Справа № 813/1120/14
Суддя: Сапіга В.П.
Дата ухвалення: 2015-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 р. Справа № 876/4116/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної виконавчої службу України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльність, скасування постанови та зобов'язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративними позовом до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про визнання протиправним: невиконання вимог за виконавчим листом №2а-10535/12/1370 виданим 06.07.2013 року Львівським окружним адміністративним судом; бездіяльність при виконанні вказаного виконавчого листа; внесення в постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №41321511 від 22.01.2014 року завідомо неправдивої інформації. Одночасно позивач вважає, що необхідно скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №41321511, винесену 22.01.2014 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_2 як незаконну, зобов'язати Державну виконавчу службу України здійснити всіх заходів для виконання зазначеного виконавчого листа. Також позивач просить встановити, чи до повноважень Державної виконавчої служби України входить: виконання вимог ст.124 Конституції України, ст.14 Кодексу адміністративного судочинства; виконання виконавчого листа №2а-10535/12/1370 виданого 06.07.2013 року Львівським окружним адміністративним судом; здійснити всіх заходів для виконання виконавчого листа №2а-10535/12/1370, виданого 06.07.2013 року Львівським окружним адміністративним судом.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження ВП №41321511 від 22.01.2014 року винесена державним виконавцем ВПВР ДВС України ОСОБА_2 є незаконною оскільки державним виконавцем вноситься завідомо неправдива інформація, а саме: в постанові не вказано документальних доказів скерування МВС України на адресу позивача листа за вих.№15/2-3961 від 09.07.2013 року та отримання такого ОСОБА_1; в постанові також не зазначено що в листі вих.№15/2-3961 від 09.07.2013 року надано повну інформацію на звернення ОСОБА_1 від 06.08.2012 року. Крім того позивач зазначає, що в порушення ст.170 КАС України державний виконавець ВПВР ДВС України не звернувся до суду за роз'ясненням судового рішення щодо фактичного його виконання. У зв'язку з тим, що на момент подання позову відповідачем не надано повної інформації на звернення від 06.08.2012 року такими діями відповідач не виконав вимог ст.ст.40,124 Конституції України, ст.14 КАС України, чим порушив права позивача, гарантовані ст.ст.40, 55, 129 Конституції України, що призвело до невиконання виконавчого листа №2а-10533/12/1370, виданого 06.07.2013 року Львівським окружним адміністративним судом. Просить позов задовольнити повністю.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2014 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю за безпідставністю позовних вимог, оскільки державним виконавцем було вжито усі передбачені чинним законодавством дії для виконання судового рішення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм процесуального та матеріального права. В апеляційній скарзі наводить вимоги аналогічно вимогам в позовній заяві

У відповідності до п. 1 ч.1 ст. 197 КАС України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів врахувала наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

17.05.2013 року Львівським окружним адміністративним судом прийнята постанова у адміністративній справі № 2а-10535/12/1370, згідно з якою зобов'язано Міністерство внутрішніх справ України надати повну інформацію на звернення ОСОБА_1 від 06.08.2012 року. 06.07.2013 року Львівським окружним адміністративним судом виданий виконавчий лист № 2а-10535/12/1370 про зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України надати повну інформацію на звернення ОСОБА_1 від 06.08.2012 року. 25.12.2013 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження №41321511 з приводу виконання виконавчого листа №2а-10535/12/1370 Львівського окружного адміністративного суду від 06.07.2013 року. 26.12.2013 року зазначена постанова про відкриття виконавчого провадження скерована Міністерству внутрішніх справ України. МВС України отримано постанову ДВС України 05.12.2013 року ВП № 41321511. 09.07.2013 року на виконання постанови суду від 17.05.2013 року № 2а-10535/12/1370 надано повну інформацію на звернення позивача від 06.08.2012 року з урахуванням вимог постанови Львівського окружного адміністративного суду від 17.05.2013 року. 22.01.2014 року державним виконавцем ВПВР ДВС України ОСОБА_2 на підставі п.8 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 41321511.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з такого.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюється Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Так, стаття 1 Закону № 606-XIV визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За ст. 5 Закону № 606-XIV на державного виконавця покладено обов'язок вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до положень ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і вказаним Законом.

Відповідно до ст. 75 Закону № 606-XIV після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

Згідно з припису норми ч.8 ст.49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Матеріалами справи встановлено, що оскаржувану постанову від 22.01.2014 року про закінчення виконавчого провадження №41321511 державний виконавець виніс після отримання відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України повідомлення Міністерства внутрішніх справ України від 09.01.2014 року № 12/6-28, згідно з яким встановлено, що рішення Львівського окружного адміністративного суду виконано фактично в повному обсязі, а саме: листом від 09.07.2013 року № 15/2-3961 ОСОБА_1 була надана відповідь на його звернення від 06.08.2012 року з урахуванням вимог постанови Львівського окружного адміністративного суду від 17.05.2013 року.

Таким чином, надання відповіді на поставлені запитання свідчить про фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документа від 06.07.2013 року №2а-10535/12/1370, що в свою чергу на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону № 606-XIV є наслідком закінчення виконавчого провадження.

Крім того, як дав пояснення в судовому засіданні представник третьої особи - Міністерства внутрішніх справ України, листом від 09.07.2013 року за №15/2-3961 Департаментом фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України ОСОБА_1 була надана відповідь на його звернення від 06.08.2012 року з урахуванням вимог постанови Львівського окружного адміністративного суду від 17.05.2013 року. Зазначена відповідь була скерована на адресу позивача згідно з вимогами чинного законодавства.

Також колегія суддів погоджується із зауваженням суду першої інстанції на те, що державний виконавець не наділений повноваженнями щодо правової оцінки інформації, яку надав боржник у листі за № 15/2-3961 від 09.07.2013 року, оскільки він не може перевіряти її достовірність чи повноту, так як інформація, про яку запитував стягував у виконавчому провадженні, не належить до відання компетентного у цій сфері органу, а в даному випадку до Державної виконавчої служби України

Стосовно вимоги позивача про встановлення повноважень ДВС України виконання вимог ст. 124 Конституції України, ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України та виконання виконавчого листа № 2а-10535/12/1370, виданого 06.07.2014 року Львівським окружним адміністративним судом, то необхідно звернути увагу на таке.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у Законі № 606-XIV, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом № 606-XIV, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону № 606-XIV та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до Закону № 606-XIV підлягають примусовому виконанню. Як уже вище зазначалось, що примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом № 606-XIV.

Позовні вимоги про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У спірних правовідносинах предметом оскарження, по суті, є постанова від 22.01.2014 року про закінчення виконавчого провадження, тому під час судового розгляду суд перевіряє наявність у державного виконавця законних підстав для прийняття такого рішення, а також наявність інших обставин, які мали значення для прийняття рішення/вчинення дій під час виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого документа.

Критерії, на відповідність яким суд повинен надати оцінку рішенням/діям чи бездіяльності відповідача - суб'єкта владних повноважень наведено у частині 3 статті 2 КАС України, за якою суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Разом з тим, адміністративний позов може містити вимоги про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень, оскільки це прямо передбачено у п. 6 ч. 4 ст. 105 КАС України. Проте такі вимоги можуть розглядатися у спорі між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень. У спорі між особою та суб'єктом владних повноважень предметом оскарження є рішення, дії чи бездіяльність останнього. Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача щодо встановлення повноважень відповідача не відповідають завданням адміністративного судочинства та є безпідставними.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В зв'язку з цим, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи всебічно, повно та об'єктивно встановив обставини справи, дослідив та оцінив всі докази, які містяться в матеріалах справи та прийшов до вірного висновку.

З огляду на таке, наведені в апеляційній скарзі доводи не викликають сумнівів щодо правильності висновків суду першої інстанції та застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, п.1 ч.1 ст.199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2014 року у справі № 813/1120/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя В.П. Сапіга

Судді: Н.Г. Левицька

Р.Б. Хобор