Справа № 2а-5240/12/1470
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 р.м.ОдесаСправа № 2а-5240/12/1470

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Романішина В.Л., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 січня 2013 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області та 3-ї особи Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, за участю прокуратури м.Миколаєва про визнання дій протиправними та стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

12.10.2012р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ, ГУ Державної казначейської служби України у Миколаївській області та 3-ї особи УДАІ УМВС України в Миколаївській області про визнання незаконними дій відділу ДВС, пов'язаних з виконанням виконавчого провадження №31178622 та стягнення з Державного бюджету України через ГУ Державної казначейської служби України у Миколаївській області матеріальної шкоди у розмірі 7890,21 грн. та моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що через незаконні дії державного виконавця при виконанні виконавчого провадження №31178622 з виконання постанови ДАІ про накладення на нього штрафу та як наслідок затримання його особистого автотранспорту працівниками ДАІ і зберігання його на штрафмайданчику, ним були понесені значні матеріальні та моральні збитки для відновлення свого порушеного права на володіння і користування власним транспортним засобом.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 січня 2013 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 07.02.2013р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.01.2013р. та прийняти нову постанову, якою задовольнити усі його позовні вимоги.

Усі сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи, в судове засідання з невідомих причин не з'явилися.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, сповіщених належним чином про дату, час і місце судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

30.10.2011р. працівниками роти ДПС ДАІ Миколаївського МУ УМВС України в Миколаївській області відносно позивача ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення, на підставі якого винесено відповідну постанову ВЕ1 №95476 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладення штрафу у розмірі 510 грн.

16.11.2011р. за вих. №9/3-6559 ДАІ «нарочно» направило вказану вище постанову про стягнення з ОСОБА_1 штрафу до Заводського ВДВС для її примусового виконання, яка, в свою чергу, була отримана відділом ДВС 21.11.2011 року, про що свідчить відбиток печатки на супровідному листі (а.с.84).

Разом з тим, державним виконавцем Кирильченко Д.В. було отримано цю постанову ВЕ1 №217546 з канцелярії ВДВС лише 13.02.2012 року, про що свідчить відбиток штемпелю на заяві ВДАІ про примусове виконання постанови від 30.10.2011р. (а.с.46).

14.02.2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №31178622 та надано ОСОБА_1 строк до 20.02.2012р. добровільно сплатити штраф. Копія даної постанови 17.02.2012р. була направлена по пошті на адресу позивача рекомендованою кореспонденцією.

29.02.2012 року державним виконавцем в рамках примусового виконання цього виконавчого провадження було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, яка по пошті була направлена на адресу позивача 05.03.2012 року рекомендованою кореспонденцією.

12.03.2012 року державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника, яка 13.03.2012р. по пошті була направлена для виконання відповідним органам, а також на адресу позивача рекомендованою кореспонденцією.

11.04.2012 року позивач, керуючи своїм транспортним засобом «ГАЗ 31105» д.н. НОМЕР_1 та рухаючись по автодорозі «Харків-Сімферополь», був зупинений працівниками ДПС, які, здійснивши огляд автомобіля, на підставі постанови Заводського ВДВС від 12.03.2012р., тимчасово вилучили його та відтранспортували на штрафмайданчик УДАІ ГУ МВС України в АРК.

12.04.2012 року державним виконавцем, на підставі заяви ОСОБА_1 від 12.04.2012р. та постанови Заводського районного суду м.Миколаєва від 26.12.2011р., винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №31178622 та припинення чинності арешту майна боржника.

В подальшому, т.б. 13.04.2012 року, на підставі вказаної вище постанови державного виконавця від 12.04.2012р., Управлінням ДАІ ГУ МВС України в АРК вказаний вище вилучений 11.04.2012р. транспортний засіб було повернуто позивачу.

Не погоджуючись з такими діями відділу ДВС позивач оскаржив їх до суду.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених до Заводського ВДВС позовних вимог, а також з того, що державний виконавець діяв в межах встановлених законодавством України повноважень, а тому, відсутня його вина щодо понесених позивачем збитків.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відповідно до змісту вимог ст.ст.2,3,17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу (яка входить до системи органів Міністерства юстиції України) і здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Як слідує з положень ч.2 ст.17 вказаного вище Закону, державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у виконавчому документі повинні бути зазначені: 1) назва документа, дата видачі та найменування органу, посадової особи, що видали документ; 2) дата і номер рішення, за яким видано виконавчий документ; 3) найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника за його наявності (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за його наявності (для фізичних осіб - платників податків), а також інші відомості, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, такі як дата і місце народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання чинності рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання. Виконавчий документ має бути підписаний уповноваженою посадовою особою і скріплений печаткою.

Як вбачається з матеріалів справи, типова постанова інспектора роти ДПС ВДАІ ММУ УМВС України в Миколаївській області ВЕ1 №95476 від 30.10.2011 року про притягнення позивача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення штрафу в цілому відповідає вимогам, пред'явленим до виконавчого документу, передбаченим ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно із ст.19 вказаного Закону, державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст.17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. При цьому, у заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач вправі зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, місцезнаходження його майна тощо), а також шляхи отримання ним коштів, стягнутих з боржника. Також, у заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження.

Крім того, положеннями ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом 3-х місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. При чому, строки, зазначені у ч.1 цієї статті, встановлюються для: 1) виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення; 3) інших виконавчих документів з наступного дня після набрання ними юридичної сили, якщо інше не передбачено законом.

Як вбачається зі змісту приписів ст.25 цього ж Закону, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Далі, державний виконавець протягом 3-х робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до 15-ти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Також, за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

При цьому, необхідно зазначити, що копія постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові, які, в свою чергу, можуть її оскаржити у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (ч.ч.5,6 ст.25).

У відповідності до ч.1 ст.27 даного Закону, у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч.2 статті 25 цього ж Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення, державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Крім того, слід зазначити, що ст.30 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із ст.49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із ст.47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із ст.48 цього Закону. До того ж, державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом 6-ти місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Як встановлено по справі судами обох інстанцій, органами ДАІ вищевказаний виконавчий документ (т.б. постанову від 30.10.2011р.) було пред'явлено до примусового виконання Заводському ВДВС 21.11.2011 року, але державним виконавцем Кирильченко Д.В. фактично було його отримано з канцелярії ВДВС лише 13.02.2012 року і вже 14.02.2012 року, останнім було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №31178622 та надано боржнику (т.б. позивачу) строк до 20.02.2012р. добровільно сплатити штраф.

У відповідно до ч.1 ст.31 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до ст.47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як видно з матеріалів справи, копія вказаної постанови від 14.02.2012р. про відкриття виконавчого провадження 17.02.2012р. була направлена державним виконавцем по пошті на адресу позивача (54055, АДРЕСА_1) рекомендованою кореспонденцією.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та поштового повідомлення (а.с.49), зазначений лист з копією цієї постанови повернувся на адресу ВДВС з відміткою поштового відділення про те, що «адресат не проживає за адресою».

Далі, як встановлено судовою колегією, 29.02.2012 року державним виконавцем в рамках примусового виконання цього виконавчого провадження було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а 12.03.2012 року винесено постанову про розшук майна боржника, які, в свою чергу, теж були направлені по пошті рекомендованою кореспонденцією на зазначену вище адресу позивача 05.03.2012р. і 13.03.2012р. відповідно.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та наявних в них поштових повідомлень (а.с.55,57), зазначені листи з копіями цих постанов також повернулися на адресу ВДВС з аналогічною відміткою поштового відділення про те, що «адресат не проживає за адресою».

Таким чином, усі вказані вище постанови державного виконавця позивач своєчасно фактично так і не отримав.

Але, таке стало можливим виключно у зв'язку з тим, що державним виконавцем копії даних постанов направлялися на адресу боржника ОСОБА_1: 54055, АДРЕСА_1, в той час, як фактичною адресою останнього є: 54055, АДРЕСА_2. Однак, при цьому, з пояснень представника ВДВС вбачається, що ця помилка в номері квартири відбулася виключно у зв'язку із тим, що у заяві ДАІ про примусове виконання постанови ВЕ1 №95476, ДАІ взагалі не було зазначено адреси боржника ОСОБА_1, а у виконавчому документі, тобто у цій постанові ВЕ1 №95476 адреса боржника в частині номеру квартири була написана інспектором ДПС власноручно та дуже нерозбірливо, т.б. було важко розібрати чи то квартира №100 чи №109.

В подальшому, як встановлено по справі та вже зазначалося вище, 11.04.2012 року позивач, керуючи своїм транспортним засобом «ГАЗ 31105» д.н. НОМЕР_1 та рухаючись по автодорозі «Харків-Сімферополь», був зупинений працівниками ДПС, які, здійснивши огляд автомобіля, на підставі постанови Заводського ВДВС від 12.03.2012р., тимчасово вилучили його та на евакуаторі відтранспортували на штрафмайданчик УДАІ ГУ МВС України в АРК.

Окрім того, апеляційним судом встановлено, що під час перебування постанови інспектора ДАІ про накладення штрафу на виконанні у відділі ДВС, тобто з 21.11.2011 року, цю постанову 26.12.2011 року було скасовано Заводським районним судом м.Миколаєва в зв'язку з недоведеністю вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного прваопорушення, що підтверджується наявною в матеріалах справи постановою від 26.12.2011р. по справі №2а-10732/2011 року (а.с.14).

Як вбачається зі змісту цієї постанови від 26.12.2011р., в судовому засіданні Заводського районного суду був присутній представник ДАІ, який заперечував проти позову ОСОБА_1 щодо скасування постанови інспектора ДАІ. Відділ же ДВС, в свою чергу, не був учасником цього судового процесу.

Таким чином, з зазначеного видно, що представник ДАІ ще 26.12.2011 року достовірно знав про прийняте районним судом рішення щодо скасування постанови інспектора ДАІ від 30.10.2011р., яка, в свою чергу, на той час (т.б. ще з 21.11.2011р.) вже знаходилася на виконанні в органах ДВС, але про даний факт Заводський районний суд м.Миколаєва не повідомив, а відділ ДВС про наявність такого рішення УДАІ повідомило лише у квітні 2012 року.

Тільки 12.04.2012 року повідомив відділ ДВС про вказану постанову місцевого суду і позивач ОСОБА_1, що підтверджується його власноручною заявою вх.№3516 (а.с.58), а відповідач, в свою чергу, одразу ж, т.б. в той же день (12.04.2012р.) виніс постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №31178622 та припинення чинності арешту майна боржника, на підставі якої, вже 13.04.2012р. Управління ДАІ ГУ МВС України в АРК повернула позивачу вилучений у нього 11.04.2012р. транспортний засіб.

Отже, на думку суду, саме з вини посадових осіб Відділу ДАІ ММУ УМВС України в Миколаївській області (т.б. фактично 3-ї особи по справі) та у зв'зку із відсутністю у Відділі ДВС на момент відкриття виконавчого провадження та арешту майна боржника зазначеної інформації про скасування постанови інспектора ДПС від 30.10.2011р. (т.б виконавчого документу) і стали можливі спірні виконавчі дії, які до речі, були вчинені державним виконавцем без грубих порушень приписів Закону України «Про виконавче провадження», що призвели до вилучення у позивача на 2 (дві) доби належного йому транспортного засобу.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи та оцінивши навні докази в їх сукупності, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що дії державного виконавця під час виконання виконавчого провадження ВП №31178622 були здійснені в межах та спосіб, визначений Законами України «Про виконавче провадження» та «Про державну виконавчу службу», а тому, відповідно, відсутній причинно-наслідковий зв'язок між цими діями відповідача (які до речі у позові не конкретизовані) та шкідливими наслідками у вигляді понесення позивачем матеріальних та моральних збитків, які, в свою чергу, за таких обставин не можуть бути стягнуті з Державного бюджету України.

До того ж, необхідно вказати й про те, що у відповідності до ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно ж до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції грубих порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 січня 2013 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: В.Л. Романішин

В.О. Скрипченко