Справа № 810/7109/14
Суддя: Волков А.С.
Дата ухвалення: 2015-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 січня 2015 року 810/7109/14

Київський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий - суддя Волков А.С.,

фіксування судового засідання технічними засобами та ведення журналу забезпечував секретар судового засідання Сюр В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення незаконно одержаної допомоги по безробіттю,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся Київський міський центр зайнятості з позовом до ОСОБА_1 про стягнення незаконно одержаної допомоги по безробіттю в сумі 15481,90 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач, маючи статус безробітного, виконував роботи на підставі цивільно-правового договору за винагороду, і, таким чином, незаконно отримував допомогу по безробіттю. Оскільки відповідач відмовився добровільно повернути незаконно одержані кошти допомоги, позивач звернувся до суду з позовом про їх стягнення. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і просив суд позов задовольнити.

Відповідач позову не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що перебуваючи на обліку в центрі зайнятості, уклав цивільно-правовий договір про надання послуг, але фактично ніяких робіт не виконував і не одержував грошової винагороди (доходу), адже розумів, що це є незаконним. Позивач стверджував, що роботи він фактично виконав вже після зняття з обліку в органі зайнятості населення в якості безробітного, цей факт підтверджується документально. Дохід він також одержував вже після зняття з обліку. Таким чином, на думку позивача, він не порушував вимог закону і на законних підставах одержував допомогу по безробіттю. У судовому засіданні відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши представника позивача і відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як убачається з матеріалів справи, у серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Київського міського центру зайнятості із заявою про надання йому статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю, в якій зазначив, що не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, не є суб'єктом підприємницької діяльності, не отримує будь-якої допомоги, передбаченої законодавством.

Згідно з наказом Київського міського центру зайнятості від 20.08.2013 № НТ130820 ОСОБА_1 надано статус безробітного, а згідно з наказом від 27.08.2013 №НТ130715 - призначено допомогу по безробіттю і розпочато її виплату з 26.08.2013.

11 листопада 2013 року ОСОБА_1 був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця. У зв'язку з цим на підставі наказу Київського міського центру зайнятості від 14.11.2013 №НТ131114 ОСОБА_1 виплачено одноразово допомогу по безробіттю для організації безробітними підприємницької діяльності та припинено виплату щомісячної допомоги по безробіттю у зв'язку із закінченням строку виплати відповідно до п.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

У липні 2014 року посадовою особою Київського міського центру зайнятості проведено розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» (Акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 03.06.2014 №640).

Перевіркою встановлено, що ОСОБА_1, перебуваючи на обліку в якості безробітнього, виконував роботи на підставі Договору про надання послуг №27092013 від 27.09.2013 року та Додаткової угоди №1, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Ноублз».

У листопаді 2013 ркоу ОСОБА_1 отримав винагороду за виконані роботи, що перелічені в Акті-прийому виконаних робіт ( наданих послуг) від 28.11.2013 року .

Під час судового розгляду ОСОБА_1 не заперечував того факту, що уклав з ТОВ «Ноубулз» Договір про надання послуг від 27.09.2013 №27092013, але вказував, що фактично жодних робіт не виконував і не одержував винагороду у період, коли перебував на обліку в якості безробітного. Роботи за цим договором були виконані відповідачем 28.11.2014 року, а винагорода одержана ним 11.12.2014.

Суд встановив, що Договір про надання послуг від 27.09.2013 (з урахуванням додаткової угоди № 1 від 27.09.2013) має консенсуальний характер, тобто є таким, що укладений з моменту його підписання сторонами. Водночас, умовами договору передбачено, що виплата ОСОБА_1 винагороди можлива лише після його державної реєстрації в якості фізичної особи-підприємця.

Суд на підставі акту прийому-передачі виконаних робіт від 28.11.2013 встановив, що фактично роботи були виконані ОСОБА_1 лише 28.11.2013, вартість робіт визначено в сторонами у сумі 5000,00 грн.

Згідно з платіжним дорученням від 11.12.2013 № 35 ТОВ «Ноубулз» перерахувало у безготівковій формі на рахунок відповідача кошти за виконані роботи у сумі 5000,00 грн.

Жодних даних про виплату відповідачу доходу у період перебування на обліку в якості безробітного, окрім коштів допомоги по безробіттю, позивач суду не представив і не надав відповідних доказів.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Правові, економічні та організаційні основи зайнятості населення України і його захисту від безробіття, засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються законами України від 05.07.2012 № 5067-VI "Про зайнятість населення" та від 02.03.2000 № 1533-III "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Відповідно до пункту 7 статті 1 Законом України від 05.07.2012 № 5067-VI "Про зайнятість населення" зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім'ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб'єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.

Частиною першою статті 4 вказаного Закону визначено, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

В силу статті 43 Закону України від 05.07.2012 № 5067-VI "Про зайнятість населення" статусу безробітного може набути, зокрема, особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Таким чином, із системного аналізу статей 1, 4, 43 Закону України від 05.07.2012 № 5067-VI «Про зайнятість населення» вбачається, що стан зайнятості виникає за наявності двох умов: виконання особою певної праці та одержання доходу (заробітної плати). При цьому, відсутність такої складової як дохід, навіть за виконання особою певної роботи, очевидно свідчить про те, що особа не належить до зайнятого населення.

Саме тому відповідно до статті 7 Закону України від 02.03.2000 №1533-III «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» одними з видів соціального забезпечення безробітних за цим Законом є, зокрема: виплата допомоги по безробіттю, у тому числі й одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності.

Так, відповідно до п.7.1. ст. 7 Порядку надання допомоги по безробіттю , у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України, безробітним, яким виповнилося 18 років та які не можуть бути працевлаштовані за сприяння служби зайнятості протягом одного місяця у зв'язку з відсутністю на ринку праці підходящої роботи, за їх бажанням допомога по безробіттю може виплачуватися одноразово для організації безробітними підприємницької діяльності.

Статтею 44 Закону України від 05.07.2012 № 5067-VI "Про зайнятість населення" передбачено, що зареєстровані безробітні зобов'язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій статті 45 цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України від 02.03.2000 № 1533-III "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У справі, що розглядалась, суд встановив, що з боку відповідача відсутній факт порушення вимог Закону України «Про зайнятість населення», який би призвів до незаконної виплати допомоги по безробіттю.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Відповідач не надав суду доказів понесення судових витрат, таким чином, судові витрати присудженню з державного бюджету на його користь не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Волков А.С.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 20 січня 2015 р.