Справа № 815/6098/14
Суддя: Гусев О. Г.
Дата ухвалення: 2015-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6098/14
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гусева О.Г.,

при секретарі судового засідання - Селімової О.В.,

за участю: позивач - не з'явився,

представника відповідача - Білоконь Н.О.,

третьої особи - ОСОБА_2(представник позивача),

третя особа ОСОБА_3 - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області, за участю третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_2 про зобов'язання зареєструвати особу за місцем проживання, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за участю третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_2 про зобов'язання зареєструвати особу за місцем проживання, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги наступними доводами.

Як зазначає позивач, 03.09.2014 року він звернувся до Овідіопольського РС ГУДМС України в Одеській області із заявою про реєстрацію ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання.

Овідіопольський РС ГУДМС України в Одеській області надав відповідь №36/2377 09.09.2014 року якою було відмовлено в реєстрації сина позивача - ОСОБА_5 за місцем проживання позивача. Підставою для відмови стали заперечення власника житла щодо реєстрації, а також наявність судового спору щодо цього житлового приміщення.

Позивач, зазначає, що Овідіопольським РС ГУДМС України в Одеській області безпідставно та необґрунтовано відмовлено у реєстрації місця проживання ОСОБА_5, оскільки відповідно до ч.1 ст. 161 ЖК України, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей письмової згоди власника будинку не потрібно.

В ході розгляду справи представник позивача - третя особа ОСОБА_2, заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, з позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими, з підстав викладених повноважним представником відповідача у судових засіданнях, наголошуючи, зокрема, на правомірності відмови ОСОБА_4 щодо реєстрації його малолітнього сина.

Треті особи в судове засідання не з'явились. Про розгляд справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Суд, вислухавши представників позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, відповідно до відповіді на запит від 08.09.2014 року №1139, станом на 03.09.2014 року ОСОБА_4 зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1.

Разом з позивачем проживає дружина - ОСОБА_2 а також неповнолітній син - ОСОБА_5.

Бажаючи зареєструвати за місцем проживання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 звернувся до Овідіопольського районного сектору Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про реєстрацію ОСОБА_5 за місцем проживання, а саме за адресою - АДРЕСА_1, але отримав відмову, викладену у листі від 09.09.2014 року № 36/2377, яка обґрунтована тим, що були заперечення власника житла щодо реєстрації, а також наявність судового спору щодо цього житлового приміщення.

Згідно п.п. 20 п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України № 405/2011 від 06.04.2011 року «Питання Державної міграційної служби України» ДМС України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, веде відповідні реєстраційні обліки.

Відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження, врегульовані Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV (далі - Закон № 1382).

Відповідно до ст. 161 Житлового кодексу України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Згідно ч. 2, 4 ст. 156 Житлового кодексу України за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Відповідно до матеріалів справи, а саме: договору дарування від 01.04.2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, являється ОСОБА_6.

В судовому засіданні ОСОБА_2 зазначила, що Овідіопольським районним судом Одеської області винесено рішення, яким визнано договір дарування недійсним, у зв'язку з чим, власником житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1, являється ОСОБА_7. Однак вказаного рішення суду не надано.

Згідно п.7 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» для реєстрації місця проживання особи, особа або її законний представник подає документи, що підтверджують право на проживання в житлі.

Судом встановлено, що позивач по справі не являється власником або наймачем будинку (жилого приміщення).

Представник позивача - ОСОБА_2 пояснила суду, що ОСОБА_4 проживає у вказаному будинку лише на підставі того, що він зареєстрований за вказаною адресою, інших документів на право проживання, користування вказаного будинку не надано.

Також, відповідно до Ухвали Овідіопольського районного суду по справі №509/2722/14-ц від 28.07.2014 року, на житловий будинок розташованого за адресою: АДРЕСА_1, накладено арешт.

Крім того, ухвалою Овідіопольського районного суду по справі №509/2277/14-ц від 28.05.2014 року відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову служба у справах дітей Овідіопольської районної держаної адміністрації Одеської області, про виселення громадян без надання іншого приміщення та зняття реєстрації.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при прийнятті рішення про відмову в проведенні реєстрації місця проживання ОСОБА_5, Овідіопольський РС ГУДМС України в Одеській області, діяв в межах повноважень та на підставі діючого законодавства, оскільки позивачем не надано жодних доказів про право власності, користування на вказаний житловий будинок, на який накладено арешт.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

В ході судового розгляду справи, позивач не надав доказів обґрунтованості своїх позовних вимог, у зв'язку з чим, адміністративний позов суд визнає таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 6-14, 17, 19, 70, 71, 86, 159-164 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області, за участю третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_2 про зобов'язання зареєструвати особу за місцем проживання.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання її повного тексту.

Суддя О.Г. Гусев

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області, за участю третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_2 про зобов'язання зареєструвати особу за місцем проживання.

06 лютого 2015 року.