у бойових діях в період Великої Вітчизняної війни 1941 - 1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією.

Не погоджуючись із даною відмовою, позивач звернувся у суд.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, судова колегія зважає на наступне.

Статтею 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни передбачені Положенням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302.

Пунктом 2 цього Положення визначено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Згідно пункту 7 цього Положення в редакції, чинній на час спірних правовідносин, «Посвідчення учасника бойових дій» видаються органами Міноборони, МВС, ДСНС, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, ДПтС, Управління державної охорони, ДПС, Адміністрації Державної прикордонної служби, Держспецзв`язку, а також Держспецтрансслужбою за місцем реєстрації ветерана. А «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Пунктом 7-2 Положення також передбачено, що учасникам бойових дій, інвалідам війни II і III групи з числа учасників бойових дій у період Великої Вітчизняної війни 1941 - 1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією, яким виповнилося 85 років і більше, працівниками відповідних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій з питань соціального захисту населення за місцем проживання громадянина на правій внутрішній стороні посвідчення вклеюється новий бланк-вкладка, яка завіряється відповідно до пункту 8 цього Положення.

Враховуючи приписи частини 6 статті 12 та частини 6 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та вказаного Положення, бланк-вкладка, яку прагне отримати позивач, видається учасникам бойових дій та інвалідам війни ІІ і ІІІ групи з числа цих учасників, які приймали участь у бойових діях в період Великої Вітчизняної війни 1941 - 1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією.

Згідно статті 5 зазначеного Закону учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Виключний перелік осіб, які належать до учасників бойових дій, визначений статтею 6 цього Закону. Так, учасниками бойових дій визнаються, зокрема, військовослужбовці, які проходили службу у військових підрозділах, частинах, штабах і установах, що входили до складу діючої армії в період громадянської та Великої Вітчизняної воєн, під час інших бойових операцій по захисту Батьківщини, партизани і підпільники громадянської та Великої Вітчизняної воєн.

Аналіз положень приведеної норми свідчить про те, що до учасників бойових дій відносяться як військовослужбовці, які входили до складу діючої армії в період Великої Вітчизняної війни, так і ті, що виконували інші бойові операції по захисту Батьківщини.

З огляду на те, що правила частини 6 статті 12 та частини 6 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюють свою дію не на всіх учасників бойових дій, а лише на їх визначну групу, для правильного вирішення справи підлягає встановленню факт участі позивача як військовослужбовця у бойових діях в складі діючою армії у період Великої Вітчизняної війни 1941 - 1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією.

Досліджуючи матеріали справи, судом установлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Радянській Армії в період з 25.12.1944 по 04.11.1955., що підтверджується його військовим квитком та випискою із послужного списку, копії яких наявні в матеріалах справи.

Довідкою Центрального архіву Міністерства оборони Російської Федерації, копія якої наявна в матеріалах справи, підтверджується участь позивача в бойових діях при виконанні особливо важливого завдання з прикриття виборчих дільниць, ліквідації банд-формувань та укріпленні радянських органів у Рівненській області в період з 15.01.1946 по 14.04.1946. Тобто, в період, який не відноситься до Великої Вітчизняної війни 1941 - 1945 років.

Інших доказів участі позивача в бойових діях матеріали справи не містять.

Разом з тим, з листа Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві адміністрації вбачається, що відповідачем при вирішенні вимог позивача щодо видачі йому бланка-вкладки досліджувався наказ Головного управління МВС України в Київській області від 12.09.1997 №104/ОС про підтвердження участі позивача в бойових діях саме в період з 15.01.1946 по 14.04.1946.

Також, на запити відповідача про підтвердження участі позивача в бойових діях в період Великої Вітчизняної війни 1941 - 1945 років від Дарницького та Дніпровського РВК м. Києва, а також Іванківського РВК Київської області (яким призивався на службу позивач у 1944 році) відповідної підтверджуючої інформації не надійшло.

Окрім того, як повідомляв відповідач позивача, на запит першого від 30.12.2013 №37/09-11861 до Меморіального комплексу «Національний музей історії Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років» отримана відповідь про те, що серед переданих до музею матеріалів Іванківського РВК жодних документів, які б підтверджували факт участі позивача в бойових діях в період Великої Вітчизняної війни не знайдено.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що позивач не відноситься до категорії осіб, щодо яких законодавцем встановлено підвищення соціального захисту, передбачене частиною 6 статті 12 та частиною 6 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Відтак, відсутні законні підстави для видачі йому бланка-вкладки до відповідного посвідчення, передбаченого Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення без задоволення позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, а тому скарга задоволенню не підлягає, а постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 183-2, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяО.М. Романчук

.

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Романчук О.М