Справа № 818/2237/14
Суддя: Водолажська Н.С.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський апеляційний адміністративний суд
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 р. Справа № 818/2237/14

Головуючий 1 інстанції: Кунець О.М.

Доповідач: Водолажська Н.С.

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Водолажська Н.С.,

Суддя Філатов Ю.М., Суддя Бенедик А.П.

при секретарі Зарицька Т.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2014р. по справі № 818/2237/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Сумській області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, СПД ФО ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Конотопської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Сумській області від 25.07.13 р. № про збільшення грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачені фізособами за результатами річного декларування, в сумі 25203,48 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 6300,87 грн.; № про застосування штрафних санкцій в розмірі 510,0 грн.; № 20 про збільшення грошового зобов'язання по ПДВ в сумі 693,0 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 346,5 грн.; визнати протиправною та скасувати вимогу Конотопської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Сумській області № Ф-594 від 14.07.14 р. про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 63719,36 грн.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.14 р. по справі № 818/2237/14 у задоволенні позову було відмовлено.

Позивач не погодився з судовим рішенням і подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.14 р. по справі № 818/2237/14 та прийняти нову постанову про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального законодавства з мотивів, наведених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав письмові заперечення на апеляційну скаргу, де наполягає на законності судового рішення, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї та пояснення позивача в судовому засіданні, колегія суддів дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як зазначено в оскарженій постанові суду, судом першої інстанції було встановлено, що підставою для прийняття оскаржених податкових повідомлень-рішень є акт № 159/17-02//98 від 14.06.12 р. (а.с.22-53, І том) документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.13 р. по 31.12.13 p., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.11 р. по 31.12.13 р., в якому зафіксовані порушення вимог п. 16.1.2 ст. 16, п. 44.1 ст. 44, п. 177.10 ст. 177 ПК України в частині порушення порядку ведення Книги обліку доходів і витрат; п. 138.4 ст. 138, п. 164.1 ст. 164, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 ПК України, пов'язані із заниженням фінансового результату діяльності фізичної особи-підприємця, та відповідно і до заниження чистого оподаткованого доходу за 2013 р. в сумі 158231,42 грн., що призвело до заниження суми податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб за 2013 р. на 25203,48 грн.; п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», пов'язані із заниженням єдиного внеску за 2013 р. на 63719,63 грн.; п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», пов'язані із несвоєчасною сплатою єдиного соціального внеску за 2012 р. в сумі 13073,53 грн.; п. 198.3 ст. 198 ПК України, пов'язані із заниженням зобов'язань по ПДВ в 2013 р. на суму 693,0 грн., в т.ч. у грудні 2012 р. в сумі 693,0 грн., в результаті включення до складу податкового кредиту з ПДВ вартість товару, який не використовувався в господарській діяльності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходить з того, що позивач безпідставно включив до складу податкової декларації за 2013 р. суми валових витрат в розмірі 158231,42 грн., процитувавши при цьому зміст п. 138.4 ст. 138, п. 177.4 ст. 177 ПК України, де вказано, що собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнається витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг; до витрат підприємця на загальній системі оподаткування відносяться документально підтверджені витрати, безпосередньо пов'язані із отриманням доходів, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з Розділом III «Податок на прибуток підприємств» і документально підтверджені, і вказав на те, що для віднесення витрат до складу валових, необхідно дотримання наступних умов: вони повинні бути документально підтверджені, пов'язані із господарською діяльністю підприємця, бути безпосередньо пов'язані із отриманням доходів, включатися до витрат операційної діяльності відповідно до Розділу III ПК України, вони повинні бути фактично оплачені.

Оскільки у ФОП ОСОБА_1 станом на 31.12.13 р. обліковувалась кредиторська заборгованість в сумі 158231,42 грн. за придбані продукти харчування у ФОП ОСОБА_3 на суму 155246,50 грн. (без ПДВ) та у ТОВ «Ніко-Агро» на суму 3581,9 грн., суд першої інстанції погодився з висновками відповідача про те, що позивач безпідставно включив витрати в сумі 158231,42 грн. за придбаний, але не оплачений протягом 2013 р. товар, оскільки вони не були понесені і зробив висновок про правомірність оскарженого позивачем податкового повідомлення-рішення № від 25.07.14 р.

Колегія суддів вважає необхідним вказати на те, що в оскарженому податковому повідомленні-рішенні № від 25.07.14 р. підставою для його прийняття вказаний акт перевірки № 209 від 14.07.14 р. Даних про те, що при прийнятті вказаного податкового повідомлення-рішення були взяті до уваги висновки акту № 159/17-02//98 від 14.06.12 р. даний документ не містить.

За таких підстав слід зробити висновок про те, що приймаючі судове рішення в цій частині, суд першої інстанції не дослідив наявні в матеріалах справи документи і зробив висновки на підставі неіснуючого акту перевірки.

Також колегія суддів вважає доцільним вказати на те, що відповідно приписам п. 177.1 та п. 177.2 ст. 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в п. 167.1 ст. 167 цього Кодексу, при цьому об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. Відповідно п. 138.1.1 ст. 138 ПК України витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати, які беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку. В п. 138.4 вказаної статті зазначено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг. А в п. 152.3 ст. 152 ПК України встановлено, що доходи і витрати нараховуються з моменту їх виникнення згідно з правилами, встановленими цим розділом, незалежно від дати надходження або сплати коштів, якщо інше не встановлено цим розділом.

Наведені норми ПК України не ставлять право платника податків на формування витрат від того, чи були цим платником податків сплачені кошти за придбані товари. Наведене свідчить про те, що вказуючи на те, що при формуванні витрат слід брати до уваги лише фактично оплачені операції, суд першої інстанції на свій розсуд доповнює положення ПК України, що виходить за межи його повноважень.

Залучені до матеріалів справи документи, надані позивачем, підтверджують те, що придбані продукти харчування у ФОП ОСОБА_3 на суму 155246,50 грн. (без ПДВ) та у ТОВ «Ніко-Агро» у 2013 р. у цей же звітній період були реалізовані і вартість проданих товарів сформувала доход підприємця, що відповідачем не заперечувалося під час проведення перевірки, а тому порушень податкового законодавства підприємцем не відбувалося.

Зважаючи на те, що висновки суду першої інстанції про правомірність прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення № від 25.07.14 р. про збільшення зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб в сумі 25203,48 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 6300,87 грн. зроблені при довільному трактуванні норм чинного законодавства та без дослідження наявних в матеріалах справи документів, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для скасування постанови Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.14 р. по справі № 818/2237/14 в цій частині.

Колегія суддів вважає необхідним вказати на те, що податкове повідомлення-рішення № від 25.07.14 р. відповідачем було прийняте на підставі висновків акту перевірки № 209 від 14.07.14 р., а не акту № 159/17-02//98 від 14.06.12 р., на який вказав суд першої інстанції в судовому рішенні, що свідчить про те, що судом першої інстанції залучені до матеріалів справи документи не досліджувалися, що є порушенням приписів КАС України.

Також слід відмітити, що застосування штрафних санкцій в розмірі 510,0 грн. відповідач обумовлює тим, що позивач недотримав порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, які ведуть фізичні особи - підприємці, безпідставно відобразивши у графі «витрати» витрати, які фактично неоплачені в 2013 р. за придбаний товар у ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Ніко-Агро».

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині вимог, суд першої інстанції процитував зміст п. 16.1.12 ст. 16 та п. 44.3 ст. 44 ПК України, вказавши на те, що в ході перевірки (якої саме не вказано, зважаючи на те, що суд першої інстанції не досліджував акт перевірки № 209 від 14.07.14 р.) було встановлено, що ФОП ОСОБА_1 в декларації про майновий стан і доходи за 2013 р. відобразив суму витрат, які в ході проведення документальної перевірки не були підтверджені відповідними первинними (платіжними) документами.

Як встановлено колегією суддів, позивач правомірно формував витрати по операціям з ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Ніко-Агро» і відобразив їх у Книзі обліку доходів і витрат, а висновки відповідача про неможливість віднесення до витрат фактично не оплачених сум, з якими погодився суд першої інстанції, не прийнявши доводи позивача про те, що відповідачем не зазначалися непідтверджені документально витрати і назвавши їх «недоречними», є хибними.

Крім того, колегія суддів вважає доцільним відмітити, що норми ПК України, застосовані судом першої інстанції, встановлюють обов'язок платника податків зберігати первині документи, звітність, інші документи, пов'язані із виконанням обов'язку з обчислення, декларування та/або сплати сум податку та збору в порядку і строки визначені чинним законодавством, виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 1095 днів. Оскільки відповідачем не встановлено фактів втрати, знищення або не зберігання документів первинного бухгалтерського обліку, то застосування штрафних санкцій є безпідставним і суперечить приписам ч. 2 ст. 19 Конституції України та ПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення № від 25.07.14 р., суд першої інстанції вказав на те, що з акту перевірки (з якого саме не вказано, оскільки суд першої інстанції не досліджував акт перевірки № 209 від 14.07.14 р.), перевіряючими було встановлено, що 26.12.13 р. ФОП ОСОБА_1 придбав 5000 кг солі у ПП «Конотопська оптова база №1» і 27.12.13 р., і в подальшому реалізував ТОВ «Борзнаагроптахопродукт» 300 кг солі. Будь-яких інших документів, що свідчать про реалізацію солі за період з 26.12.13 р. по 31.12.13 р., на перевірку надано не було.

З посиланням на письмові пояснення підприємця, де вказано, що залишки солі станом на 31.12.13 р. складають 200 кг., відповідач, з яким погодився суд першої інстанції, зробив висновок про те, що 4500 кг солі ФОП ОСОБА_1 були використані не у підприємницькій діяльності, що свідчить про завищення податкового кредиту по ПДВ за грудень 2013 р. на суму 693,0 грн.

Процитувавши зміст п. 14.1.181 ст. 14 ПК України, де наведено поняття «податкового кредиту», і вказавши на те, що позивачем не були надані документи, які б свідчили про використання вищезазначеного товару у господарській діяльності та наявність їх в залишках ТМЦ станом на 31.12.13 р., суд першої інстанції зробив висновок про правомірність та обґрунтованість податкового повідомлення-рішення № від 25.07.14 р.

Колегія суддів вважає доцільним вказати на те, що відповідно приписам п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у т.ч. в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною; при цьому податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

В акті перевірки від 14.07.14 р. вказано, що за даними перевіряючих позивач придбав у ПП «Конотопська оптова база № 1» (ІПН 51) сіль у кількості 5000 кг за видатковою накладною № 47044 від 26.12.13 р. на суму без ПДВ 3833,33 грн. і отримав від продавця податкову накладну № 275 від цієї ж дати і сформував по цій операції податковий кредит за грудень 2013 р. Проте, як вбачається з розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту (розділ ІІ) до податкової декларації по ПДВ за грудень 2013 р., з вказаним контрагентом (ІПН 51) задекларована операція по податковій накладній за грудень 2013 р. на суму 5315,41 грн. (без ПДВ) і ПДВ в сумі 1063,08 грн. Крім того, до матеріалів справи позивачем надані видаткова накладна № 2535 від 22.01.14 р. на отримання від ПП «Конотопська оптова база № 1» солі в кількості 5000 кг на суму 4600,0 грн. (в т.ч. ПДВ 766,67 грн.), податкова накладна № 147 від 22.01.14 р. Поставка товару цією датою підтверджується ТТН.

Слід відмітити, що ні в акті перевірки, ні в подальших документах відповідач не вказує яким чином і на підставі яких документів ним було встановлено декларування позивачем вказаної операції саме у грудні 2013 р. і формування по ній податкового кредиту за грудень 2013 р. і не доведено належними доказами наявність у позивача накладної № 47044 від 26.12.13 р. на суму без ПДВ 3833,33 грн. і податкової накладної № 275 від 26.12.13 р.

Крім того, як вказує відповідач, висновки про невідповідність залишків солі на складі зроблені ним виключно на підставі пояснень підприємця. Проте слід відмітити, що в п. 20.1.5 ст. 20 ПК України визначено право органу ДПС вимагати від платників податків, що перевіряються в ході перевірок, проведення інвентаризації основних фондів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, у тому числі зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки. У разі відмови платника податків (його посадових осіб або осіб, які здійснюють готівкові розрахунки та/або проводять діяльність, що підлягає ліцензуванню та/або патентуванню) від проведення інвентаризації основних фондів, товарно-матеріальних цінностей, коштів (зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки), передбаченої абз. 1 цього пункту, або ненадання для перевірки документів, їх копій (за умови наявності таких документів) застосовуються заходи, передбачені ст. 94 цього Кодексу, тобто застосування адміністративного арешту. Але при проведені перевірки перевіряючими не вимагалося проведення інвентаризації залишків ТМЦ, а тому висновки про недостачу солі на складі станом на 31.12.13 р. зроблені лише на припущеннях.

Наведені дані свідчать про те, що операція з ПП «Конотопська оптова база № 1» по поставці солі в кількості 5000 кг на суму 4600,0 грн. (в т.ч. ПДВ 766,67 грн.) здійснювалася у січні 2014 р., не декларувалась у грудні 2013 р., а тому у відповідача не існувало законних підстав стверджувати про використання позивачем придбаного товару не у власній господарській діяльності та донараховувати податкові зобов'язання по ПДВ в сумі 693,0 грн., у зв'язку з відсутністю порушень податкового законодавства з боку підприємця.

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку про те, що постанова Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.14 р. по справі № 818/2237/14 в цій частині прийнята з порушенням вимог чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування вимоги Конотопської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Сумській області № Ф-594 від 14.07.14 р. про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 63719,36 грн., суд першої інстанції вказав на те, що перевіркою правильності нарахування єдиного внеску з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34,7% (про яку перевірку вказує суд не відомо, оскільки акт перевірки від 14.07.14 р. судом першої інстанції не досліджувався), встановлено факт заниження суми єдиного соціального внеску за 2013 р. всього в сумі 63719,36 грн., з тих підстав, що в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» позивачем був занижений дохід, на який нараховується єдиний внесок, в сумі 158231,42 грн. (ССВ - 54906,30 грн.); підприємцем була подана уточнююча декларація про доходи за 2013 р., де була збільшена сума чистого оподатковуваного доходу на 25397,87 грн., але сума ССВ (слід розуміти - ЄСВ) за 2013 р. не була відкоригована, що свідчить про заниження ССВ (слід розуміти - ЄСВ) на суму 8813,06 грн. Також суд першої інстанції зазначив, що згідно звіту за 2013 р. підприємцем був нарахований ССВ (слід розуміти - ЄСВ) в розмірі 9525,24 грн., проте за даними перевірки (якої саме не відомо, оскільки суд першої інстанції акт перевірки від 14.07.14 р. не досліджував) сума ССВ (слід розуміти - ЄСВ) за 2013 р. повинна складати 73244,61 грн. Отже, за висновками суду першої інстанції, заниження суми єдиного внеску за 2013 р. складає 63719,36 грн.

В обґрунтування даних висновків суд першої інстанції зазначив, що вищезазначена вимога податкового органу стосується двох порушень (158231,42 грн. заниження доходу за рахунок завищення витрат за придбаний у ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Ніко-Агро» але неоплачений в 2013 р. товар; та 25397,87 грн. самостійно збільшений дохід по уточненій декларації за 2013 р.), тоді як позивач у позові та в поясненнях обґрунтовує свою позицію лише щодо витрат на придбання товару на суму 158231,42 грн., вважаючи правомірним віднесення до витрат даної суми. Щодо самостійно збільшеного доходу по уточненій декларації за 2013 р. жодних обґрунтувань позивач не наводить.

Колегія суддів вважає необхідним вказати на те, що висновки перевіряючих про заниження доходу за рахунок завищення витрат за придбаний у ФОП ОСОБА_3 та ТОВ «Ніко-Агро» на суму 158231,42 грн. є хибними, а тому дана сума не може враховуватися при обрахуванні зобов'язань по єдиному внеску за 2013 р.

Також слід вказати на те, що відповідно приписам п. 59.1 та п. 59.3 у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання.

При цьому слід відмітити, що відповідно приписам ст. 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» органи податкової служби мають право проводити перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у фізичних осіб - підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску, достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки. Документальні та камеральні перевірки проводяться у порядку, встановленому Податковим кодексом України. Також в п. 54.3 ст. 54 ПК України вказано, що контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок щодо утримання податків у джерела виплати, в т.ч. податкового агента, свідчать про порушення правил нарахування, утримання та сплати до відповідних бюджетів податків і зборів, передбачених цим Кодексом. При цьому згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у т.ч. за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

В п. 58. ст. 58 ПК України встановлено, що у разі коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до ст. 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення. І в такому випадку день закінчення процедури адміністративного оскарження вважається днем узгодження грошового зобов'язання платника податків.

Як свідчать залучені до матеріалів справи документи, оскаржена позивачем вимога відповідачем була сформована датою складання акту перевірки без прийняття рішення (податкового повідомлення-рішення) про збільшення зобов'язань по єдиному соціальному внеску в сумі 63719,36 грн., тобто стосовно неузгоджених у встановленому законодавством порядку, що суперечить приписам вищенаведених норм ПК України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». За таких обставин слід зробити висновок про те, що при формуванні та направленні позивачу вимоги № Ф-594 від 14.07.14 р. про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 63719,36 грн. відповідач вийшов за межи наданих йому повноважень.

Зважаючи на те, що при ухваленні судом першої інстанції судового рішення в цій частині не були з'ясовані фактичні обставини і не враховані положення чинного законодавства, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 209, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2014р. по справі № 818/2237/14 - задовольнити.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2014р. по справі № 818/2237/14 - скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог СПД ФО ОСОБА_1.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Конотопської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Сумській області від 25.07.13 р. № про збільшення грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачені фізособами за результатами річного декларування, в сумі 25203,48 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 6300,87 грн.; № про застосування штрафних санкцій в розмірі 510,0 грн.; № 20 про збільшення грошового зобов'язання по ПДВ в сумі 693,0 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 346,5 грн.; визнати протиправною та скасувати вимогу Конотопської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Сумській області № Ф-594 від 14.07.14 р. про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 63719,36 грн.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту.

Головуючий суддя Водолажська Н.С.
Судді Філатов Ю.М. Бенедик А.П.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 06.02.2015 року.