Справа № 814/3654/13-а
Суддя: Донець О.Є.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2015 року м. Київ К/800/15565/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Донця О.Є.,

суддів: Логвиненка А.О.,

Мороза В.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Прокуратури Одеської області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.11.2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2014 року у справі за позовом прокурора м. Миколаєва до Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту 1 рішення від 14.02.2013 року № 25/19,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року прокурор м. Миколаєва звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту 1 рішення від 14.02.2013 року № 25/19.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.11.2013 року у задоволенні адміністративного позову прокурора м. Миколаєва було відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2014 року апеляційну скаргу заступника прокурора Миколаївської області було залишено без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.11.2013 року - без змін.

У касаційній скарзі Прокуратура Одеської області, не погоджуючись з даними рішеннями, посилаючись на допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.11.2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2014 року та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги прокурора м. Миколаєва задовольнити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, колегія суддів вважає, що касаційна скарга Прокуратури Одеської області задоволенню не підлягає, оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими і не надають підстав, які передбачені статтями 225 - 229 Кодексу адміністративного судочинства України для зміни чи скасування судових рішень.

Судами встановлено, що пунктом 1 рішення Миколаївської міської ради від 14.02.2013 року № 25/19 «Про внесення змін та доповнень до рішення Миколаївської міської ради від 26.01.2012 року № 14/16» затверджено «Порядок розміщення тимчасових споруд для проведення підприємницької діяльності на території м. Миколаєва».

Пунктом 1.12. Порядку розміщення тимчасових споруд для проведення підприємницької діяльності на території м. Миколаєва встановлено, що розміщення тимчасових споруд здійснюється на підставі паспорта прив'язки ТС на земельних ділянках, що використовуються замовником відповідно до вимог Земельного кодексу України, у тому числі у разі наявності права власності, постійного користування земельною ділянкою, договору про встановлення особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки та іншого законного землекористування.

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад.

Згідно із частиною 1 статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Згідно із пунктом «а» частини 2 статті 83 Земельного кодексу України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Право сервітуту регулюється Земельним кодексом України та Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Статтею 401 Цивільного кодексу України встановлено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно із частиною 1 статті 402 Цивільного кодексу України та частиною першою статті 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Статтею 403 Цивільного кодексу України визначено зміст сервітуту.

Частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно із частиною 3 статті 639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Враховуючи зазначене, особистий сервітут може бути оформлено у вигляді договору за домовленістю сторін, з зазначенням змісту сервітут, визначеного статтею 403 Цивільного кодексу України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2009 року № 982 було затверджено «Порядок розміщення малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності».

Пунктом 12 зазначеної Постанови встановлювалося, що у разі відсутності у суб'єкта господарювання державного акта на право власності на земельну ділянку чи на право постійного користування земельною ділянкою або договору оренди такої земельної ділянки сільська, селищна, міська рада укладає з таким суб'єктом господарювання в десятиденний строк з дня прийняття передбаченого пунктом 10 цього Порядку рішення, договір особистого строкового сервітуту в порядку, визначеному законодавством.

У зв'язку з прийняттям Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», вищезазначена постанова втратила чинність, але при цьому положення Цивільного та Земельного кодексів України, що регулюють питання встановлення сервітутів - не змінювалися.

Враховуючи наявність у місцевих рад правових підстав на укладення договорів про встановлення особистого строкового сервітуту для встановлення суб'єктами господарювання тимчасових споруд, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку про те, що пункт 1 рішення Миколаївської міської ради від 14.02.2013 року № 25/19 «Про внесення змін та доповнень до рішення Миколаївської міської ради від 26.01.2012 року № 14/16», яким затверджено «Порядок розміщення тимчасових споруд для проведення підприємницької діяльності на території м. Миколаєва», прийнято відповідно до чинного законодавства України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій, є законними і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки судів щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Прокуратури Одеської області - залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.11.2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2014 року у справі за позовом прокурора м. Миколаєва до Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту 1 рішення від 14.02.2013 року № 25/19 - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.Є. Донець

А.О. Логвиненко

В.Ф. Мороз