Справа № 806/4987/13-а
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2015-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" січня 2015 р. м. Київ К/800/45745/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіЦвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
суддів Ланченко Л.В.,
Пилипчук Н.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 12.02.2014 року

та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29.07.2014 року

у справі № 806/4987/13-а

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Андрушівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області

про визнання недійсними рішень,

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Андрушівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області про визнання недійсними рішень.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 12.02.2014 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29.07.2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами документальної планової виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 за період діяльності з 01.10.2009 року по 31.12.2012 року, відповідачем складено акт від 13.06.2013 року №182/17-36/НОМЕР_1, яким встановлено порушення ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 року № 19-92, пп. «а» п. 19.1 ст. 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого в книзі обліку доходів і витрат форми 10 не відображались доходи та витрати по реалізованому товару (алкогольних напоях та тютюнових виробах) в кількісній та вартісній оцінці, не виводились залишки товару (по алкогольних напоях та тютюнових виробах); пп. 7.4.3 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», п. 198.4 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість в розмірі 71 398, 00 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення: - від 13.06.2013 року № , яким позивача зобов'язано сплатити штраф за платежем податок на додану вартість в розмірі 2 572, 80 грн.; - від 14.06.2013 року № , яким позивача зобов'язано сплатити штраф за платежем орендна плата з фізичних осіб в розмірі 600,00 грн.; - від 27.06.2013 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в сумі 89 247,0 0 грн., у тому числі: за основним платежем - 71 398, 00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 17 850, 00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства у періоді, що перевірявся, та правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає рішення судів попередніх інстанцій необґрунтованими, оскільки вони ухвалені не на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі та не підтверджених доказами, з огляду на наступне.

Відповідно до 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 цього Закону для подання податкової декларації.

Відповідно до п. 287.3 ст. 287 Податкового кодексу України податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Статтею 126 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: - при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; - при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 14.06.2013 року № , яким позивача зобов'язано сплатити штраф за платежем орендна плата з фізичних осіб в розмірі 600,00 грн., суди попередніх інстанцій не зазначили на підставі яких наявних в матеріалах справи доказів вони погодилися із доводами податкового органу про несвоєчасну сплату позивачем узгодженої суми грошового зобов'язання з орендної плати за землю у визначеному податковим органом розмірі, вказаному в акті перевірки.

Крім того, податкові декларації з плату за землю за 2010 рік від 27.01.2010 року № 363, за 2011 рік від 31.01.2011 року № 276, на які здійснено посилання судами, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Слід зазначити, що у даному випадку суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів до своєчасної їх подачі.

Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 13.06.2013 року № , яким позивача зобов'язано сплатити штраф за платежем податок на додану вартість в розмірі 2 572, 80 грн., став висновок відповідача про несвоєчасну сплату податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

Однак висновки судів першої та апеляційної інстанцій про правомірність даних доводів є необґрунтованими, оскільки зроблені на підставі лише розрахунку штрафної санкції та облікової картки платника податку.

Статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Таким чином, при вирішення спору у даній частині судами не встановлено чи узгоджуються дані облікової картки платника податку із сумами боргу, встановленими в акті перевірки, та не здійснено посилання на відповідні реквізити документів.

Відповідно до п. 7.4.1 п. 7.4. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 цього Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у складі ціни за придбану продукцію та виконані роботи, необхідні первинні документи, оформлені відповідно до вимог законодавства України.

Крім того, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 27.06.2013 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 89 247, 00 грн., став висновок податкового органу про завищення позивачем податкового кредиту внаслідок невикористання у господарській діяльності придбаного товару.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку необхідно досліджувати наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку. Перевірці підлягають доводи податкового органу, що свідчать про відсутність ділової мети у діях платника податку. При цьому слід враховувати, що податкове законодавство не ставить у залежність виникнення права на податковий кредит у платника податків від фактичного використання придбаних товарів або послуг у своїй господарській діяльності. Для підтвердження відповідного права платника податку достатньо наявності мети використання товарів та послуг, що ним придбані, незалежно від фактичних результатів такого використання.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій вищеназвані обставини враховано не було, і це призвело до необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, а також те, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, оскаржувані судові рішення у справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

При новому розгляді справи суду слід урахувати, що згідно з частиною першою статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 12.02.2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29.07.2014 року у справі № 806/4987/13-а скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та не може бути оскаржена.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Л.В.Ланченко

Н.Г.Пилипчук