Справа № 2а-16237/11/2670
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 січня 2015 року № 2а-16237/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А.,

за участю:

секретаря судового засідання - Шаповалової К.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Михальченка А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доСлужби безпеки України
провизнання дій протиправними, -

В С Т А Н О В И В:

09 березня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Служби безпеки України (далі також - відповідач, СБ України) щодо затримання ОСОБА_1, примусового доставлення до головного офісу СБ України та його утримання, щодо вилучення власних речей позивача та безпідставного утримання інформації, що є власністю позивача;

- зобов'язати відповідача повернути позивачу портативний комп'ютер та два зовнішні жорсткі диски з усією інформацією, що на них міститься.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2011 року відмовлено у відкритті провадження у справі відповідно до ч.1 п.1 ст.109 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2011 року ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2011 року скасовано в частині відмови у відкритті провадження про визнання дій відповідача протиправними, справу в цій частині направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно Протоколу розподілу справ між суддями адміністративній справі присвоєно номер 2а-16237/11/2670 та передано на розгляд судді Добрівській Н.А.

Ухвалою судді від 07 листопада 2011 року адміністративна справа прийнята до провадження та призначено попереднє судове засідання.

24 листопада 2011 року судом постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2012 року провадження в адміністративній справі №2а-16237/11/2670 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання дій протиправними зупинено до постановлення рішення за наслідками розгляду касаційної скарги Служби безпеки України на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2011 року у справі № 2а-3534/11/2670.

10 жовтня 2014 року ухвалою суду провадження поновлено та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

У судовому засіданні 28 жовтня 2014 року представником позивача подано заяву про зміну предмету позову, у якій позовні вимоги викладені у наступній редакції:

- визнати протиправним затримання позивача ОСОБА_1 на залізничному вокзалі Київ-пасажирський о 07.30 год. 08 вересня 2010 року, примусове його перевезення до центрального офісу СБУ у місті Києві та примусове утримування там до 22.00 години цього дня;

- визнати протиправним вилучення належних позивачу на праві власності ноутбуку марки «Dell» та двох зовнішніх накопичувачів на жорстких дисках марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT);

- зобов'язати Відповідача повернути Позивачеві зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT), оскільки: кримінальне провадження у кримінальній справі №580 закрите на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України (за відсутністю у діянні складу злочину); на зазначених накопичувачах не міститься жодних відомостей, які становлять державну таємницю.

В обґрунтування своїх вимог позивач наполягає на неправомірності дій відповідача що полягали у примусовому його затриманні на залізничному вокзалі Київ-пасажирський о 07.30 год. 08 вересня 2010 року, примусове його перевезення до центрального офісу СБ України у місті Києві та примусове утримування там до 22.00 години цього дня, а також щодо вилучення належних ОСОБА_1 на праві власності ноутбук марки «Dell», два зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний №YAGLJSGT). У зв'язку з викладеними ОСОБА_1 в позовній заяві і в додаткових поясненнях щодо обставин, які мали місце 08.09.2010 року, і які за твердженням позивача свідчать про протиправність дій відповідача, ОСОБА_1 просив суд зобов'язати СБ України повернути вилучені особисті речі. При цьому, позивач наголошує на тому, що кримінальне провадження у кримінальній справі №580 закрите на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України (за відсутністю у діянні складу злочину) і на зазначених позивачем накопичувачах не міститься жодних відомостей, які становлять державну таємницю.

За наслідками розгляду даної справи судом 22 січня 2015 року постановлено ухвалу про закриття на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України провадження в адміністративній справі №2а-16237/11/2670 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України в частині вимог про визнання протиправним вилучення належних ОСОБА_1 на праві власності ноутбуку марки «Dell» та двох зовнішніх накопичувачів на жорстких дисках марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT) та про зобов'язання повернути ОСОБА_1 зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «ТаkeMS» моделі «Меmline-329» (Gb-110) та зовнішній накопичувач на жорсткому диску марки «Cavalery» моделі «Сахb3702Т0» (серійний № YAGLJSGT).

Таким чином предметом дослідження у даній справі є правомірність дій відповідача, вчинених 08 вересня 2010 року, а саме, затримання ОСОБА_1, примусове доставлення його до головного офісу СБУ та утримання в цьому приміщенні.

На підставі зібраних у справі доказів та за результатами отриманих від сторін пояснень судом встановлено, що ОСОБА_1 11 вересня 2009 року прийнятий на державну службу в Службу безпеки України за контрактом на посаду заступника директора департаменту. Служба припинена 11 листопада 2009 року.

11 листопада 2009 року прийнятий на роботу за трудовим договором на посаду директора Національного музею - меморіалу жертв окупаційних режимів «Тюрма на Лонського» при СБ України. Відповідно до займаної посади та покладених на позивача функціональних обов'язків, ОСОБА_1 мав доступ до документальних матеріалів, що мають гриф обмеження доступу.

Вказані обставини позивачем не оспорювались. Навпаки, позивач у судовому засіданні зазначив про те, що у зв'язку з виконанням своїх трудових обов'язків мав намір 08.09.2010 року відвідати офіс СБ України.

При цьому, представник відповідача повідомив, що співробітниками СБ України у встановленому законодавством порядку було отримано інформацію про наміри ОСОБА_1 передати третім особам відомості з обмеженим доступом. З метою недопущення вказаних дій, 08 вересня 2010 року співробітниками Управління внутрішньої безпеки СБ України ОСОБА_1 було запропоновано надати пояснення з приводу означених обставин.

Обґрунтовуючи свій позов в цій частині ОСОБА_1 в своїх усних поясненнях, наданих під час розгляду справи наголошує на тому, що співробітники СБ України застосовуючи психологічний тиск змусили його прослідувати з перону залізничного вокзалу до службового автомобіля, а в подальшому і до приміщення СБ України, де тримали його проти його волі, застосовуючи погрози.

Представник відповідача наголошував на добровільності дій позивача щодо прибуття до приміщення СБ України, куди позивач був запрошений для співбесіди (опитування) у зв'язку з отриманням відповідачем оперативної інформації щодо можливого розголошення відомостей, що становлять державну таємницю. При цьому будь-які протиправні дії співробітниками СБ України щодо ОСОБА_1 не вчинялось.

Надаючи правову оцінку встановленим у справі обставинам з урахуванням норм матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини та норми процесуального права в редакції на день розгляду даної справи по суті, суд вважає за доцільне вказати на наступне.

В пункті 1 статті 5 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25.03.1992р. №2229-XII (надалі - Закон України від 25.03.1992р. №2229-XII в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що діяльність Служби безпеки України здійснюється на основі дотримання прав і свобод людини. Органи і співробітники Служби безпеки України повинні поважати гідність людини і виявляти до неї гуманне ставлення, не допускати розголошення відомостей про особисте життя людини. У виняткових випадках з метою припинення та розкриття державних злочинів окремі права та свободи особи можуть бути тимчасово обмежені у порядку і межах, визначених Конституцією та законами України.

Згідно статті 24 Закон України від 25.03.1992р. №2229-XII Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов'язана, зокрема:

- виявляти, припиняти та розкривати злочини, розслідування яких віднесено законодавством до компетенції Служби безпеки України; проводити дізнання і слідство у цих справах; розшукувати осіб, які переховуються у зв'язку із вчиненням зазначених злочинів (п.3);

- здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України (п.4);

- брати участь у розробці і здійсненні відповідно до Закону України «Про державну таємницю» та інших актів законодавства заходів щодо забезпечення охорони державної таємниці та конфіденційної інформації, що є власністю держави, сприяти у порядку, передбаченому законодавством, підприємствам, установам, організаціям та підприємцям у збереженні комерційної таємниці, розголошення якої може завдати шкоди життєво важливим інтересам України (п.7);

- здійснювати відповідно до законодавства профілактику правопорушень у сфері державної безпеки (п.8).

Державною таємницею (секретною інформацією) в розумінні Закону України «Про державну таємницю» від 21.01.1994р. №3855-XII є вид таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею і підлягають охороні державою.

Частина 5 статті 5 вказаного Закону визначає Службу безпеки України як спеціально уповноважений орган державної влади у сфері забезпечення охорони державної таємниці.

Згідно із визначенням, наведеним у статті 1 Закону України від 26 грудня 2002 року №374-IV «Про контррозвідувальну діяльність» (тут і далі - Закон від 26.12.2002 року №374-IV у редакції на день виникнення спірних правовідносин), контррозвідувальна діяльність - це спеціальний вид діяльності у сфері забезпечення державної безпеки, яка здійснюється з використанням системи контррозвідувальних, пошукових, режимних, адміністративно-правових заходів, спрямованих на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, розвідувальним, терористичним та іншим протиправним посяганням спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на інтереси України.

Метою контррозвідувальної діяльності є попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що їм сприяють, та причин їх виникнення (ч.1 ст.2 Закону від 26.12.2002 року №374-IV).

До завдань контррозвідувальної діяльності частиною 2 статті 2 наведеного Закону віднесено:

- добування, аналітична обробка та використання інформації, що містить ознаки або факти розвідувальної, терористичної та іншої діяльності спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на шкоду державній безпеці України;

- протидія розвідувальній, терористичній та іншій діяльності спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на шкоду державній безпеці України;

- розроблення і реалізація заходів щодо запобігання, усунення та нейтралізації загроз інтересам держави, суспільства та правам громадян.

Правову основу контррозвідувальної діяльності становлять Конституція України, чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цей та інші закони України, а також прийняті відповідно до них нормативно-правові акти (ст.3 Закону від 26.12.2002 року №374-IV).

Спеціально уповноваженим органом державної влади у сфері контррозвідувальної діяльності, згідно статті 5 Закону від 26.12.2002 року №374-IV є Служба безпеки України.

Перелік підстав для проведення контррозвідувальної діяльності визначається в частині першій статті 6 Закону від 26.12.2002 року №374-IV.

Підставами для проведення контррозвідувальних заходів розвідувальними органами України та Управлінням державної охорони України є виконання визначених законом завдань щодо забезпечення охорони (захисту) державного кордону України, посадових осіб, стосовно яких здійснюється державна охорона, а також забезпечення безпеки своїх сил і засобів, інформаційних систем та оперативних обліків (ч.2 ст.6 Закону від 26.12.2002 року №374-IV).

Частиною третьою статті 6 Закону від 26.12.2002 року №374-IV передбачено, що інформація про підстави, зазначені у цій статті, може міститися у заявах і повідомленнях громадян, осіб, залучених до конфіденційного співробітництва, посадових та службових осіб, громадських організацій, засобів масової інформації; у матеріалах органів дізнання, досудового слідства та суду; у запитах, інформаціях та матеріалах спеціальних служб і правоохоронних органів іноземних держав, міжнародних установ і організацій; матеріалах правоохоронних органів та інших органів державної влади України щодо загроз державній безпеці України, матеріалах Служби безпеки України щодо організації, здійснення, форм і методів терористичної, розвідувальної та іншої діяльності на шкоду державній безпеці України; у запитах, визначених Кабінетом Міністрів України, повноважних державних органів, установ та організацій щодо надання допуску особам до державної таємниці і роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках.

В пункті 1 частини другої статті 7 Закону від 26.12.2002 року №374-IV закріплено право органів, підрозділів та співробітників Служби безпеки України для виконання визначених законом завдань та за наявності підстав, передбачених статтею 6 цього Закону здійснювати контррозвідувальний пошук, оперативно-розшукові заходи з використанням оперативних та оперативно-технічних сил і засобів, опитувати осіб за їх згодою, використовувати їх добровільну допомогу.

Надані права співробітники органів та підрозділів, що здійснюють контррозвідувальну діяльність, не можуть використовувати у протиправних цілях. У разі невиконання цих вимог вони несуть відповідальність, встановлену законом (ч.3 ст.7 Закону від 26.12.2002 року №374-IV).

Стаття 1 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність» від 18 лютого 1992 року за №2135-XII (далі по тексту - Закон 18.02.1992 року №2135-XII в редакції на день виникнення спірних правовідносин) визначає завдання оперативно-розшукової діяльності як пошук і фіксація фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб та груп, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України, розвідувально-підривну діяльність спеціальних служб іноземних держав та організацій з метою припинення правопорушень та в інтересах кримінального судочинства, а також отримання інформації в інтересах безпеки громадян, суспільства і держави.

Оперативно-розшукова діяльність, як встановлено статті 2 Закону 18.02.1992 року №2135-XII - це система гласних і негласних пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів.

Правову основу оперативно-розшукової діяльності, відповідно до вимог ст.3 Закону 18.02.1992 року №2135-XII, становлять Конституція України, цей Закон, Кримінальний та Кримінально-процесуальний кодекси України, закони України про прокуратуру, міліцію, Службу безпеки, Державну прикордонну службу України, державну охорону органів державної влади України та посадових осіб, статус суддів, забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, державний захист працівників суду і правоохоронних органів, інші законодавчі акти та міжнародно-правові угоди і договори, учасником яких є Україна.

До оперативних підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність абзацом 3 частини першої статті 5 Закону від 18.02.1992 року №2135-XII віднесено і Службу безпеки України, яка згідно даної норми здійснює діяльність, пов'язану з контррозвідкою, військовою контррозвідкою, захисту національної державності, спеціальними підрозділами по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю, оперативно-технічними, внутрішньої безпеки, оперативного документування, боротьби з тероризмом і захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів.

Згідно частини першої статті 6 Закону від 18.02.1992 року №2135-XII, підставами для проведення оперативно-розшукової діяльності є:

1) наявність достатньої інформації, одержаної в установленому законом порядку, що потребує перевірки за допомогою оперативно-розшукових заходів і засобів, про: злочини, що готуються або вчинені невстановленими особами (абз.2 п.1 ч.1 ст.6); осіб, які готують або вчинили злочин (абз.3 п.1 ч.1 ст.6); розвідувально-підривну діяльність спецслужб іноземних держав, організацій та окремих осіб проти України (абз.6 п.1 ч.1 ст.6);

2) запити повноважних державних органів, установ та організацій про перевірку осіб у зв'язку з їх допуском до державної таємниці і до роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках;

3) потреба в отриманні розвідувальної інформації в інтересах безпеки суспільства і держави.

Зазначені підстави, у відповідності до частини другої статті 6 Закону від 18.02.1992 року №2135-XII можуть міститися в заявах, повідомленнях громадян, посадових осіб, громадських організацій, засобів масової інформації, у письмових дорученнях і постановах слідчого, вказівках прокурора, ухвалах суду в кримінальних справах, що знаходяться в його провадженні, матеріалах органів дізнання, інших правоохоронних органів, у запитах оперативних підрозділів міжнародних правоохоронних органів та організацій інших держав, а також запитах повноважних державних органів, установ та організацій, визначених Кабінетом Міністрів України, про перевірку осіб у зв'язку з їх допуском до державної таємниці і до роботи з ядерними матеріалами та на ядерних установках.

Підрозділи, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, зобов'язані у межах своїх повноважень відповідно до законів, що становлять правову основу оперативно-розшукової діяльності, вживати необхідних оперативно-розшукових заходів щодо попередження, своєчасного виявлення, припинення і розкриття злочинів та викриття причин і умов, які сприяють вчиненню злочинів, здійснювати профілактику правопорушень (п.1 ст.7 Закону від 18.02.1992 року №2135-XII).

Пункт 1 частини першої статті 8 Закону від 18.02.1992 року №2135-XII наділяє оперативні підрозділи для виконання завдань оперативно-розшукової діяльності при наявності передбачених статтею 6 цього Закону підстав правом опитувати осіб за їх згодою, використовувати їх добровільну допомогу.

Зібрані у справі докази, оцінені судом з урахуванням вимог законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, дають підстави для висновку про відсутність в діях СБ України ознак протиправності.

Щодо посилань позивача на неправомірне його затримання із застосуванням співробітниками СБ України морального тиску, транспортування його до приміщення СБ України всупереч його волі, ненадання йому можливості скористатись засобами зв'язку, а також утримання його в приміщенні за допомогою погроз, визнається судом особистим негативним сприйняттям позивачем обставин, що мали місце 08 вересня 2010 року, оскільки, як зазначив сам позивач, про свою незгоду прослідувати до офісу СБ України позивач не повідомляв, усних заперечень або зауважень щодо дій працівників СБ України не висловлював.

При цьому, на використання співробітниками СБ УКраїни наданих їм прав у протиправних цілях позивач не посилався і не ініціював питання про притягнення винних у таких діях осіб до відповідальності у визначений законодавством спосіб.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень довів правомірність своїх дій. В той же час позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані сторонами докази в контексті наведених вище вимог законодавства, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем протиправності дій СБ України, відповідність яких вимогам законодавства встановлена під час розгляду справи. З огляду на зазначене, позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.69-71, 94, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправним затримання ОСОБА_1 08 вересня 2010 року, примусове його перевезення та примусове утримування - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Н.А. Добрівська