Справа № 2а-638/12/1470
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2015-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" січня 2015 р. м. Київ К/9991/50522/12

№ К/9991/50522/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Усенко Є.А.,

суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.02.2012

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2012

у справі № 2а-638/12/1470 Миколаївського окружного адміністративного суду

за позовом Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва

до Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Компанія «Тріадіс»

про накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.02.2012, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2012, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права.

Відповідач не реалізував процесуальне право подати заперечення проти касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичною підставою для звернення податкового органу до суду із позовом про накладення адміністративного арешту на кошти відповідача став не допуск останнім посадових осіб ДПІ до проведення перевірки.

Як встановлено у судовому процесі, 29.09.2011 ТОВ «Компанія «Тріадіс» отримало запит ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва від 28.09.11 № 6693/10/23-322 щодо надання пояснень та їх документальні підтвердження стосовно здійснення фінансово-господарської діяльності за серпень 2011 року по взаємовідносинах з контрагентами, вказаними в запиті.

Листом від 07.10.2011 № 10/07-1 відповідач відмовив ДПІ у наданні витребуваних документів, посилаючись на те, що ця вимога суперечать нормам Податкового кодексу України (далі - ПК).

У зв'язку з відмовою відповідача виконати запит на підставі наказу начальника ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва від 24.01.2012 № 151 про проведення документальної позапланової виїзної ТОВ «Компанія «Тріадіс» посадові особи цієї ДПІ здійснили вихід за юридичною адресою відповідача з метою перевірки, до проведення якої їх не було допущено.

30.01.2012 начальником ДПІ Центральному районі м. Миколаєва прийнято рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків ТОВ «Компанія «Тріадіс» на підставі підпункту 94.2.3 пункту 94.2 ст. 94 ПК.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій зробили висновок, що арешт коштів платника податків на рахунку у банківській установі може бути застосований виключно за обставин, визначених нормою пункту 20.1.17 пункту 20.1 ст. 20 ПК, у той час як нормами пункту 94.2 ст. 94 ПК встановлені підстави для застосування адміністративного арешту на майно, які не поширюються на арешт грошових коштів.

Однак, з таким висновком судів попередніх інстанцій не можна погодитись.

За визначенням пункту 94.1 ст.94 ПК адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов'язків, визначених законом.

У пункті 94.2 цієї статті передбачені обставини, за наявності яких може бути застосовано адміністративний арешт майна, в тому числі, якщо платник податків відмовляється від проведення документальної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб органу державної податкової служби. Згідно з підпунктами 94.6.1 та 94.6.2 пункту 94.6 цієї ж статті керівник органу державної податкової служби (його заступник) за наявності однієї з обставин, визначених у пункті 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків, яке надсилається: платнику податків з вимогою тимчасово зупинити відчуження його майна; іншим особам, у володінні, розпорядженні або користуванні яких перебуває майно такого платника податків, з вимогою тимчасово зупинити його відчуження.

При цьому, частиною 2 пункту 94.6 встановлено, що арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення органу державної податкової служби до суду.

Відповідно до підпункту 20.1.17 пункту 20.1 ст. 20 ПК в редакції, чинній до 11.08.2013 (дата набрання чинності Законом України від 04.07.2013 № 404-VІІ, якою стаття 20 ПК була викладена в новій редакції), податковий орган має право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності такого платника податків, що знаходяться у банку, у разі, якщо у платника податків, який має податковий борг, відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

За змістом наведених правових норм законодавець передбачив два види арешту майна в залежності від підстав та порядку його застосування: 1) арешт на кошти та інші цінності платника податків, що знаходяться у банку, який застосовується за рішенням суду як спосіб забезпечення погашення податкового боргу, підставою для застосування якого є відсутність або недостатність у платника податків майна для погашення податкового боргу; 2) адміністративний арешт майна, в тому числі грошових коштів на банківському рахунку, як спосіб забезпечення виконання платником податків його обов'язків, визначених законом (не виключно обов'язку сплатити податкове зобов'язання), який застосовується за адміністративним або судовим рішенням (в залежності від виду майна).

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на такий зміст правового регулювання, встановленого пунктом 94.2 ст.94 ПК, та зробили помилковий висновок про обмеженість підстав для накладення арешту на кошти відповідача нормами пункту 20.1.17 пункту 20.1 статті 20 ПК України

У той же час, суди попередніх інстанцій встановивши у судовому процесі факт не допуску ТОВ «Компанія «Тріадіс» посадових осіб органу державної податкової служби до проведення перевірки, не дали оцінки правомірності підстав такого не допуску та правомірності проведення такої перевірки податковим органом.

Відповідно до пункту 81.1 ст. 81 ПК посадові особи органу державної податкової служби мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування органу державної податкової служби, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (об'єкта), перевірка якого проводиться (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється), мета, вид (планова або позапланова), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника органу державної податкової служби або його заступника, що скріплений печаткою органу державної податкової служби; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або не направлення у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб органу державної податкової служби до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Отже, обставини щодо правомірності або неправомірності не допуску відповідачем посадових осіб податкового органу до проведення перевірки, правомірність її призначення та наявність законних підстав для проведення такої перевірки податковим органом у відповідності до ст. 138 КАС України входять до предмету доказування при розгляді судом адміністративного позову стосовно накладення адміністративного арешту на кошти платника податків, зокрема з підстав не допуску посадових осіб до проведення перевірки.

Разом з тим, ці обставини не можуть вважатися встановленим з огляду на те, що оцінка доказів у справі зроблена судом без дотримання вимог статті 86 КАС України. Згідно з цією статтею суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 69 цього Кодексу встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (частина 2 цієї статті).

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин 4 та 5 ст. 11 КАС України.

Відповідно до частини 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а отже відповідно до частини 2 ст. 227 КАС України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, перевірити належним чином доводи сторін щодо наявності або відсутності у ТОВ «Компанія «Тріадіс» підстав для не допуску посадових осіб податкового органу до проведення перевірки, правомірність призначення цієї перевірки та наявність законних підстав для її проведення, для чого, в разі необхідності, зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування відповідних обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися; дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 КАС України.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва задовольнити частково, скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.02.2012 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 31.05.2012, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя: підписЄ.А. Усенко
Судді: підписО.А. Веденяпін
підписМ.П. Зайцев