Справа № 808/8145/14
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

29 січня 2015 року (17 год. 30 хв.) Справа № 808/8145/14 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Киселя Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Мащенко Д.В.,

представника позивача - Леус Г.О.,

представника відповідача - Вечерко М.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Приватного підприємства «НВФ «Валена» до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про скасування податкових повідомлень-рішень.

19.11.2014 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Приватного підприємства «НВФ «Валена» (далі - позивач) до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення, прийняті відповідачем щодо позивача, від 24.07.2014: №, яким контролюючим органом нараховане податкове зобов'язання за податком не прибуток у сумі 32847,50 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 6569,50 грн.; №, яким контролюючим органом нараховане податкове зобов'язання за податком на додану вартість у сумі 41493,00 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 13831,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість за період з 01.01.2013 по 31.01.2013 та з податку на прибуток підприємств за 2013 рік при здійсненні фінансово господарських операцій з ТОВ «Атріум Сервіс Плюс», за результатами перевірки складено акт від 03.07.2014 №712/08-28-22-12/30241825 (далі - Акт перевірки). На підставі Акта перевірки відповідачем були прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 24.07.2014 № та №. Висновки Акту перевірки позивач вважає необґрунтованими, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення на думку позивача є безпідставними та підлягають скасуванню.

Ухвалою від 21.11.2014 року було відкрито провадження в адміністративній справі, судове засідання призначене на 09.12.2014.

У судове засідання 09.12.2014 представник позивача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання, не прибув.

Ухвалою від 09.12.2014 за клопотанням представника відповідача провадження у справі було зупинене до 20.01.2015.

Ухвалою від 20.01.2015 провадження у справі було поновлено, судове засідання призначене на 20.01.2015.

У судовому засіданні оголошувалась перерва до 29.01.2015.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, зокрема зазначивши, що до перевірки були надані всі необхідні первинні документи, що повністю підтверджують здійснення фінансово-господарської діяльності позивача з ТОВ «Атріум Сервіс Плюс» та законність віднесення сум ПДВ до податкового кредиту. Зазначив, що відповідачем були перевищені повноваження, оскільки визнання угод фіктивними у позасудовому порядку законодавством України не передбачено. Зазначив, що ТОВ «Атріум Сервіс Плюс» на момент здійснення господарських операцій не перебував в процесі припинення, а отже мав достатню правоздатність в момент укладення та здійснення угод. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав викладених у запереченнях проти позову, зокрема зазначивши, що згідно акта від 26.09.2013 №375/223/38361091 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Атріум Сервіс Плюс» не підтверджено реальність проведення господарських операцій за період: січень-липень 2013 року з контрагентами-покупцями щодо реалізації товарів (робіт, послуг), попередньо придбаних у контрагентів-постачальників за період січень-липень 2013 року. Зазначеним Актом встановлено, що фінансово-господарська діяльність ТОВ «Атріум Сервіс Плюс» не здійснювалась, а тому й оформлення операцій позивача з цим підприємством здійснювалась без наміру фактичного отримання послуг. Крім того, ТОВ «Атріум Сервіс Плюс» відсутній за податковою адресою. Зазначив, що позивач не надав до перевірки документального підтвердження стосовно необхідності залучення сторонньої організації - ТОВ «Атріум Сервіс Плюс» для виконання будівельно-монтажних робіт, пуско-налагоджувальних робіт по технологічному обладнанню бази відпочинку «Прибій» м. Приморськ, враховуючи наявність власного устаткування, дозвільних документів, кваліфікованих працівників та інших обставин необхідних для безперебійного виконання виробничого процесу без залучення сторонніх організацій. Зазначив, що надані підприємством документи (акти виконаних робіт) не є підтвердженням реального факту виконаних робіт, а саме: здійснення дій, направлених на укладення та належне виконання договірних відносин. У вищенаведених документах не зазначено, які саме дії вчинено (здійснено), в якому порядку, які заходи вжито та іншої інформації, яка ідентифікує об'єкт оподаткування та не засвідчує факт виконання робіт підприємством ТОВ «Атріум Сервіс Плюс». Тому, вважає оскаржувані податкові повідомлення - рішення правомірними, через що просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні 29.01.2015 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали і з'ясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

На підставі направлення від 19.06.2014 №637 та наказу відповідача від 19.06.2014 №627 в період з 19.06.2014 по 25.06.2014 відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість за період з 01.01.2013 по 31.01.2013 та з податку на прибуток підприємств за 2013 рік при здійсненні фінансово господарських операцій з ТОВ «Атріум Сервіс Плюс».

За результатами перевірки 03.07.2014 відповідачем був складений Акт перевірки, згідно висновків якого встановлено порушення позивачем вимог:

- пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139 ст. 139, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, що призвело до заниження об'єкту оподаткування, внаслідок чого відбулось заниження податку на прибуток на загальну суму 26278,00 грн. за 2013 рік;

- пп. 198.3, 198.6 ст. 198, п. 200.1, 200.3 ст. 200 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість за січень 2013 року на суму 27662,00 грн.

На підставі Акту перевірки 24.07.2014 відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення: №, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на загальну суму 32848,50 грн. з яких 26278,00 грн. за основним платежем, 6569,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; №, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 41493,00 грн. з яких 27662,00 грн. за основним платежем, 13831,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погодившись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з приписів ч.3 ст.2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки підставою прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стали висновки Акту перевірки, то для вирішення позовних вимог необхідним є дослідження обґрунтованості цих висновків.

Відповідач в Акті перевірки позивача посилається на недотримання, позивачем вимог пп. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139 ст. 139, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, пп. 198.3, 198.6 ст. 198, п. 200.1, 200.3 ст. 200 ПК України.

Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати операційної діяльності включають:

собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку;

витрати банківських установ, до яких відносяться:

а) процентні витрати за кредитно-депозитними операціями, в тому числі за кореспондентськими рахунками та коштами до запитання, цінними паперами власного обігу;

б) комісійні витрати, в тому числі за кредитно-депозитними операціями, розрахунково-касове обслуговування, інкасацію та перевезення цінностей, операціями з цінними паперами, операціями на валютному ринку, операціями з довірчого управління;

в) від'ємний результат (збиток) від операцій з купівлі/продажу іноземної валюти та банківських металів;

г) від'ємне значення курсових різниць від переоцінки активів та зобов'язань у зв'язку зі зміною офіційного курсу національної валюти до іноземної валюти відповідно до підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу;

ґ) суми страхових резервів, сформованих у порядку, передбаченому статтею 159 цього Кодексу;

д) суми коштів (зборів), внесені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

е) витрати з придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги (факторинг);

є) витрати, пов'язані з реалізацією заставленого майна;

ж) інші витрати, прямо пов'язані зі здійсненням банківських операцій та наданням банківських послуг;

з) інші витрати, передбачені цим розділом.

Відповідно до п. 138.2 п. 138 ПК України фінансовий результат до оподаткування зменшується:

на суму розрахованої амортизації основних засобів або нематеріальних активів відповідно до пункту 138.3 цієї статті;

на суму залишкової вартості окремого об'єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної з урахуванням положень цієї статті Кодексу, у разі ліквідації або продажу такого об'єкта;

на суму дооцінки та вигід від відновлення корисності основних засобів або нематеріальних активів в межах попередньо віднесених до витрат уцінки та втрат від зменшення корисності основних засобів або нематеріальних активів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Згідно пп. 139.1.9 п. 139 ст. 139 ПК України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У разі втрати, знищення або зіпсуття зазначених документів платник податку має право письмово заявити про це контролюючому органу та здійснити заходи, необхідні для поновлення таких документів. Письмова заява має бути надіслана до/або разом із поданням розрахунку податкових зобов'язань за звітний податковий період. Платник податків зобов'язаний відновити втрачені, знищені або зіпсовані документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження такої заяви до контролюючого органу.

Якщо платник податку поновить зазначені документи в наступних податкових періодах, підтверджені витрати включаються до витрат за податковий період, на який припадає таке поновлення;

Згідно пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України у цьому розділі об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу;

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної.

Платники податку, що застосовували касовий метод до набрання чинності цим Кодексом або застосовують касовий метод, мають право на включення до податкового кредиту сум податку на підставі податкових накладних, отриманих протягом 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку.

Для банківських установ при одержанні ними права власності на заставне майно з метою подальшого продажу таке право зберігається до моменту продажу такого заставленого майна.

Відповідно до п. 200.1, 200.3 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Судом встановлено, що за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, позивачем задекларовано податку на прибуток у розмірі 12044,00 грн. по операціях з ТОВ «Атріум Сервіс Плюс».

Також, позивачем задекларовано податкового кредиту на суму 27662,00 грн. по операціях з ТОВ «Атріум Сервіс Плюс» за січень 2013 року.

14.09.2011 між позивачем і ТОВ «Юкун» було укладено договір підряду №32, відповідно до якого позивач зобов'язався виконати роботи з влаштування з/б чаші дитячого басейна на базі відпочинку «Прибій» в м. Приморськ. Вартість робіт складає 211346,40 грн. (ПДВ 35224,40 грн.). Здача-приймання робіт оформлюється відповідним Актом.

За наслідками виконання умов договору позивачу видавались податкові накладні від 22.01.2013 №1, від 22.01.2013 №2 на загальну суму 180493,53 грн. у тому числі ПДВ 30082,25 грн.

Розрахунки за виконання зазначеного договору здійснювались у безготівковій формі, шляхом переказу коштів на банківський рахунок позивача, що підтверджується платіжними дорученнями.

За наслідками виконання робіт було складено Акти приймання виконаних робіт за січень 2013 року від 22.01.2013.

Позивачем з метою виконання умов зазначеного договору 24.12.2012 з ТОВ «Атріум Сервіс Плюс» (субпідрядник) було укладено договір №2412, відповідно до якого ТОВ «Атріум Сервіс Плюс» зобов'язався виконати Пусконалагоджувальні роботи по технічному обладнанню, електричним схемам, автоматики управління системою очищення підігріву води та вентиляції басейна, а позивач сплатити вартість виконаних робіт. Вартість робіт орієнтовно складає 165969,39 грн. (ПДВ 27661,56 грн.). Здача-приймання робіт оформлюється відповідним Актом.

За наслідками виконання умов договору позивачу видавались податкові накладні від 17.01.2013 №117, від 18.01.2013 №118, від 21.01.2013 №119 на загальну суму 112239,83 грн. у тому числі ПДВ 27661,57 грн. та рахунки на оплату від 17.01.2013 №106, від 18.01.2013 №107, від 21.01.2013 №108 на зазначену суму.

Розрахунки із ТОВ «Атріум Сервіс Плюс» за виконання зазначеного договору здійснювались у безготівковій формі, шляхом переказу коштів на банківський рахунок ТОВ «Атріум Сервіс Плюс», що підтверджується платіжними дорученнями на зазначену вище суму.

За наслідками виконання робіт було складено Акти приймання виконаних робіт за січень 2013 року від 17.01.2013, від 18.01.2013, від 21.01.2013.

Всі вищевказані документи наявні в матеріалах справи.

Суд зазначає, що в матеріалах справи в повному обсязі наявні податкові накладні, рахунки, Акти здачі-приймання робіт за перевіряємий період, які оформлені належним чином, підписані повноважними особами підприємств, завірені печатками підприємств та повністю підтверджують факт здійснення позивачем господарських операцій.

В обґрунтування висновку про порушення позивачем вимог податкового законодавства відповідач посилається на Акт ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровськ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 26.09.2013 №375/223/38361091 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Атріум Сервіс Плюс» щодо документального підтвердження господарських відносин із платниками податків за січень-липень 2013 року, відповідно до якого не підтверджено реальність проведення господарських операцій за період: січень-липень 2013 року з контрагентами-покупцями щодо реалізації товарів (робіт, послуг), попередньо придбаних у контрагентів-постачальників за період січень-липень 2013 року. Зазначеним Актом встановлено, що фінансово-господарська діяльність ТОВ «Атріум Сервіс Плюс» не здійснювалась. Крім того, ТОВ «Атріум Сервіс Плюс» відсутній за податковою адресою.

Суд зазначає, що позивачем до суду була надана постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.11.2013, згідно якої визнано протиправними дії ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровськ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області щодо внесення інформації про проведення зустрічної звірки ТОВ «Атріум Сервіс Плюс» з контрагентами за період січень-липень 2013 року до електронної бази даних «Автоматизованої системи співставлення Інформаційної системи Міндоходів України «Податковий блок» на підставі акту від 26.09.2013 №375/223/38361091. Зобовязано ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровськ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області відновити в електронній базі даних «Автоматизованої системи співставлення Інформаційної системи Міндоходів України «Податковий блок» показники податкової звітності ТОВ «Атріум Сервіс Плюс», зазначені останнім в податкових деклараціях за січень-липень 2013 року.

Зазначене рішення, ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.06.2014, було залишено без змін.

Крім того, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.09.2014 у відкритті касаційного провадження, за касаційною скаргою ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровськ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області, було відмовлено.

Суд зазначає, що перерахування коштів легально діючими підприємствами на рахунок фіктивних підприємств, не робить ці кошти отриманими завідомо злочинним шляхом, оскільки вони вважаються отриманими під час легальної господарської та підприємницької діяльності, поки не доведено протилежне. На даний час не має будь-якого судового рішення, що надавало би оцінку взаємовідносин позивача з ТОВ «Атріум Сервіс Плюс»

За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не Актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в Акті висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки були зроблені без повного та всебічного дослідження наявної інформації.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року було звернено увагу на наступне: «...вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність господарського зобов'язання пов'язує з наступним: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що за відомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів наявності фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного заволодіння ним, внаслідок укладання та виконання позивачем та його контрагентами правочинів.

Суд зазначає, що на даний час у суду відсутні відомості щодо наявності судового рішення, яке б спростовувало факт реальності виконання договорів, укладених між позивачем та його контрагентами.

Відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є правильним виходячи з загальних засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що можливий захист порушеного права шляхом звернення до суду із позовом про визнання нікчемного правочину дійсним стосується лише нікчемних правочинів з дефектом форми та правочинів без необхідного схвалення (параграф 2 глави 16 ЦК України).

Відповідачем також не було обґрунтовано належним чином і доведено у встановленому законом порядку, що угоди між позивачем та його контрагентами порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без відповідних доказів, про відсутність реальності поставок товарів (робіт, послуг), які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності тощо, що може свідчити про відсутність необхідних умов для здійснення відповідної господарської, економічної діяльності як позивачем, так і його контрагентом - що є лише припущенням.

Крім того, відповідно до ст. 20 Податкового кодексу України органам податкової служби не надано повноважень щодо визнання тих чи інших угод (правочинів) недійсними та/або нікчемними.

Також, відповідно до вимог податкового законодавства, особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції.

Судом встановлено, що ТОВ «Атріум Сервіс Плюс» в перевіряємий період мало статус платника податку на додану вартість, а відтак мало право видавати позивачу податкові накладні на підтвердження факту отримання останнім послуг (робіт), що надавались цим підприємством.

Також, суд зазначає, що у разі, якщо контрагент підприємства порушив законодавство при нарахуванні та сплаті своїх податкових зобов'язань, відповідальність за це несе виключно він, можливості покладення відповідальності на інших осіб законодавством України не тільки не передбачено, але прямо заборонено. Таким чином, несплата податків однією із сторін правочину чи їх приховування не є підставою для висновку про нікчемність правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон України №996-ХІV) бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Статтею 1 Закон України №996-ХІV визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Підпунктами 2.1., 2.2., 2.4, 2.16 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку передбачено наступне:

Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.

Суд зазначає, що пред'явлені до перевірки документи є первинними документами у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оформлені належним чином, підписані повноважними особами підприємств, завірені печатками підприємств та повністю підтверджують факт здійснення позивачем господарських операцій.

З наведених вище підстав суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та необхідність їх скасування.

За приписами ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Доданою до матеріалів справи квитанцією №12810387 від 18.11.2014 документально підтверджується факт сплати позивачем судового збору в сумі 182,70 грн.

Відтак, ця сума підлягає присудженню на користь позивача з Державного бюджету України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Приватного підприємства «НВФ «Валена» до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 24.07.2014 №, прийняте Державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області, яким Приватному підприємству «НВФ «Валена» збільшено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 32847,50 грн., з яких за основним зобов'язанням - 26278,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 6569,50 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 24.07.2014 №, прийняте Державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області, яким Приватному підприємству «НВФ «Валена» збільшено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 41493,00 грн., з яких за основним зобов'язанням - 27662,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 13831,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства

«НВФ «Валена» судовий збір у сумі 182,70 грн. (сто вісімдесят дві гривні 70 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Кисіль