Справа № 826/6694/14
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6694/14 Головуючий у 1-й інстанції: Добрівська Н.А. Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

04 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Саприкіної І.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі: Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу громадянки Афганістану ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.11.2014 року по справі за її позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, визнання незаконними дій, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

Громадянка Афганістану ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про: визнання неправомірним та скасування рішення від 31.03.2014 року № 160-14 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнання незаконними дій в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття спірного рішення, зобов'язання визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.11.2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати незаконну, на її думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позову в повному обсязі. При цьому апелянтка посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність оскаржуваного рішення, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Апеляційна інстанція повністю підтримує таку правову позицію з огляду на слідуюче.

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, за національністю пушту, за віросповіданням християнка (адвентизм).

28 жовтня 2013 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду зазначеної заяви та проведених співбесід, 14 січня 2014 року підготовлено висновок із рекомендацією відмовити іноземцю у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане вище слугувало підставою для прийняття спірного рішення Державної міграційної служби України від 31 березня 2014 року № 163-14 про відмову позивачці у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві від 09 квітня 2014 року № 24 позивачку повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи питання щодо правомірності спірного рішення, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За ст. 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Позивачці було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Апеляційна інстанція погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява позивачки зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

З матеріалів справи, у тому числі з висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, слідує, що приводом виїзду позивачки з країни постійного проживання, за її твердженням, стали релігійні причини, а саме: позивач змінила віросповідання на християнство і зазнала насильство з боку рідних з цього приводу та у зв'язку з виявленням у неї фото її обранця.

Позивачка залишила країну громадянської належності, виїхавши до Пакистану, де звернулась до УВКБ ООН і була визнана мандатним біженцем. Після досить тривалого часу перебування в Пакистані (6 - 7 місяців), позивач повернулась до Афганістану, де зробивши паспорти і візи потрапила в Таджикистан, на території якого знаходилась 5 - 6 місяців і після завершення візи повернулась до Афганістану, а звідти через Російську Федерацію прибула до України.

У своїй заяві-анкеті та під час співбесід, позивач вказала, що перебувала на території Російської Федерації протягом 25 днів, проте за захистом у вказаній країні не зверталась. 30.03.2012 року вона прибула до України, перетнувши кордон нелегально за допомогою автомобіля та пішки. Документів що посвідчують її особу не надала. Причиною залишення країни її громадянської належності зазначила побоювання стати жертвою переслідувань через релігійні переконання та у зв'язку з позашлюбними відносинами з чоловіком та народженням дитини без офіційної реєстрації шлюбу.

За таких обставин, судова колегія повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачкою не надано достовірних чи правдивих відомостей її особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не наведено фактів, які б свідчили про переслідування з боку органів Афганістану або про загрозу її життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Окрім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

В свою чергу, під час співбесід позивачка вказувала на відсутність у неї наміру залишатись в Україні, де вона зупинилась лише у зв'язку з нестачею коштів, та бажанням на подальше пересування до безпечної країни, оскільки розглядає можливість продовження перебування в Україні тільки за умови надання їй квартири, оплати навчання і надання документів в підтвердження легального статусу.

Частина 22 статті 1 Закону дає визначення цього терміну «третя безпечна країна» - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, за винятком транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, Окружним судом м. Києва правомірно зауважено, що перед тим, як потрапити до України, позивач протягом 25 днів перебувала в Російській Федерації, а лише потім приїхала за допомогою контрабандистів нелегально до України. Тобто, позивачка, перебуваючи у названій країні мала можливість звернутися до компетентних органів з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, але таким правом не скористалась, що також є підставою для відмови в наданні статусу біженця в силу положень ст. 6 Закону.

Також, варто відзначити, що відповідачем вже приймалося рішення № 551-12 про відмову позивачці у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке було залишено в силі постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2013 року.

За ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладає на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При повторному зверненні, що передбачено чинним законодавством, позивачка також не надала органам Державної міграційної служби України інформації, що могла би бути підставою для висновку про виникнення з моменту попереднього звернення умов, зазначених в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також доказів обґрунтованості побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у Афганістані, та інформації, що могла би бути перевірена або достовірно встановлена щодо наявності таких обставин.

Інформація щодо побоювань позивача стати жертвою переслідувань ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і жодним іншим чином не підтверджена.

Необґрунтованою є також вимога позивачки про визнання протиправними дій відповідача щодо порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відповідачем повністю дотримано процедуру прийняття спірного рішення у відповідності до законодавчо визначених норм.

За ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладає на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У відповідності до наведених вимог відповідач, як суб'єкт владних повноважень, надав суду апеляційної інстанції достатньо беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його заперечення та довів правомірність своїх дій щодо прийняття спірного рішення та дотримання встановленого законом порядку повідомлення про його прийняття.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не спростували висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення постанови суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205 та 206 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу громадянки Афганістану ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.11.2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 04.02.2015 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Саприкіна І.В.

Судді: Карпушова О.В.

Кобаль М.І.