Справа № 2а-1152/09/0870
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" січня 2015 р. м. Київ К/9991/65285/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стальконструкція» про відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2012 року, -

у с т а н о в и л а :

У лютому 2009 року Управління Пенсійного фонду України в м. Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області (далі УПФ) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стальконструкція» (далі Товариство), у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути заборгованість з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах за Списком № 2 у період з серпня 2008 року по березень 2009 року в розмірі 186112, 67 грн.

В обґрунтування позову УПФ посилалось на порушення Товариством вимог пунктів «б» - «з» статті 13 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII), Закону України від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 400/97-ВР), Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV (далі Закон 1058-ІV) та Інструкції «Про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України» (далі Інструкція), затвердженої Постановою Правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року №21-1 (усі у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), та просило про задоволення позову.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2009 року позовні вимоги задоволено.

Оскаржуваною постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2012 року постанову суду першої інстанції скасовано, ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Товариства на користь УПФ суму визнаних спірних витрат в розмірі 52556,17 грн., а в решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить його рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку часткове задоволення скарги з таких підстав.

Судами встановлено, що Товариство перебуває на обліку УПФ, є платником страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Задовольняючи позові вимоги суд першої інстанції виходив з того, що за правилами пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, пункту 1 статті 2 Закону № 400/97-ВР Товариство зобов'язане відшкодувати УПФ витрати на виплату та доставку пенсії у повному обсязі, призначеної на пільгових умовах працівникам згідно з Законом № 1788-XII. При цьому таке відшкодування має здійснюватись згідно положень Інструкції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і задовольняючи частково позовні вимоги суд апеляційної інстанції виходив з вимог пункту 6.4 та підпункту 6.8. пункту 6 Інструкції у частині того, що УПФ не дотримався встановленої законодавством процедури направлення та вручення Товариству повідомлення з визначенням сум понесених спірних витрат з виплати пенсій. А тому суд прийняв частину визнаних відповідачем позовних вимог та відмовив у задоволенні позову щодо стягнення 112082,40 грн. спірних витрат.

Проте, до такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, частково в порушення норм матеріального і процесуального права виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, спірними між сторонами є витрати з виплати пенсій в сумі 112082,40 грн., виплачених пенсіонерам, які отримали пільговий стаж до серпня 1992 року на підприємстві, які пізніше реорганізоване.

При цьому, згідно доводів відповідача, такі пенсії працівникам призначені у відповідності до статті 100 Закону № 1788-XII, а тому відшкодуванню не підлягають.

Так, згідно пункту 6 Інструкції, відшкодуванню підлягають витрати Пенсійного фонду на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах відповідно до частини 2 Розділу 15 Прикінцевих положень Закону 1058-ІV.

Відповідно до пункту 6.10 Інструкції, відшкодування сум і фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, здійснюється підприємством на рахунки органу Пенсійного фонду за місцем його реєстрації.

Якщо пенсія на пільгових умовах призначена із взаємним зарахуванням періодів роботи, передбачених статтями 13, 14 та 55 Закону № 1788-XII, які дали право на цю пільгову пенсію, то відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку цих пенсій здійснюється тими підприємствами, на яких цей стаж було вироблено у розмірах, передбачених частиною 2 Прикінцевих положень Закону 1058-ІV.

За змістом пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, роботах з особливо шкідливими й важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами Закону № 1058-IV в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом № 1788-XII. У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 Закону № 1058-IV. При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності Законом № 1058-IV.

На момент набрання чинності Законом № 1058-IV питання щодо відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до пункту «а», «б»-«з» статті 13 Закону № 1788-XII, було врегульовано Законом № 400/97-ВР, відповідно до пунктів 1 та 2 статті 1 якого, відповідач є платником збору на обов'язкове державне пенсійне забезпечення.

За змістом абзацу четвертого пункту 1 статті 2 Закону № 400/97-ВР для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону, об'єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів «а», «б»-«з» статті 13 Закону № 1788-XII до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого статтею 12 цього Закону.

Абзацом третім пункту 1 статті 4 Закону № 400/97-ВР встановлено ставку на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 100 відсотків від об'єкта оподаткування, визначеного абзацом четвертим пункту 1 статті 2 цього Закону.

Враховуючи наведені положення чинного законодавства, слід дійти висновку, що Товариство є платником страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування і несе відповідальність по відшкодуванню витрат на виплату і доставку пенсії за вказаний період, призначеної відповідно до вказаних пунктів частини першої статті 13 Закону № 1788-XII у розумінні як положень Закону № 1058-IV так і Закону № 400/97-ВР.

Разом з тим, суди не звернули увагу на те, що згідно пункту 6.3 Інструкції у разі ліквідації або зміни власника підприємства суми зазначених витрат Пенсійному фонду вносять правонаступники.

Суди обох інстанцій не дослідили доказів щодо правонаступництва відповідача за зобов'язаннями попередника, не надали належної правової оцінки положенням статті 37 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (чинному на час реорганізації Мелітопольського спеціалізованого управління № 100 тресту «Дніпростальконструкція», на якому, як стверджує відповідач працювали особи, щодо відшкодування пенсій яких виник даний спір).

За приписами вказаної Статті юридична особа припиняється шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу або приєднання). При злитті і поділі юридичних осіб майно (права і обов'язки) переходить до нововиниклих юридичних осіб. При приєднанні юридичної особи до іншої юридичної особи її майно (права і обов'язки) переходить до останньої. Майно переходить в день підписання передаточного балансу, якщо інше не передбачене законом або постановою про реорганізацію.

Суди, вирішуючи спір сторін, в порушення вимог 70, 71 Кодексу адміністративного судочинства України не з'ясували можливість дослідження належних і допустимих доказів у справі.

Посилання на відсутність підтвердження вказаного правонаступництва в установчих документах є безпідставним, оскільки такі визначають організаційно-правову форму, мету і предмет діяльності, тощо. В той час як зобов'язання попередника має бути визначне у передавальному балансі, у якому зазначається передача прав та обов'язків реорганізованого товариства тому що утворюється, тобто правонаступнику.

У разі ж часткової реорганізації та/або ліквідації зазначеного товариства, суди, для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін, мали з'ясувати хто саме є правонаступником по спірним зобов'язанням в сумі 112082,40 грн., і відповідно визначити суб'єкта сплати цих витрат.

Крім цього, щодо висновків судів у частині недотримання процедури надіслання актів звірки та взаєморозрахунків спірних витрат, то колегія суддів звертає увагу, що суди не навели відповідних мотивів цим висновкам, не дослідили докази сторін, з урахуванням викладеної позиції щодо правонаступництва.

Отже неповне з'ясування судами дійсних обставин справи призвело до ухвалення судових рішень, які не відповідає вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають скасуванню, а справа згідно правил статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, направленню на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2009 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2012 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало