Справа № 820/16577/14
Суддя: Водолажська Н.С.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський апеляційний адміністративний суд
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 р.Справа № 820/16577/14

Головуючий 1 інстанції: Волошин Д.А.

Доповідач: Водолажська Н.С.

Колегія суддів у складі:

Головуючий суддя Водолажська Н.С.,

Суддя Філатов Ю.М., Суддя Бенедик А.П.

при секретарі Зарицька Т.В.

за участю:

представника позивача - Макаренко О.А.

представника відповідача - Коваленко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Чугуївський авіаційний ремонтний завод» на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2014р. по справі № 820/16577/14

за позовом Державного підприємства «Чугуївський авіаційний ремонтний завод»

до Чугуївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ДП «Чугуївський авіаційний ремонтний завод», звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати податкові повідомлення-рішення Чугуївської ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області № від 22.05.14 р. про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств, що перебувають у державній власності, в сумі 46967,0 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 23483,5 грн.; № від 21.05.14 р. про визначення податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, щодо сплати податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати, в сумі 2914,93 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 601127,26 грн.; № від 01.08.14 р.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.14 р. по справі № 820/16577/14 позов був залишений без задоволення.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.14 р. по справі № 820/16577/14 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач письмові заперечення на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та пояснення представників сторін в судовому засіданні, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що фахівцями Чугуївської ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області проведено позапланову виїзну перевірку ДП «Чугуївський авіаційний ремонтний завод» () з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.12 р. по 31.12.13 р.

Підставою для прийняття оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень слугував акт № 202/20-29-22/08305644 від 24.04.14 р., складений за результатами проведеної перевірки, в якому були зафіксовані порушення підприємством позивача вимог: п. 169.1.3 «в» ст. 169, абз. «а» п. 176.2 ст. 176, п. 167.1 ст. 167, п. 51.1 ст. 51, абз. «б» п. 176.2 ст. 176 ПК України та п. 3.2 п. 3 Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом ДПА України № 1020 від 24.12.10 р.; п. 57.1 ст. 57 ПК України та наказу Мінфіну України № 1213 від 28.09.11 р. «Про затвердження форми податкової декларації з податку на прибуток підприємства», в результаті чого не задекларована загальна сума нарахованого до сплати податку на прибуток за 2012 р. у сумі 46967,0 грн.

У зв'язку з цим були збільшені податкові зобов'язання з податку на прибуток підприємств, що перебувають у державній власності, в сумі 46967,0 грн. та визначено податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, щодо сплати податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати в сумі 2914,93 грн.

Позивач скористався правом адміністративного оскарження зазначених вище податкових повідомлень-рішень та за результатами розгляду скарги ГУ Міндоходів у Харківській області було прийнято рішення № 4689/10/20-40-10-04-17 від 22.07.14 р., яким податкові повідомлення-рішення Чугуївської ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області № від 21.05.14 р., № від 22.05.14 р., № залишені без змін і збільшений розмір штрафних санкцій на суму 7111,31 грн., визначене у податковому повідомленні-рішенні № від 21.05.14 р., та зобов'язано Чугуївську ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області винести та направити нове рішення.

За результатами подальшого оскарження рішенням Державної фіскальної служби України № 1518/6/99-99-10-01-15 від 13.08.14 р. у задоволенні скарги ДП «Чугуївський авіаційний ремонтний завод» було відмовлено. Також за результатами адміністративного оскарження було прийняте податкове повідомлення-рішення № від 01.08.14 р. про збільшення штрафних санкцій з податку на доходи фізичних осіб, щодо сплати податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати в розмірі 57111,31 грн.

Не погодившись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, надав до суду достатні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині залишення без задоволення позовних вимог про скасування податкових повідомлень-рішень № від 21.05.14 р. та № від 01.08.14 р., колегія суддів зазначає наступне.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції процитував зміст п.п. «а» та «б» п. 176.2 ст. 176, п. 119.2 ст. 119, п. 36.1 та п. 36.5 ст. 36, п. 38.1 ст. 38 ПК України, на підставі чого ним був зроблений висновок про правомірність визначення податкового зобов'язання та застосування штрафної фінансової санкції за порушення позивачем порядку застосування податкової соціальної пільги, яке призвело до заниження податкового зобов'язання, застосування штрафної фінансової санкції за подання податкових розрахунків про суми нарахованих (виплачених) доходів і утриманих з них податків з фізичних осіб за формою 1-ДФ з недостовірними відомостями та помилками, та застосування штрафної фінансової санкції за несвоєчасне перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб.

В ході проведення перевірки контролюючим органом встановлено, порушення п. 169.1.3 «в» ст. 169, абз. «а» п. 176.2 ст. 176, п. 167.1 ст. 167 ПК України, а саме у 21 випадку по 1 особовому рахунку (ОСОБА_3.) неправомірно застосовувалась податкова соціальна пільга без наявності заяви та підтверджуючих документів (чорнобильця 1 або 2 групи), в результаті не утримано податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 2914,93 грн., у т.ч. за 2012 р. на суму 1386,43 грн., за 2013 р. на суму 1528,5 грн. Також перевіряючими було встановлено подання розрахунків за формою 1-ДФ з недостовірними відомостями та помилками, а саме: невірне відображення ознаки доходу (за оренду рухомого майна), нарахованого (виплаченого) на користь фізичних осіб ОСОБА_4 (р. н. - НОМЕР_5), ОСОБА_5 (р.н. - НОМЕР_6), ОСОБА_6 (р.н. - НОМЕР_7) та ОСОБА_7 (р.н.-НОМЕР_8) (необхідно відобразити з ознакою « 106», тоді як у розрахунках відображено з ознакою « 102»), в 1-4 кв. 2013р. не відображення суми нарахованого (виплаченого) доходу на користь ОСОБА_4 (р. н. - НОМЕР_5) (щоквартально по 300,0 грн., податок на доходи фізичних осіб-45,0 грн.); невірне відображення суми нарахованої заробітної плати працівникам підприємства в 4 кв. 2013 р. (ознака « 101») (за результатами перевірки встановлено, що сума нарахованої заробітної плати складає 1334948,68 грн., тоді як в податковому розрахунку відображена сума 1349801,88 грн., розбіжність в сумі 4877,72 грн. є аліментами і повинна відображатись з ознакою « 140», в сумі 9975,48 грн. є доходом, нарахованого громадянам за умовами трудових угод і повинна відображатись з ознакою « 102»).

Крім того, перевіркою з питання повноти та своєчасності перерахування податку на доходи фізичних осіб до бюджету за перевіряємий період встановлено порушення п. 168.1.2 ст. 168, п. 171.2«а» ст. 171 ПК України - несвоєчасне перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 910701,03 грн., у т.ч. по строку виплати заробітної плати 30.06.12 р. несвоєчасно перераховано податку на суму 109571,44 грн., по строку виплати заробітної плати 24.07.12 р. несвоєчасно перераховано податку на суму 153112,64 грн., по строку виплати заробітної плати 30.01.13 р. несвоєчасно перераховано податку на суму 131639,94 грн., по строку виплати заробітної плати 04.02.13 р. несвоєчасно перераховано податку на суму 279,32 грн., по строку виплати заробітної плати 15.02.13 р. несвоєчасно перераховано податку на суму 101,67 грн., по строку виплати заробітної плати 20.02.13 р. несвоєчасно перераховано податку на суму 88,6 грн., по строку виплати заробітної плати 02.03.13 р. несвоєчасно перераховано податку на суму 31738,25 грн., по строку виплати заробітної плати 11.03.13 р. несвоєчасно перераховано податку на суму 70,86 грн., по строку виплати заробітної плати 30.03.13 р. несвоєчасно перераховано податку на суму 34946,11 грн., по строку виплати заробітної плати 12.04.13 р. несвоєчасно перераховано податку на суму 450,6 грн., по строку виплати заробітної плати 30.04.13 р. несвоєчасно перераховано податку на суму 44223,71 грн., по строку виплати заробітної плати 30.05.13 р. несвоєчасно перераховано податку на суму 41056,25 грн., по строку виплати заробітної плати 07.06.13 р. несвоєчасно перераховано податку на суму 2368,97 грн. по строку виплати заробітної плати 30.06.13 р. несвоєчасно перераховано податку на суму 49355,19 грн.

Як зазначено в рішенні суду першої інстанції, представники позивача у судовому засіданні та письмових поясненнях підтвердили, що зауважень щодо фактичних обставин справи та даних, наведених в акті перевірки щодо порушення позивачем застосування податкової соціальної пільги по 1 особовому рахунку (ОСОБА_3.) без наявності заяви та підтверджуючих документів (Чорнобильця 1 або 2 групи) та факту подання податкових розрахунків про суми нарахованих (виплачених) доходів і утриманих з них податків з фізичних осіб за формою 1-ДФ за 2-4 кв. 2012 р. та 1-4 кв. 2013 р. з недостовірними відомостями та помилками у нього відсутні, зазначені порушення мали місце. (а.с. 1-2 т. 2). В свою чергу, докази, що підтверджують наявність заяви та підтверджуючих документів для застосування податкової соціальної пільги гр. ОСОБА_3, подання розрахунків за формою 1-ДФ за 2-4 кв.2012 та 1-4 кв. 2013р. з достовірними відомостями та без помилок або своєчасної сплати податку на доходи фізичних осіб позивачем до суду першої інстанції не подано.

Разом з тим, в доводах апеляційної скарги позивач по справі посилається на те, що контролюючим органом невірно проведено розрахунок штрафних санкцій та відповідно невірно застосовано п. 127.1 ст. 127 ПК України, оскільки під час розрахунку штрафних санкцій відповідачем застосовано принцип повторності правопорушення протягом 1095 днів, та застосовано штрафну санкцію у розмірі 50% та 75% суми податків, що підлягав сплаті до бюджету. Разом з тим, апелянт вважає, що спірним питанням є правомірність нарахування податковим органом штрафних (фінансових) санкцій на підставі п. 127.1 ст. 127 ПК України, а також відповідність застосованого розміру штрафних санкцій вчиненому порушенню, зазначивши при цьому у спірних правовідносинах податковий орган мав застосувати до підприємства також положення ст. 126 ПК України.

Як встановлено судом під час розгляду справи та підтверджується безпосередньо самим актом перевірки відповідача № 202/20-29-22/08305644 від 24.04.14 р., позивачем в червні, липні та серпні 2012 р. та січні - липні 2013 р. був несвоєчасно сплачений податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 910701,03 грн., проте апелянт зазначає, що на час проведення перевірки податковим органом підприємством вказана сума була перерахована до бюджету у повному обсязі, хоча і з порушенням строків.

Також апелянт в доводах апеляційної скарги наполягає на тому, що зі змісту ст. 126 та ст. 127 ПК України, положення ст. 126 ПК України щодо застосування штрафної санкції застосовуються у випадку, коли має місце несвоєчасність сплати платником податків узгодженої суми грошового зобов'язання, при чому розмір такої санкції прямо залежить від часу затримки такої сплати. В той же час, в ст. 127 ПК України встановлюється міра відповідальності, яка покладається на платника податків, в т.ч. і на податкового агента, саме за несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, при чому відповідність розміру штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) не з часу затримки такої не сплати, як то передбачено ст.126 ПК України, а з кількості разів допущених таких порушень протягом певного періоду часу (1095 днів). На підставі наведеного, позивач вважає, що ним несвоєчасно перераховано узгоджену суму грошового зобов'язання, відповідальність за яке передбачена саме ст. 126 ПК України, а тому позивач не може нести відповідальність у вигляді штрафу, передбаченого п. 127.1 ст. 127 ПК України за несплату податку.

Колегія суддів зазначає, що об'єктом правопорушення, визначеного ст. 126 ПК України, є правовідносини щодо сплати податкових зобов'язань. Законодавець встановив відповідальність за це правопорушення з метою стимулювання своєчасної сплати платниками податків сум самостійно визначених грошових зобов'язань. При цьому відповідальність за цією статтею буде наставати в тому випадку, якщо ці грошові зобов'язання самостійно визначені як платником податку, так і контролюючим органом.

Судом першої інстанції було правильно встановлено та не спростовано позивачем в доводах апеляційної скарги, що з боку підприємства позивача мало місце порушення вимог чинного законодавства, яке полягало у застосуванні податкової соціальної пільги по 1 особовому рахунку (ОСОБА_3.) без наявності заяви та підтверджуючих документів (Чорнобильця 1 або 2 групи) та факту подання податкових розрахунків про суми нарахованих (виплачених) доходів і утриманих з них податків з фізичних осіб за формою 1-ДФ за 2-4 кв.2012 та 1-4 кв.2013р. з недостовірними відомостями та помилками, що свідчить про те, що в даному випадку відсутня обов'язкова умова застосування положень ст. 126 ПК України щодо самостійності визначення грошових зобов'язань.

В свою чергу, положення ст. 127 ПК України встановлюють відповідальність за порушення правил нарахування та сплати податків у джерела виплати. Колегія суддів зазначає, що це правопорушення може проявлятись у відсутності первинних та інших бухгалтерських документів щодо нарахування податку; відсутності факту його утримання із доходів отримувача доходу (виплаті доходу в повному обсязі); а також у відсутності факту сплати такого податку в порядку, визначеному цим Кодексом.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що підстави для застосування в даному випадку положень ст. 126 ПК України відсутні. В свою чергу, судом першої інстанції зроблений правильний висновок щодо правомірності висновків податкового органу, що стосуються порушення підприємством позивача вимог податкового законодавства в цій частині.

Наведені вище обставини стали підставою для висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, оскільки доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Зважаючи на те, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.14 р. по справі № 820/16577/14 в цій частині прийнята з дотриманням вимог чинного законодавства, колегія суддів не виявила підстав для її скасування.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині залишення без задоволення позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення № від 22.05.14 р., колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що ДП «Чугуївський авіаційний ремонтний завод» є державним підприємством. Відповідно до постанови КМУ № 138 від 23.02.11 р. «Про затвердження Порядку відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об'єднаннями» та п. 153.3 ст. 153 ПК України позивач здійснює оподаткування дивідендів. Підприємством надано до Чугуївської ОДПІ «Розрахунок частини чистого прибутку, що підлягає сплаті до державного бюджету державними унітарними підприємствами їх об'єднаннями» № від 06.02.13 р. відповідно до якого відображена частина прибутку, що підлягає сплаті у сумі 223650,0 грн. Вказана сума виплаченого доходу відображена в обов'язковому додатку до декларації з податку на прибуток АВ - «Розрахунок авансового внеску з податку на прибуток на суму виплачених дивідендів» та нарахована сума авансового внеску при виплаті дивідендів, що має бути сплачена у звітному періоді у сумі 46967,0 грн. Нарахована сума авансового внеску при виплаті дивідендів, що відображена в додатку АВ, відображена у ряд. 20 податкової декларації з податку на прибуток за 2012 р. № від 25.03.14 р. у сумі 46967,0 грн.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем не задекларована загальна сума нарахованого до сплати податку на прибуток за 2012 р. у сумі 46967,0 грн. та не відображена у рядку 33 декларації з податку на прибуток, яка підлягає до сплати в бюджет авансовими внесками в розмірі 3914,0 грн. та відображається у рядку 34 декларації з податку на прибуток, чим порушено п. 57.1 ст. 57 ПК України та наказу Мінфіну України № 1213 від 28.09.11 р. «Про затвердження форми податкової декларації з податку на прибуток підприємства». Також суд першої інстанції зазначив, що на протязі 2013 р. щомісячний авансовий внесок по податку на прибуток позивачем було сплачено, але в декларації з податку на прибуток сума авансового внеску не відображені, у зв'язку з чим вказані суми авансових внесків по особовому рахунку підприємства по сплаті податку рахуються як переплата та не можуть бути зменшені за рахунок авансового внеску при виплаті дивідендів, оскільки не є задекларованими платником податку. При цьому повноваженнями податкового органу не передбачено самостійне внесення змін до податкової звітності та визначення нарахованого податкового зобов'язання платника податку, без проведення контрольних заходів у формі перевірок та прийняття відповідного податкового повідомлення-рішення.

В доводах апеляційної скарги позивач по справі посилається на те, що згідно даних декларації з податку на прибуток підприємств та додатку АВ вбачається, що підприємством позивача формально не зазначено у рядку 33 декларації суми зобов'язань, що свідчить про те, що податковим органом неправомірно було збільшено суму податкового зобов'язання, оскільки до його повноважень належить лише вірне визначення сум податкового зобов'язання. Оскільки позивачем було сплачено до Державного бюджету України спірну суму авансових внесків з податку, то в даному випадку має місце фактичне подвоєння сплати підприємством позивача авансових внесків з податку на прибуток підприємств.

Колегія суддів зазначає, що згідно п. 49.1 ст. 49 ПК України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків. Згідно п. 49.2 ст. 49 ПК України платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є, відповідно до цього Кодексу незалежно від того, чи провадив такий платник податку господарську діяльність у звітному періоді.

Відповідно п. 57.1 ст. 57 ПК України платники податку на прибуток (крім новостворених, виробників сільськогосподарської продукції, неприбуткових установ (організацій) та платників податків, у яких доходи, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, за останній річний звітний податковий період не перевищують 10 мільйонів гривень) щомісяця сплачують авансовий внесок з податку на прибуток у порядку і в строки, які встановлені для місячного податкового періоду, у розмірі не менше 1/12 нарахованої до сплати суми податку за попередній звітний (податковий) рік без подання податкової декларації.

Згідно п. 153.3.1 ст. 153 ПК України у разі прийняття рішення щодо виплати дивідендів емітент корпоративних прав, на які нараховуються дивіденди, проводить зазначені виплати власнику таких корпоративних прав незалежно від того, чи є оподатковуваний прибуток, розрахований за правилами, визначеними ст. 152 цього Кодексу, чи ні. В п. 153.3.2 визначено, що крім випадків, передбачених п. 153.3.5 цього пункту, емітент корпоративних прав, який приймає рішення про виплату дивідендів своїм акціонерам (власникам), нараховує та вносить до бюджету авансовий внесок із податку в розмірі ставки, встановленої п. 151.1 ст. 151 цього Кодексу, нарахованої на суму дивідендів, що фактично виплачуються, без зменшення суми такої виплати на суму такого податку. Зазначений авансовий внесок вноситься до бюджету до/або одночасно з виплатою дивідендів.

Обов'язок із нарахування та сплати авансового внеску з цього податку за визначеною п. 151.1 ст. 151 цього Кодексу ставкою покладається на будь-якого емітента корпоративних прав, що є резидентом, незалежно від того, є такий емітент або отримувач дивідендів платником податку чи має пільги зі сплати податку, надані цим Кодексом, чи у вигляді застосування ставки податку іншої, ніж встановлена в п. 151.1 ст. 151 цього Кодексу (крім платників цього податку, які підпадають під дію статті 156 цього Кодексу).

Згідно п. 153.3.3 ст. 153 ПК України платник податку - емітент корпоративних прав, державне некорпоратизоване, казенне чи комунальне підприємство зменшує суму нарахованого податку звітного періоду на суму авансового внеску, попередньо сплаченого протягом такого звітного періоду у зв'язку з нарахуванням дивідендів згідно з підпунктом 153.3.2 цього пункту. Не дозволяється проведення зазначеного заліку з податком, передбаченим ст. 156 цього Кодексу. Як передбачено п. 153.3.4 цього пункту, у разі якщо сума авансового внеску, попередньо сплаченого протягом звітного періоду, перевищує суму податкових зобов'язань підприємства - емітента корпоративних прав за податком на прибуток такого звітного періоду, сума такого перевищення переноситься у зменшення податкових зобов'язань наступного податкового періоду, а при отриманні від'ємного значення об'єкта оподаткування такого наступного періоду - на зменшення податкових зобов'язань майбутніх податкових періодів.

Авансовий внесок із податку, сплачений у зв'язку з нарахуванням/сплатою дивідендів, є невід'ємною частиною податку на прибуток та не може розцінюватися як податок, який справляється при репатріації дивідендів (їх сплаті на користь нерезидентів) відповідно до норм ст. 160 цього Кодексу або чинних міжнародних договорів України (п. 153.3.8 ст. 153 ПК України).

Аналізуючи приведені вище вимоги ПК України, колегія суддів зазначає, що емітент у випадку прийняття рішення про виплату дивідендів своїм акціонерам (засновникам) (яке приймається щорічно за результатами діяльності юридичної особи) виплачує їх незалежно від наявності прибутку. При цьому згідно із підпунктом 153.3.5 він нараховує та вносить до бюджету авансовий внесок із податку в розмірі встановленої Кодексом ставки. Сума авансового внеску нараховується на суму фактично виплачуваних дивідендів; сума виплат акціонерам (засновникам) при цьому не зменшується. Нарахований авансовий внесок вноситься до бюджету до/або одночасно з виплатою дивідендів. Сума авансового внеску вноситься до бюджету обов'язково і у випадках перевищення суми податкових зобов'язань чи від'ємного його значення переноситься в рахунок наступних податкових періодів.

Зазначені вище положення ПК України містять вказівку на обов'язковість сплати авансових внесків з податку на прибуток при виплаті дивідендів до або під час їх виплати. Тобто, період сплати авансових внесків визначається конкретною подією - фактом виплати дивідендів.

За змістом абз. 4 п. 57.1 ст. 57 ПК України платники податку на прибуток (крім новостворених, виробників сільськогосподарської продукції, неприбуткових установ (організацій) та платників податків, у яких доходи, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, за останній річний звітний податковий період не перевищують 10 мільйонів гривень) щомісяця сплачують авансовий внесок з податку на прибуток у порядку і в строки, які встановлені для місячного податкового періоду, у розмірі не менше 1/12 нарахованої до сплати суми податку за попередній звітний (податковий) рік без подання податкової декларації.

Податковий кодекс України передбачає обов'язок платника податку на прибуток сплачувати авансовий внесок щомісяця у розмірі не менше 1/12 нарахованої до сплати суми податку за попередній звітний (податковий) рік. При цьому, абз. 4 п. 57.1 ст. 57 ПК України не встановлює жодних виключень або іншого порядку сплати авансових внесків в залежності від обставин виплати дивідендів. У той же час, виплата дивідендів може мати місце у будь-якому місяці календарного року, що покладає на платника податку обов'язок сплатити авансовий внесок саме у місяці, в якому відбулась така виплата дивідендів (виключно у строк до або під час виплати дивідендів).

Враховуючи викладене, а також те, що на підставі абз. 4 п. 57.1 ст. 57 ПК України, платник податку сплачує авансові внески з податку на прибуток щомісяця, та ту обставину, що виплата дивідендів та, відповідно, сплата авансового внеску до або під час їх виплати, може мати місце у будь-якому місяці календарного року, суд приходить до висновку, що платник податку при сплаті до бюджету авансового внеску кожного місяця при обчисленні його розміру має обов'язково враховувати факт виплати дивідендів, у разі, якщо він мав місце у цьому ж календарному місяці.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують з наведених вище підстав.

Колегія суддів вважає доцільним вказати на те, що в поясненнях в судовому засіданні представник позивача підтвердив те, що підприємство дійсно не вірно відображало у податкових деклараціях по податку на прибуток суми авансових платежів по даному податку за 2012 р. та 2013 р., проте коригувань не проводило. Дані порушення сталися з вини бухгалтера, а тому до підприємства не повинні застосовуватися негативні наслідки, оскільки фактично кошти сплачувалися до бюджету. Слід відмітити, що сплата коштів не може свідчити про правомірність дій платника податків, оскільки вони не були належним чином задекларовані, а тому не могли враховуватися в загальну суму виконання зобов'язань по податку на прибуток.

Зважаючи на те, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.14 р. по справі № 820/16577/14 в цій частині прийнята з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для її скасування.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Чугуївський авіаційний ремонтний завод» на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.14 р. по справі № 820/16577/14 - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.14 р. по справі № 820/16577/14 за позовом Державного підприємства «Чугуївський авіаційний ремонтний завод» до Чугуївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту.

Головуючий суддя (підпис)Водолажська Н.С.
Судді(підпис) (підпис) Філатов Ю.М. Бенедик А.П.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 06.02.2015 року.