Справа № 815/4359/14
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 р. Справа № 815/4359/14

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Семенюк Г.В.
судді - Потапчук В.О.
судді - Жук С.І.
при секретаріПолянській А.М.

за участю сторін:

представник позивача - ОСОБА_5 (довіреність)

Генеральна прокуратура України та 3-я особа - ОСОБА_6 (довіреність)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Одеського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Генеральної прокуратури України на Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до Генеральної прокуратури України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_8 про скасування наказу про звільнення державного радника юстиції та поновлення на посаді, -

встановиЛА:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_8 про скасування наказу про звільнення державного радника юстиції та поновлення на посаді.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2014 року адміністративний позов задоволено повністю. Скасовано Наказ Генеральної прокуратури України від 02 липня 2014р. №972к про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 з посади прокурора Одеської області в порядку переведення за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури України (п.5 ст.36 КЗпП України) з 07 липня 2014р. та увільнення від обов'язків голови колегії прокуратури Одеської області. Поновлено державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 на посаді прокурора Одеської області з 07 липня 2014р.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою та прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, відповідач зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що 21.05.2014р. Генеральною прокуратурою України, відповідно до ст.ст.15,16 Закону України «Про прокуратуру», на підставі рапорту ОСОБА_7, винесено Наказ №818к, яким державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 призначено прокурором Одеської області строком на п'ять років, та затверджено головою колегії прокуратури цієї області.

30.06.2014р. прокурором Одеської області ОСОБА_7 на ім'я Генерального прокурора України Яреми В.Г. подано рапорт з проханням звільнити його із займаної посади у зв'язку з переведенням на іншу посаду в органах прокуратури з 14.07.2014р.

01.07.2014р. державним радником юстиції 3 класу, прокурором Одеської області ОСОБА_7. на ім'я Генерального прокурора України Яреми В.Г. подано рапорт, у якому ОСОБА_7 викладено прохання звільнити його з посади прокурора Одеської області у порядку переведення на іншу посаду в органах прокуратури України з 07 липня 2014р.

Також, 01.07.2014р. державним радником юстиції 3 класу ОСОБА_7 на ім'я Генерального прокурора України Яреми В.Г. подано рапорт, у якому зазначено, що ОСОБА_7 не заперечує проти призначення його на посаду першого заступника прокурора Миколаївської області.

02.07.2014р. Генеральною прокуратурою України, відповідно до ст.ст.15,16 Закону України «Про прокуратуру», винесено Наказ №972к, яким державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 звільнено з посади прокурора Одеської області в порядку переведення за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури України (п.5 ст.36 КЗпП України) з 07 липня 2014р., та увільнено від обов'язків голови колегії прокуратури Одеської області. В якості підстави зазначено рапорт ОСОБА_7

03.07.2014р. Генеральною прокуратурою України, відповідно до ст.ст.15,16 Закону України «Про прокуратуру», винесено Наказ №979к, яким державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 з 08.07.2014р. призначено заступником прокурора Миколаївської області та затверджено членом колегії цієї області, звільнивши його в порядку переведення з посади прокурора Одеської області та увільнивши від обов'язків голови колегії прокуратури цієї області.

04.07.2014р. ОСОБА_7 звернувся до Генерального прокурора України Яреми В.Г. із заявою, у якій зазначив, що відкликає поданий рапорт від 30.06.2014р. про звільнення з посади прокурора Одеської області з 14.07.2014р.

Не погоджуючись із Наказом Генеральної прокуратури України від 02 липня 2014р. за №972к про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 з посади прокурора Одеської області в порядку переведення за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури України (п.5 ст.36 КЗпП України) з 07 липня 2014р. та увільнення від обов'язків голови колегії прокуратури Одеської області, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою.

Своїм рішенням суд першої інстанції скасував Наказ Генеральної прокуратури України від 02 липня 2014р. №972к про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 з посади прокурора Одеської області в порядку переведення за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури України (п.5 ст.36 КЗпП України) з 07 липня 2014р. та увільнення від обов'язків голови колегії прокуратури Одеської області. Поновив державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 на посаді прокурора Одеської області з 07 липня 2014р.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 15 частини 1 статті 3 КАС України визначено, що під публічною службою розуміється діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Віднесення служби до державної, тобто публічної, можливе, якщо це: професійна діяльність осіб, які її обіймають, здійснюється на основі Конституції, законів та інших нормативно-правових актів, за змістом полягає у виконанні завдань та функцій держави, оплачується з державних коштів.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-XII (зі змінами та доповненнями) Конституцією України, зазначеним законом, іншими законодавчими актами визначаються повноваження прокурорів, організація, засади та порядок діяльності прокуратури.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про прокуратуру» систему органів прокуратури становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, районні в містах. У разі необхідності Генеральний прокурор України може створювати спеціалізовані прокуратури на правах обласних, міських, районних та міжрайонних прокуратур.

Отже, служба позивача на посаді прокурора Одеської області відноситься до публічної служби, а тому спірні правовідносини сторін є предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Зокрема, під час вирішення спорів в межах проходження, звільнення з публічної служби пріоритетними є норми спеціальних законів, водночас норми трудового законодавства підлягають застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірні відносини, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі (Інформаційний лист Вищого адміністративного суду від 26.05.2010р. №753/11/13-10 «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби», правова позиція Верховного Суду України, у справі за позовом гр.Ж. до Президента України про скасування Указу Президента України стосовно звільнення та поновлення на посаді).

Таким чином, оскільки Законом України «Про прокуратуру» не передбачено та не визначено процедури переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію, при вирішенні даного публічного спору слід застосовувати норми трудового законодавства.

Так, трудове законодавство України гарантує працівникові дотримання тих умов трудового договору, які були обумовлені при його укладенні. Змінювати умови трудового договору сторони можуть за взаємною згодою, крім випадків, передбачених законодавством. Заборона роботодавцеві в односторонньому порядку змінювати укладений з працівником трудовий договір є одним із способів забезпечення права громадян на вільний вибір діяльності, що унеможливлює примусову працю, заборонену статтею 43 Конституції України.

Пунктом 5 статті 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору є, переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.

Вищевказана норма Кодексу законів про працю України щодо переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію передбачає угоду трьох сторін, зокрема, нового роботодавця, працівника, та попереднього роботодавця.

Переведення - це зміщення з колишньої роботи з одночасним переходом на іншу роботу, тобто працівник продовжує працювати за іншою спеціальністю (посадою, кваліфікацією) або за тією ж спеціальністю (посадою, кваліфікацією), але на іншому підприємстві, установі, організації, як у цій, так в іншій місцевості.

Переведення до іншого роботодавця (на інше підприємство) відбувається за погодженням між керівниками відповідних підприємств. Зміни, які відбуваються у правовому становищі працівника при такому переведенні, виходять за межі поняття "переведення", оскільки внаслідок такого переведення відбувається розірвання трудового договору, і, відповідно, припинення існуючих трудових правовідносин. В основі такого переведення лежить взаємне погодження двох роботодавців (одного - від якого переводиться (звільняється) працівник та іншого - до якого переводиться працівник) і згода самого працівника.

Таким чином, процедура звільнення провадиться в такому порядку:

- новий роботодавець звертається з листом до попереднього роботодавця з проханням звільнити працівника в порядку переведення;

- працівник подає попередньому роботодавцю заяву з проханням про звільнення у порядку переведення на іншу роботу до іншої організації або заяву про згоду на таке переведення, якщо ініціатива належить новому роботодавцю;

- попередній роботодавець у разі згоди видає наказ про звільнення працівника у порядку переведення за пунктом 5 статті 36 КЗпП України (цьому зазвичай передує відповідна резолюція на заяві працівника).

У разі відсутності усіх трьох складових переведення на інше підприємство відбутися не може. Таким чином, за наявності заяви працівника з проханням щодо звільнення з роботи в порядку переведення за пунктом 5 статті 36 КЗпП, та відсутності погодження власників зацікавлених підприємств, де працює працівник і куди він бажає працевлаштуватись, або уповноважених ними органів, оформити таке звільнення як переведення неможливо.

Натомість, спірний Наказ від 02 липня 2014р. №972к про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 з посади прокурора Одеської області в порядку переведення за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури України (п.5 ст.36 КЗпП України) з 07 липня 2014р., Генеральною прокуратурою України був винесений у відсутність відповідного звернення нового роботодавця з проханням щодо звільнення працівника в порядку переведення.

До того ж, суду не надано жодних доказів на обґрунтування того чому державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 було звільнено з посади прокурора Одеської області в порядку переведення за його згодою та призначено саме на посаду заступника прокурора Миколаївської області, адже звільнення працівника у даному випадку, є похідним від наявної згоди та волевиявлення такого працівника щодо переведення на іншу посаду.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9 роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику всі наявні вакансії, які за своєю кваліфікацією може займати працівник.

Перед тим, як видати наказ про переведення, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний докладно ознайомити працівника з умовами його праці на тій посаді (роботі), куди передбачається його перевести.

З матеріалів справи вибачається, що 01.07.2014р. державний радник юстиції 3 класу ОСОБА_7 звернувся до Генерального прокурора України Яреми В.Г. з рапортом, у якому зазначив, що проти призначення його на посаду першого заступника прокурора Миколаївської області не заперечує. Означене звернення було отримано Генеральною прокуратурою України факсимільним зв'язком 01.07.2014р.

Отже, виходячи зі змісту вказаного Рапорту позивача від 01.07.2014р., викладеному у ньому погодженню ОСОБА_7, повинна була передувати відповідна пропозиція з боку Генеральної прокуратури України щодо посади, на яку переводиться працівник. Між тим, жодних належних доказів на підтвердження того, яка саме пропозиція у контексті викладеного позивачем погодження, яким чином, та в якому порядку була доведена відповідачем до відома позивача - ОСОБА_7, Генеральною прокуратурою України суду не надано.

До того ж, у вищеозначеному Рапорті від 01.07.2014р., державний радник юстиції 3 класу ОСОБА_7, зазначив, що не заперечує щодо призначення його на посаду, зокрема, першого заступника прокурора Миколаївської області, тоді як Наказом Генеральної прокуратури України від 03.07.2014р. №979к, державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7, призначено заступником прокурора Миколаївської області.

Згідно з Методичними рекомендаціями щодо оформлення розпорядчих актів із кадрових питань у сфері державної служби, накази про звільнення за переведенням до іншого підприємства, установи, організації повинні містити назву нового місця роботи працівника, і підставу переведення (лист-погодження) від керівництва з нового місця роботи працівника, тоді як оскаржуваним Наказом Генеральної прокуратури України від 02 липня 2014р. №972к, державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 звільнено з посади прокурора Одеської області в порядку переведення за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури України (п.5 ст.36 КЗпП України), без зазначення назви нового місця роботи працівника, на котре він переводиться.

Також, переведення на іншу роботу за згодою працівника передбачено статтею 32 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника.

Натомість, поданий прокурором Одеської області ОСОБА_7 рапорт щодо звільнення з посади прокурора Одеської області у порядку переведення за його згодою на іншу посаду в органах прокуратури України, у подальшому був відкликаний ним, про що позивач зазначив у відповідній заяві від 04.07.2014р., поданій на ім'я Генерального прокурора України Яреми В.Г.

Означені вище рапорти прокурора Одеської області ОСОБА_7 від 30.06.2014р. щодо звільнення із займаної посади у зв'язку з переведенням на іншу посаду в органах прокуратури з 14.07.2014р., та від 04.07.2014р. щодо відкликання рапорту від 30.06.2014р., були отримані Генеральною прокуратурою України, оскільки до заперечень на даний адміністративний позов (від 08.08.2014р. вхід.№20138/14) додано належним чином засвідчені Генеральною прокуратурою України копії вказаних документів.

Отже, наведені вище фактичні обставин справи, свідчить про відсутність, у даному випадку, волевиявлення та відповідної згоди позивача - ОСОБА_7 щодо звільнення його з посади прокурора Одеської області в порядку переведення за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури України (п.5 ст.36 КЗпП України), що, серед іншого, підтверджується також зверненням позивача до Одеського окружного адміністративного суду з даним адміністративним позовом, а також той факт, що ОСОБА_7 не приступав до виконання обов'язків на посаді, на яку був переведений, а саме заступника прокурора Миколаївської області.

Аналогічну правову позицію виклав Вищий адміністративний суд у своїй Ухвалі від 03.04.2013 року у справі № К/9991/78960/12.

При цьому, згідно вказаного законодавчого припису (п.5 ст.36 КЗпП України), на підставі власне якого Генеральною прокуратурою України був прийнятий спірний Наказ від 02 липня 2014р. №972к про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 з посади прокурора Одеської області в порядку переведення за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури України (п.5 ст.36 КЗпП України) з 07 липня 2014р. та увільнення від обов'язків голови колегії прокуратури Одеської області, обов'язковою складовою для такого переведення, є, зокрема, згода та волевиявлення працівника.

До того ж, про наявність згоди на переведення на іншу роботу, працівник має зазначити при ознайомленні з відповідним наказом про переведення, власноручно зробивши на ньому запис: «З наказом ознайомився, з переведенням погоджуюсь», водночас відповідно до наявної у матеріалах справи належним чином засвідченої Генеральною прокуратурою України копії спірного Наказу від 02 липня 2014р. №972к, означений запис ОСОБА_7 відсутній, як і відсутні відповідні докази на підтвердження доведення у законодавчо встановленому порядку оскаржуваного наказу до відома позивача.

Крім того, у спірному Наказі Генеральної прокуратури України від 02 липня 2014р. №972к про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 з посади прокурора Одеської області в порядку переведення за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури України (п.5 ст.36 КЗпП України) з 07 липня 2014р. та увільнення від обов'язків голови колегії прокуратури Одеської області, в якості підстави для звільнення зазначено Рапорт ОСОБА_7, без зазначення, при цьому, який саме рапорт позивача був взятий до уваги Генеральною прокуратурою України, оскільки як встановлено судом, Генеральною прокуратурою України були отримані обидва рапорти ОСОБА_7, а саме від 30.06.2014р., та від 01.07.2014р., що серед іншого, підтверджується доданими відповідачем до письмових заперечень на адміністративний позов, засвідченими Генеральною прокуратурою України, копіями означених рапортів позивача - ОСОБА_7

У суді першої інстанції, представник відповідача зазначила, що рапорт прокурора Одеської області ОСОБА_7 про звільнення його з посади у зв'язку з переведенням на іншу посаду в органах прокуратури від 30.06.2014р., був отриманий від позивача Відділом роботи з кадрами Генеральної прокуратури України. Водночас, яким саме чином, та в якому законодавчо передбаченому порядку, відповідачем був прийнятий означений рапорт позивача та проведено його відповідну реєстрацію, повноважним представником Генеральної прокуратури України суду не зазначено, та відповідних доказів на підтвердження не надано.

Крім того, підставою для видачі наказу про переведення на іншу посаду є заява державного службовця, оформлена відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 1998року №731, а саме: виконана та підписана власноручно, із зазначенням дати виконання.

Натомість, судом встановлено, що власноручно позивачем був написаний лише Рапорт від 30.06.2014р. про звільнення із займаної посади у зв'язку з переведенням на іншу посаду в органах прокуратури з 14.07.2014р., котрий у подальшому ОСОБА_7 був відкликаний.

Таким чином, Генеральною прокуратурою України порушено, передбачену п.5 ст.36 КЗпП України, процедуру звільнення прокурора Одеської області ОСОБА_7, в порядку переведення за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури України.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відтак, у зв'язку з тим, що переведення позивача - ОСОБА_7 за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури України Генеральною прокуратурою України здійснено з порушенням приписів чинного трудового законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_7 щодо скасування Наказу Генеральної прокуратури України від 02 липня 2014р. за №972к про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 з посади прокурора Одеської області в порядку переведення за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури України (п.5 ст.36 КЗпП України) з 07 липня 2014р. та увільнення від обов'язків голови колегії прокуратури Одеської області, поновлення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 на посаді прокурора Одеської області з 07 липня 2014р., є цілком правомірними, обґрунтованими, та такими, що відповідають вимогам чинного трудового законодавства України, а відтак з урахуванням вимог ч.1 ст.235 КЗпП України, наявні законодавчо передбачені підстави для поновлення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 на посаді прокурора Одеської області з 07 липня 2014р.

До того ж, на виконання приписів ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, Генеральна прокуратура України не надала суду жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування та підтвердження правомірності винесення спірного Наказу від 02 липня 2014р. №972к про звільнення державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_7 з посади прокурора Одеської області в порядку переведення за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури України (п.5 ст.36 КЗпП України) з 07 липня 2014 р. та увільнення від обов'язків голови колегії прокуратури Одеської області.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_7 про звільнення державного радника юстиції та поновлення на посаді належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними у справі матеріалами та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Генеральної прокурату України, - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2014 року по справі № 815/4359/14, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Ухвалу складено у повному обсязі - 04 лютого 2015 року.

Головуючийсуддя Г.В. Семенюк
суддя В.О. Потапчук
суддя С.І. Жук