Справа № 2а-7000/10/2670
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" січня 2015 р. м. Київ К/9991/24299/11

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представників позивача Бовсуновської Т.С., Верби Л.В.

представника відповідача Української Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2010

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2011

у справі № 2а-7000/10/2670

за позовом Акціонерного комерційного банку «Інтеграл»

до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників

про визнання нечинним і скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Подано позов про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача:

від 29.12.2009 № /0, від 16.03.2010 № /1 та від 29.04.2010 № /2 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток банківських організацій в загальній сумі 2829805,00 грн., в т.ч. 1408064,08 грн. основного платежу та 1421740,92 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

від 16.03.2010 № /1 та від 19.05.2010 № /1 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток банківських організацій в загальній сумі 30642,22 грн., в т.ч. 21185,38 грн. основного платежу та 9456,84 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

від 29.12.2009 № /0 та від 16.03.2010 № /1 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 96928,43 грн., в т.ч. 64618,95 грн. основного платежу та 32309,48 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

від 21.05.2010 № /2 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 84050,93 грн., в т.ч. 56033,95 грн. основного платежу та 28016,98 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

від 29.12.2009 № /0, від 16.03.2010 № /1 та від 19.05.2010 № /2 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб в загальній сумі 69690,00 грн., в т.ч. 23230,00 грн. основного платежу та 46460,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2010, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2011, позов задоволено частково. Скасовано податкові повідомлення-рішення СДПІ у м.Києві по роботі з ВПП від 29.04.2010 № 001234310/2, від 19.05.2010 № /2, від 19.05.2010 № /1 повністю. Скасовано податкове повідомлення-рішення від /2 в частині визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 19663,42 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Спеціалізована державна податкова інспекція у м.Києві по роботі з великими платниками податків подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Судом касаційної інстанції в судовому засіданні відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України допущено заміну відповідача у справі - Спеціалізованої державної податкової інспекції у м.Києві по роботі з великими платниками податків її правонаступником - Міжрегіональним головним управлінням Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

СДПІ у м.Києві по роботі з ВПП здійснила виїзну планову перевірку АКБ «Інтеграл» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2007 по 30.06.2009, за результатами якої склала акт від 17.12.2009 № 579/43-10/22932856, на підставі якого прийняла оспорювані податкові повідомлення-рішення.

Підставою для визначення за податковим повідомленням-рішенням від 29.12.2009 № /0 (а.с. 127 т.1), та складеними за результатами оскарження первісного з метою доведення нового строку сплати податкових зобов'язань податковими повідомленнями-рішеннями від 16.03.2010 № /1 (а.с. 130 т.1) та від 29.04.2010 № /2 (а.с. 200 т.1), податкового зобов'язання з податку на прибуток банківських організацій в загальній сумі 2829805,00 грн., в т.ч. 1408064,08 грн. основного платежу та 1421740,92 грн. штрафних (фінансових) санкцій, слугували висновки перевірки про порушення вимог Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР), в т.ч.:

п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР, що полягало у не включенні до складу валових доходів сум доходу від продажу акцій після скасування державної реєстрації ВАТ «Металспецпром», ВАТ «Укренергозабезпечення» (емітентів акцій) за судовим рішенням;

п.п. 5.2.4 п. 5.2 ст. 5, п.п. 12.2.1, п.п. 12.2.2 ст. 12 Закону № 334/94-ВР що полягало у неправомірному віднесенні до складу валових витрат 11376,24 грн. - суму сформованого страхового резерву під нестандартну заборгованість за позабалансовими операціями (гарантіями);

п. 5.9 ст. 5 Закону № 334/94-ВР, що полягало у тому, що позивач не включив до обліку приросту (убутку) балансової вартості запасів за І півріччя 2007 року, 3 квартали 2007 року, 2007 рік, І квартал 2008 року, І півріччя 2008 року, 3 квартали 2008 року, 2008 рік, І квартал 2009 року, І півріччя 2009 року запаси бланків суворої звітності, бланків векселів, довіреностей, ювілейної монети тощо, які обліковуються на рахунку 340 «Запаси матеріальних цінностей», та запаси пластикових карток, які обліковуються на рахунках 9821 (вибуття за яким обліковується на рахунку 9892), що призвело до заниження валових доходів на суму приросту балансової вартості запасів в сумі 273960,35 грн., заниження валових витрат на суму убутку балансової вартості запасів в сумі 82294,23 грн.;

п.п. 8.1.1 п. 8.1, п.п. 8.2.2 п. 8.2, п.п. 8.3.2 п. 8.3, п.п. 8.6.1 п. 8.6 ст. 8 Закону № 334/94-ВР, що полягало у завищенні амортизаційних відрахувань на суму витрат, пов'язаних з придбанням основних фондів «комутатори», «маршрутизатори», що встановлювались у приміщенні банку, внаслідок віднесенням позивачем вказаних основних фондів до 4 групи, тоді як потрібно до 1 групи основних фондів.

Позивач також оспорює податкові повідомлення-рішення від 16.03.2010 № /1 (а.с. 138 т.1) та від 19.05.2010 № /1 (а.с. 202 т.1) про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток банківських організацій в загальній сумі 30642,22 грн., в т.ч. 21185,38 грн. основного платежу та 9456,84 грн. штрафних (фінансових) санкцій, в яких також підставою для визначення такого зобов'язання зазначені порушення позивачем вимог п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п.п. 5.2.4 п. 5.2, п. 5.9 ст. 5, п.п. 8.1.1 п. 8.1, п.п. 8.2.2 п. 8.2, п.п. 8.3.2 п. 8.3, п.п. 8.6.1 п. 8.6 ст. 8, п.п. 12.2.1 та п.п. 12.2.2 п. 12.2 ст. 12 Закону № 334/94-ВР.

З матеріалів справи вбачається, що податкове повідомлення-рішення 16.03.2010 № /1 про визначення податку на прибуток банківських організацій в загальній сумі 30642,22 грн., в т.ч. 21185,38 грн. основного платежу та 9456,84 грн. штрафних (фінансових) санкцій, є окремим податковим повідомленням-рішенням на суму збільшення податкового зобов'язання, складеним податковим органом за результатами розгляду первинної скарги позивача на податкове повідомлення-рішення від 29.12.2009 № /0 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток банківських організацій в загальній сумі 2829805,00 грн., в т.ч. 1408064,08 грн. основного платежу та 1421740,92 грн. штрафних (фінансових) санкцій, згідно з п.п. «б» п. 5.3 Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків та рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій, затвердженого наказом ДПА від 21.06.2001 № 253 (у редакції наказу ДПА України від 27.05.2003 № 247, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.07.2001 за № 567/5758 (чинного на час виникнення спірних відносин).

Так, згідно з рішенням податкового органу від 11.03.2010 № 2898/10/25-022 (а.с. 140 т.1) податкове повідомлення-рішення від 29.12.2009 № /0 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток банківських організацій в загальній сумі 2829805,00 грн., в т.ч. 1408064,08 грн. основного платежу та 1421740,92 грн. штрафних (фінансових) санкцій залишено без змін. Водночас податковий орган дійшов висновку про необхідність збільшення донарахованої суми основного платежу 408064,08 грн. на 21185,38 грн., оскільки 408064,08 грн. є меншою на 21185,38 грн. від суми заниженого податку, виявленої в ході перевірки, у зв'язку з чим склав податкове повідомлення-рішення 16.03.2010 № /1. При цьому раніше надіслане податкове повідомлення-рішення від 29.12.2009 № /0 не є відкликаним.

Своєю чергою, податкове повідомлення-рішення від 19.05.2010 № /1 визначає позивачу те саме податкове зобов'язання та на таку саму суму, що і податкове повідомлення-рішення 16.03.2010 № /1. У доповненнях до позовної заяви позивач вказує, що воно складено за результатами оскарження первісного.

Суд касаційної інстанції зазначає, що суди мають вирішувати позовні вимоги позивача щодо всіх податкових повідомлень-рішень по визначення податку на прибуток банківських організацій: від 29.12.2009 № /0, від 16.03.2010 № /1 та від 29.04.2010 № /2 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток банківських організацій в загальній сумі 2829805,00 грн., в т.ч. 1408064,08 грн. основного платежу та 1421740,92 грн. штрафних (фінансових) санкцій; від 16.03.2010 № /1 та від 19.05.2010 № /1 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток банківських організацій в загальній сумі 30642,22 грн., в т.ч. 21185,38 грн. основного платежу та 9456,84 грн. штрафних (фінансових) санкцій, оскільки жодне з них не є відкликаним.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах касаційної скарги, при перевірці правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, правової оцінки встановлених судами обставин при вирішенні справи в оскаржуваній частині суд касаційної інстанції виходить з такого.

1.1.У касаційній скарзі податковий орган не погоджується з вирішенням справи в частині, що стосується нарахувань у зв'язку із зафіксованим в ході перевірки порушенням позивачем вимог п.п. 8.1.1 п. 8.1, п.п. 8.2.2 п. 8.2, п.п. 8.3.2 п. 8.3, п.п. 8.6.1 п. 8.6 ст. 8 Закону № 334/94-ВР, що полягало у завищенні амортизаційних відрахувань на суму витрат, пов'язаних з придбанням основних фондів «комутатори», «маршрутизатори», що встановлювались у приміщенні банку та є комунікаційним обладнанням, внаслідок віднесенням позивачем вказаних основних фондів до 4 групи, тоді як потрібно до 1 групи основних фондів.

Відповідно до п.п. 8.2.2. п. 8.2 ст. 8 Закону № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) основні фонди підлягають розподілу за такими групами:

група 1 - будівлі, споруди, їх структурні компоненти та передавальні пристрої, в тому числі жилі будинки та їх частини (квартири і місця загального користування), вартість капітального поліпшення землі;

група 2 - автомобільний транспорт та вузли (запасні частини) до нього; меблі; побутові електронні, оптичні, електромеханічні прилади та інструменти, інше конторське (офісне) обладнання, устаткування та приладдя до них;

група 3 - будь-які інші основні фонди, не включені до груп 1, 2 і 4;

група 4 - електронно-обчислювальні машини, інші машини для автоматичного оброблення інформації, пов'язані з ними засоби зчитування або друку інформації, інші інформаційні системи, комп'ютерні програми, телефони (у тому числі стільникові), мікрофони і рації, вартість яких перевищує вартість малоцінних товарів (предметів).

Комутатори та маршрутизатори, що є пристроями для з'єднання декількох вузлів мережі в межах одного сегмента та які підключаються до внутрішньої мережі зв'язку банку між персональними комп'ютерами та зовнішнім каналом, не належать до основних фондів групи 1, оскільки не є будівлями, спорудами, їх структурними компонентами. Також комутатори та маршрутизатори не є передавальними пристроями, оскільки не відповідають поняттю таких пристроїв, наведеному у статті 2 Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 р. № 1442, під яким розуміються земельні поліпшення, створені для виконання спеціальних функцій з передачі енергії, речовини, сигналу, інформації тощо будь-якого походження та виду на відстань (лінії електропередачі, трубопроводи, водопроводи, теплові та газові мережі, лінії зв'язку тощо).

Таким чином, у позивача не було підстав для віднесення комутаторів та маршрутизаторів до основних фондів 1 групи.

1.2. У касаційній скарзі податковий орган не погоджується з вирішенням справи в частині, що стосується нарахувань у зв'язку із зафіксованим в ході перевірки порушенням позивачем вимог п.п. 7.6.1 п. 7.6, п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР.

Податковий орган вважає, що позивач, здійснюючи операції з купівлі-продажу цінних паперів (акцій) у квітні 2007 року, емітованих ВАТ «Металспецпром», - у травні 2007 року, емітованих ВАТ «Укренергозабезпечення», не мав права відображати такі операції в окремому податковому обліку у ІІ кварталі 2007 року та визначати їх фінансові результати за правилами п. 7.6 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», оскільки державну реєстрацію ВАТ «Металспецпром» припинено за рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 02.09.2004 у справі № 2-1841, а статут та установчий договір ВАТ «Укренергозабезпечення» - визнано недійсними з моменту їх реєстрації за рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 17.04.2007 у справі № 2-2352/15.

Виходячи з наведених обставин відповідач вважає, що ВАТ «Металспецпром» та ВАТ «Укренергозабезпечення» припинили діяльність, а емітовані ними акції не відповідають терміну «цінні папери» та не є об'єктами цивільних прав у розумінні ст. 177 Цивільного кодексу України, що можуть вільно відчужуватися згідно зі ст. 178 цього кодексу.

Таким чином, відповідач дійшов висновку, що позивач завищив витрати окремого обліку за ІІ квартал 2007 року на суму придбаних у ТОВ «МГ-Капітал» акцій ВАТ «Металспецпром» та ВАТ «Укренергозабезпечення» в загальній сумі 5506950,00 грн., завищив доход окремого обліку за ІІ квартал 2007 року за операціями з продажу таких акцій в сумі 5508500 грн.

За позицією відповідача кошти в сумі 5508500 грн., отримані позивачем внаслідок відчуження акцій вказаних підприємств, повинні бути включені до складу валового доходу відповідно до вимог п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР як доходи з інших джерел.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, повноти встановлення обставин та їх правової оцінки суд касаційної інстанції виходить з такого.

Порядок оподаткування операцій з цінними паперами та деривативами регламентувався п. 7.6 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) (далі Закон № 334/94-ВР).

З положень п.п. 7.6.1. п. 7.6 ст. 7 Закону № 334/94-ВР випливає, що:

платник податку зобов'язаний вести окремий податковий облік фінансових результатів операцій з цінними паперами (у тому числі і з векселями);

при веденні окремого податкового обліку фінансовий результат від операцій з цінними паперами визначається як різниця між доходами, отриманими у результаті відчуження цінних паперів, та витратами, пов'язаними з придбанням вказаних цінних паперів.

При цьому відповідно до п.п. 7.6.3. п. 7.6 ст. 7 Закону № 334/94-ВР під терміном «витрати» слід розуміти суму коштів або вартість майна, сплачену (нараховану) платником податку продавцю цінних паперів та деривативів як компенсація їх вартості, а відповідно до п.п. 7.6.4. п. 7.6 ст. 7 Закону № 334/94-ВР під терміном «доходи» - суму коштів або вартість майна, отриману (нараховану) платником податку від продажу, обміну або інших способів відчуження цінних паперів та деривативів, збільшену на вартість будь-яких матеріальних цінностей чи нематеріальних активів, які передаються платнику податку в зв'язку з таким продажем, обміном або відчуженням.

Виходячи з положень ст. 177, ч. 1 ст. 178 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі цінні папери, які можуть вільно відчужуватися, якщо вони не вилучені з цивільного обороту або не обмежені в обороті.

Відповідно до ч. 9 ст. 6 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» від 23.02.2006 № 3480-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) реєстрацію випуску акцій здійснює Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку в установленому нею порядку. Обіг акцій дозволяється після реєстрації Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку звіту про результати розміщення акцій та видачі свідоцтва про реєстрацію випуску акцій.

Порядок скасування реєстрації випусків акцій та анулювання свідоцтв про реєстрацію випусків акцій, затверджений рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 30.12.1998 № 222 (у редакції рішення від 14.07.2005 № 398), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.03.1999 за № 180/3473 (далі Порядок № 222).

Відповідно до п. 1. Розділу 1 Порядку № 222 зупинення обігу акцій, відновлення обігу акцій, скасування реєстрації випусків акцій та анулювання свідоцтв про реєстрацію випусків акцій здійснюються уповноваженими особами Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку або її територіальних органів (далі - реєструвальний орган) відповідно до цього Порядку.

Відповідно до п. 1.2. Розділу 1 Порядку № 222 уповноважена особа реєструвального органу видає розпорядження про зупинення обігу акцій (додаток 3) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дати надходження до реєструвального органу документів, зазначених у підпункті 1.1 пункту 1 цього розділу.

Відповідно до п. 1.4. Розділу 1 Порядку № 222 реєструвальний орган забезпечує опублікування інформації про зупинення обігу акцій в одному зі своїх офіційних друкованих видань протягом п'ятнадцяти календарних днів з дати видання розпорядження про зупинення обігу акцій.

Відповідно до п. 1.5. Розділу 1 Порядку № 222, починаючи з дати опублікування інформації про зупинення обігу акцій в одному з офіційних друкованих видань реєструвального органу, забороняється здійснення цивільно-правових договорів з акціями, обіг яких зупинено.

Відповідно до п. 1.6. Розділу 1 Порядку № 222 дата опублікування інформації про зупинення обігу акцій в одному з офіційних друкованих видань реєструвального органу є датою закриття реєстру (при документарній формі випуску акцій) або датою, на яку складається зведений обліковий реєстр і здійснюється операція обмеження в обігу акцій (при бездокументарній формі випуску акцій).

Таким чином, після реєстрації Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку звіту про результати розміщення акцій та видачі свідоцтва про реєстрацію випуску акцій акції перебувають у дозволеному обігу і можуть вільно відчужуватися.

У разі скасування реєстрації випусків акцій та анулювання свідоцтв про реєстрацію випусків акцій у зв'язку з припиненням діяльності акціонерного товариства шляхом його ліквідації здійснення цивільно-правових договорів з акціями, обіг яких зупинено, забороняється, починаючи з дати опублікування інформації про зупинення обігу акцій в одному з офіційних друкованих видань реєструвального органу.

Враховуючи те, що податковий орган не доводив в судах попередніх інстанцій, що на час здійснення операцій купівлі-продажу акцій було опублікувано інформацію про зупинення обігу таких акцій в одному з офіційних друкованих видань реєструвального органу, з чим законодавство пов'язує момент заборони здійснювати цивільно-правові договори з акціями, підстави вважати, що обіг акцій зупинено, а позивач не мав права здійснювати цивільно-правові договори з такими акціями, відсутні.

Відповідно, позиція податкового органу про відсутність у позивача підстав для відображення операцій з купівлі-продажу акцій, зокрема витрат та доходів за ними, в окремому податковому обліку фінансових результатів операцій з цінними паперами, є необґрунтованою.

Позиція податкового органу про необхідність зменшення в окремому обліку витрат та доходів позивача за операціями з цінними паперами у зв'язку з прийняттям судами рішень щодо припинення/визнання недійсними установчих документів підприємств - емітентів цінних паперів та включення таких доходів до складу валових відповідно до п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР як доходи з інших джерел не має під собою правових підстав.

1.3. У касаційній скарзі податковий орган не погоджується з вирішенням справи в частині, що стосується нарахувань у зв'язку із зафіксованим в ході перевірки порушенням позивачем вимог п.п. 5.2.4 п. 5.2 ст. 5, п.п. 12.2.1, п.п. 12.2.2 ст. 12 Закону № 334/94-ВР, що полягало у неправомірному віднесенні до складу валових витрат 11376,24 грн. - суму сформованого страхового резерву під нестандартну заборгованість за позабалансовими операціями (гарантіями), що призвело до заниження податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 2844,06 грн.

Податковий орган виходить з того, що вимог зі сплати таких гарантій не надходило, кошти за гарантіями банком не перераховувались, заборгованість за гарантіями відсутня.

Так, банками укладались договори про надання гарантій та здійснювалось формування страхового резерву за такими гарантіями за півріччя 2007 року, 3 квартал 2007 року, 1 квартал 2008, півріччя 2008 року, 3 квартал 2008 року, 2008 рік, 1 квартал 2009 року та півріччя 2009 року.

Визнаючи протиправними висновки податкового органу про неправомірне віднесення до складу валових витрат на підставі п.п. 5.2.4 п. 5.2 ст. 5 Закону № 334/94-ВР суми сформованого страхового резерву під нестандартну заборгованість за позабалансовими операціями (гарантіями), суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач виконав передбачений п.п. 12.2.1 п. 12.2 ст. 12 Закону № 334/94-ВР обов'язок зі створення страхового резерву для відшкодування гарантій, які згідно з положеннями НБУ «Про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих витрат за кредитними операціями банків» від 06.07.2000 № 279 прирівнюються до зобов'язань з кредитування, що надані банкам і клієнтам.

Суд касаційної інстанції не може погодитися з висновками судів про необхідність задоволення позову в цій частині.

Відповідно до п.п. 12.2.1. п. 12.2 ст. 12 Закону № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) будь-який банк зобов'язаний створювати страховий резерв для відшкодування можливих втрат по основному боргу (без процентів та комісій) за всіма видами кредитів (у тому числі консолідованим іпотечним боргом), а також гарантій, порук, придбаних цінних паперів (у тому числі іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю), інших активних банківських операцій, які відносяться до їх господарської діяльності згідно із законодавством.

Відповідно до п.п. 12.2.2. п. 12.2 ст. 12 цього ж закону з урахуванням положень підпункту 12.2.3 цієї статті створення страхового резерву здійснюється фінансовою установою самостійно у розмірі, достатньому для повного покриття ризиків неповернення основного боргу за кредитами, гарантіями, поруками, придбаними цінними паперами, іншими видами заборгованості, визнаними нестандартними за методикою, яка встановлюється для банків Національним банком України.

Верховний суд України, усуваючи неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права: п.п. 12.2.1-12.2.3 п. 12.2 ст.12 Закону № 334/94-ВР при вирішенні справ у подібних правовідносинах, вказав, що правовою підставою створення страхового резерву за вказаними вище операціями, в т.ч. гарантіями, є існування боргових відносин між банком - кредитором та його контрагентами. Оскільки банк не здійснив фактичної виплати коштів за такими операціями, то він не має права вимоги до своїх контрагентів щодо повернення коштів.

Підпункт 12.2.1. п. 12.2 ст. 12 Закону № 334/94-ВР також передбачає необхідну ознаку боргових відносин як підставу формування страхового резерву - можливість втрати по основному боргу, тобто наявність ризику, який і зумовлює необхідність створення такого резерву для покриття цих витрат.

За відсутності ризику при здійсненні кредитної операції віднесення банком до валових витрат сум страхового резерву за цією операцією суперечить вимогам закону.

Вказана постанова Верховного Суду України, прийнята за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, відповідно до вимог ч. 1 ст. 2442 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що місить зазначені норми права, та для всіх судів України, які зобов'язані привести свою практику у відповідність з рішеннями Верховного Суду України.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції вважає, що позиція судів попередніх інстанцій не відповідає правильному застосуванню норм матеріального права.

1.4. З матеріалів справи також вбачається, що до визначеної за оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями суми податкового зобов'язання з податку на прибуток банківських установ увійшла і сума податку, донарахована податковим органом у зв'язку з виявленим в ході перевірки порушенням позивачем вимог п. 5.9 ст. 5 Закону № 334/94-ВР, що полягало у тому, що позивач не включив до обліку приросту (убутку) балансової вартості запасів за І півріччя 2007 року, 3 квартали 2007 року, 2007 рік, І квартал 2008 року, І півріччя 2008 року, 3 квартали 2008 року, 2008 рік, І квартал 2009 року, І півріччя 2009 року запаси бланків суворої звітності, бланків векселів, довіреностей, ювілейної монети тощо, які обліковуються на рахунку 340 «Запаси матеріальних цінностей», та запаси пластикових карток, які обліковуються на рахунках 9821 (вибуття за яким обліковується на рахунку 9892), що призвело до заниження валових доходів на суму приросту балансової вартості запасів в сумі 273960,35 грн., заниження валових витрат на суму убутку балансової вартості запасів в сумі 82294,23 грн.

Суди попередніх інстанцій взагалі не надали оцінки зафіксованому актом перевірки такому порушенню, не перевірили правильність висновків податкового органу та правомірність визначення податкових зобов'язань.

Зважаючи на викладене, суд касаційної інстанції, погоджуючись з вирішенням судами справи в частині, що стосується зафіксованих в акті перевірки порушень позивачем вимог: п.п. 8.1.1 п. 8.1, п.п. 8.2.2 п. 8.2, п.п. 8.3.2 п. 8.3, п.п. 8.6.1 п. 8.6 ст. 8 Закону № 334/94-ВР, що полягало у завищенні амортизаційних відрахувань на суму витрат, пов'язаних з придбанням основних фондів «комутатори», «маршрутизатори», що встановлювались у приміщенні банку та є комунікаційним обладнанням, внаслідок віднесенням позивачем вказаних основних фондів до 4 групи; п.п. 7.6.1 п. 7.6, п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР, що полягало у безпідставному відображенні операцій з купівлі-продажу цінних паперів (акцій) в окремому податковому обліку за правилами п. 7.6 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», не може погодитися з вирішенням справи в частині, що стосується нарахувань у зв'язку із зафіксованим в ході перевірки порушенням позивачем вимог: п.п. 5.2.4 п. 5.2 ст. 5, п.п. 12.2.1, п.п. 12.2.2 ст. 12 Закону № 334/94-ВР, що полягало у неправомірному віднесенні до складу валових витрат суми сформованого страхового резерву під нестандартну заборгованість за позабалансовими операціями (гарантіями); п. 5.9 ст. 5 Закону № 334/94-ВР, що полягало у тому, що позивач не включив до обліку приросту (убутку) балансової вартості запасів запаси бланків суворої звітності, бланків векселів, довіреностей, ювілейної монети пластикових карток.

Однак вважає за правильне скасувати оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання протиправними та скасування всіх податкових повідомлень-рішень про визначення податку на прибуток банківських установ в повних сумах та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди не встановили та чітко не розмежували нараховані суми податку на прибуток за кожним з епізодів щодо зафіксованих в ході перевірки порушень, що позбавляє суд касаційної інстанції можливості перевірити правильність вирішення справи в цій частині в повному обсязі.

Щодо оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовних вимог, що стосуються податкових повідомлень-рішень від 29.12.2009 № /0, від 16.03.2010 № /1 та від 19.05.2010 № /2 про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб в загальній сумі 69690,00 грн., в т.ч. 23230,00 грн. основного платежу та 46460,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій, а також, що стосуються податкових повідомлень-рішень від 29.12.2009 № /0 та від 16.03.2010 № /1 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 96928,43 грн., в т.ч. 64618,95 грн. основного платежу та 32309,48 грн. штрафних (фінансових) санкцій, від 21.05.2010 № /2 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 84050,93 грн., в т.ч. 56033,95 грн. основного платежу та 28016,98 грн. штрафних (фінансових) санкцій, суд касаційної інстанції вважає за правильне залишити їх без змін, оскільки в цій частині вони фактично не оскаржуються.

Так, податковий орган взагалі не наводить в касаційній скарзі доводів, з яких він не погоджується з висновками судів про протиправність податкового повідомлення-рішення 19.05.2010 № /2 та часткову протиправність податкового повідомлення-рішення від 21.05.2-10 № /2 про визначення податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 09.11.2010 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2011 в частині вирішення справи щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Спеціалізованої державної податкової інспекції у м.Києві по роботі з великими платниками податків: від 29.12.2009 № /0, від 16.03.2010 № /1, від 29.04.2010 № /2 про визначення Акціонерному комерційному банку «Інтеграл» податкового зобов'язання з податку на прибуток банківських організацій в загальній сумі 2829805,00 грн., в т.ч. 1408064,08 грн. основного платежу та 1421740,92 грн. штрафних (фінансових) санкцій; від 16.03.2010 № /1, від 19.05.2010 № /1 про визначення Акціонерному комерційному банку «Інтеграл» податкового зобов'язання з податку на прибуток банківських установ в загальній сумі 30642,22 грн., в т.ч. 21185,38 грн. основного платежу та 9456,84 грн. штрафних (фінансових) санкцій, скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м.Києва.

У решті постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 09.11.2010 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України в частині залишення судових рішень без змін з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою через Вищий адміністративний суд України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун