Справа № 826/10492/14
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2015-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

26 січня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кобаля М.І.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

при секретарі: Пакіж О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Громадянина Камеруну ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Камеруну ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Камеруну ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - Відповідачі) у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.06.2014 року №307-14 та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2014 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши представника позивача, що прибув у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у березні 2014 року ОСОБА_1 (громадянин Камеруну) звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07 липня 2014 року позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Одеській області № 37 від 01.07.2014 року про те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту» останньому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених п. п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону, на підставі рішення ДМС України від 05.06.2014 р. № 307-14.

Вважаючи протиправним рішення Державної міграційної служби України № 307-14 від 05.06.2014 року щодо відмови громадянину Камеруну ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, останній звернувся з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, надав докази та обґрунтовані пояснення щодо правомірності оскаржуваного рішення, яким відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки умови передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у позивача відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Підставою для прийняття оскаржуваного рішення стало те, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Під час проведення перевірки стосовно встановлення особи позивача, працівниками Державної прикордонної служби України встановлено наступне.

З країни походження (Камеруну) позивач вибув 10.10.2009 року авіарейсом Дуала (Камерун) - Легос (Нігері) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). Державний кордон позивач перетинав легально, на підставі національного паспорту та студентської візи.

В лютому 2008 року позивача було заарештовано представниками діючої влади Камеруну як члена Партії соціальної програми за свободу та демократію за участь у мітингу в м. Дуала.

10.10.2009 року позивача було неофіційно звільнено за допомогою батька, після чого позивачеві необхідно було негайно виїхати з країни.

З приводу зазначеного, надана позивачем інформація має ряд розбіжностей, які дали підстави Державній міграційній службі України поставити під сумнів надані заявником пояснення.

Так, документ, який підтверджує громадянство позивача - національний паспорт громадянина Камеруну НОМЕР_1 виданий 21.10.2008 року, тоді як сам позивач стверджував, що з лютого 2008 року по 10.10.2009 рік він перебував у полоні.

Крім того, під час співбесіди з працівниками ДМС України іноземець вказав, що народився в м. Пенжа та постійно проживав у м. Дуала, поте як за інформацією, отриманою з національного паспорту позивача, останній народився в м. Пенжа та постійно проживав в м. Яунде.

Враховуючи проведений аналіз, відповідачем було здійснено висновок, що членський квиток партії містить ознаки фальсифікації та не може розглядатися в якості належного доказу по справі.

Крім того, виїзна віза для виїзду за кордон була отримана позивачем 26.12.2008 року, проте, останній стверджував, що на той момент був ув'язнений, а тому, зазначений факт правомірно поставлено під сумнів посадовими особами міграційної служби.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що позивач не був позбавлений можливості звернутись за захистом без зволікань в момент потрапляння на територію України, а саме: в 2009 році, якщо останній дійсно побоювався переслідувань в разі повернення до країни своєї громадянської належності.

Таким чином, громадянин Камеруну ОСОБА_1 не виконав свого обов'язку щодо звернення без зволікань до Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як це передбачено ч.2 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі по тексту - Закон № 3671) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із ч.1 статті 5 Закону № 3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до норм ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Положеннями частини 5 ст. 10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно вимог ст. 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку, що з інформації, наданої громадянином Камеруну ОСОБА_1, не вбачається підстав вважати, що останній переслідувався в Камеруні за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності, до певної соціальної групи, або політичних переконань.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 р. № 3 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Також, касаційною інстанцією звернуто увагу суддів, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Пленум Вищого адміністративного суду України, також звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

В даному випадку, з матеріалів особової справи позивача вбачається відсутність у останнього об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Таким чином, суд апеляційної інстанції проаналізувавши норми чинного законодавства України, враховуючи наявні у справі докази, приходить до висновку, що оскаржуване рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві є правомірним, а посадові особи відповідача діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Камеруну ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2014 року - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий - суддя М.І. Кобаль

судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова

.

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Епель О.В.

Карпушова О.В.