Справа № 320/8554/13-а (2а/320/930/13)
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" січня 2015 р. м. Київ К/800/25652/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Калашнікової О.В.
Васильченко Н.В.,
Леонтович К.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м.Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2014 року у справі за позовом ФО-П ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м.Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області про визнання протиправними дії та скасування вимоги, -

в с т а н о в и л а:

В серпні 2013 року ФО-П ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату недоїмки № Ф-1723 від 03 травня 2013 року та рішення № 1871-04 та № 1872-04 від 17 травня 2013 року про застосування штрафних санкцій за неподання звітності Управлінням Пенсійного фонду України м.Мелітополь та Мелітопольському районі Запорізької області.

Постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 4 вересня 2013 року в задоволені позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково: визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату недоїмки № Ф-1723 від 03.05.2013 року, прийняту Управління Пенсійного фонду України в м. Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області. Визнано протиправним та скасовано рішення № 1871-04 та № 1872-04 від 17.05.2014 року про застосування штрафних санкцій за неподання звітності, прийняті Управлінням Пенсійного фонду України в м. Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваним судовим рішенням, державне відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_4 є пенсіонером за вислугою років відповідно до ст. 12 Закону України Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», що підтверджується копією посвідчення (а.с.8), є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується копією свідоцтва про державне реєстрацію фізичної особи-підприємця та перебуває на спрощеній системі оподаткування, що підтверджується копією свідоцтва платника єдиного податку.

03.05.2013 року відповідачем була винесена вимога про сплату недоїмки № Ф-1723 в сумі 9776,75 грн. та 17.05.2013 року прийняті рішення № 1871-04 та № 1872-04 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що положення ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» поширюється на осіб, яким призначено пенсію лише за віком та інвалідністю, а позивач отримує пенсію за вислугу років.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову частково, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що перелік видів пенсії, які визначені ч.1 ст. 9 Закону України ««Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» пенсія за вислугу років є видом пенсії за віком, а тому позивач підпадає під положення ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначений перелік осіб, що є платниками єдиного внеску. Пунктом 4 частини першої даної статті передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до частини 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

На час призначення позивачу пенсії за вислугу років умови призначення пенсій за віком визначались статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до якої право на пенсію за віком мали: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Отже, колегія суддів вважає, що фізичні особи - підприємці, які отримують пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», і які не досягли віку, з якого призначається пенсія за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», не звільняються від сплати єдиного внеску.

Оскільки ОСОБА_4 не є пенсіонером за віком, а отримує пенсію згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за вислугу років, дії відповідача щодо нарахування заборгованості зі сплати єдиного внеску та винесення оскаржуваної вимоги та рішення є правомірними.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки позивач отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби», він не належить до осіб, які відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» звільняються від сплати єдиного внеску. А тому відсутні підстави для задоволення позову.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України №21-59а14 від 15 квітня 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, приходить до висновку, що апеляційний суд помилково скасував законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, а тому постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а постанова суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 220, 222, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Мелітополі та Мелітопольському районі Запорізької області задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2013 року скасувати.

Постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 4 вересня 2013 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-240 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: підписи