Справа № 826/17559/14
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2015-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

26 січня 2015 року 16:11 справа №826/17559/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Амельохіна В.В., Добрівської Н.А., за участю секретаря Калужського Д.О. та представників:

позивача: ОСОБА_1;

ОСОБА_2

відповідача: Григорчука В.І.;

Мурованої О.М.

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доНаціонального банку України
простягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 26 січня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національного банку України (далі по тексту - відповідач, НБУ), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 241 766,26 грн. та моральну шкоду в сумі 200 000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2014 року відкрито провадження у справі №826/17559/14, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 26 січня 2015 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали, представники відповідача проти задоволення позову заперечили.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до наказу НБУ від 23 серпня 2007 року №1073-к звільнено ОСОБА_1, інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України з 23 серпня 2007 року в зв'язку зі скороченням штату працівників та відмовою від працевлаштування на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2013 року в адміністративній справі №826/1981/13-а за позовом ОСОБА_1 до НБУ про визнання звільнення незаконним, скасування наказу та поновлення на посаді, скасовано наказ НБУ від 23 серпня 2007 року №1073-к та зобов'язано НБУ звільнити позивача з 17 листопада 2011 року.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2014 року скасовано в частині зобов'язання НБУ звільнити позивача з 17 листопада 2011 року та постановлено у цій частині нове рішення, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України з 23 серпня 2007 року.

Наказом НБУ від 09 вересня 2014 року №232-к ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України.

Позивач зазначає, що у період з 23 серпня 2007 року по день поновлення на роботі перебував у вимушеному прогулі, внаслідок чого на його користь з відповідача належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі норм статті 235 Кодексу законів про працю України; крім того, на думу позивача, порушення його законного права на працю завдало душевних страждань, що є підставою для стягнення моральної шкоди.

Відповідач у письмовому запереченні проти позову просив позов ОСОБА_1 залишити без розгляду з підстав пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду, встановленого у статті 233 Кодексу законів про працю України.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вказано у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з'являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

У постанові Верховного Суду України від 14 січня 2014 року №21-395а13 зазначено, що середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Частина перша статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

З огляду на вказані норми Кодексу законів про працю в Україні та позицію Верховного Суду України вбачається, що поновлюючи на роботі незаконно звільненого працівника орган, який розглядає трудовий спір, у тому числі суд, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного у разі розгляду спору про поновлення більше одного року не з вини працівника; суд звертає увагу, що не судом питання про стягнення на користь поновленого працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу не позбавляє такого працівника права звернутись до суду із окремим позовом.

При цьому, визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд має виходити із середньоденної заробітної плати працівника та врахувати отримані працівником суми середнього заробітку на новій роботі, суми допомоги по безробіттю та інших виплат.

Як встановлено вище, ОСОБА_5 поновлено на роботі на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2014 року в адміністративній справі №826/1981/13-а.

За правилами частини п'ятої статті 254 та пункту 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, а постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

При цьому у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2013 року в адміністративній справі №826/1981/13-а встановлено, що позивач звернувся із позовом про поновлення на роботі 20 вересня 2007 року.

Разом з тим, позивача поновлено на посаді лише відповідно до наказу НБУ від 09 вересня 2014 року №232-к.

Наведене вказує, що спір про поновлення на роботі розглядався більше одного року, у свою чергу доказів, які б вказували, що в цьому була вина позивача, матеріали справи не містять.

Матеріали справи підтверджують, що відповідно до довідки НБУ про заробітну плату від 17 жовтня 2014 року №34/08-066/4002 середньоденний заробіток ОСОБА_1 згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 становить 132,62 грн.

З огляду на викладене та виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу має визначатись з дня звільнення по день фактичного поновлення незаконно звільненого працівника на роботі, в даному випадку з 23 серпня 2007 року по 09 вересня 2014 року, що становить 1 742 робочих дні.

На підставі наданих позивачем довідки Шевченківського районного центру зайнятості від 29 грудня 2014 року №596 та довідок структурних підрозділів Публічного акціонерного товариства "Київенерго" від 24 грудня 2014 року №1937 та від 29 грудня 2014 року №1407 суд встановив, що за період з 24 вересня 2007 року по 17 вересня 2008 року ОСОБА_1 отримав дохід у розмірі 27 540,85 грн., за період з грудня 2011 року по березень 2013 року заробіток позивача складає 65 231,87 грн., за період з квітня 2013 року по вересень 2014 року - 71 425,81 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1, становить 66 825,51 грн. ((1742 х 132,62 грн.) - 27 540,85 грн. - 65 231,87 грн. - 71 425,81 грн.), відповідно позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача про порушення позивачем тримісячного строку звернення для вирішення трудового спору, передбаченого частиною першою статті 233 Кодексу адміністративного судочинства України, та звертає увагу, що відповідно до частини другої цієї статті у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Тому, суд вважає, що позивачем дотримано строк звернення із позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а клопотання НБУ про залишення позовної заяви без розгляду не підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд не погоджується із позовними вимогами про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн., виходячи з наступних підстав.

За визначенням статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При вирішенні спору про відшкодування моральної та матеріальної шкоди суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поряд із цим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідача; крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку спірної суми.

Стосовно посилань відповідача на пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду із вимогами про стягнення моральної шкоди, встановленого частиною першою статті 233 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зауважує на тому, що позивач вказує про завдання моральної шкоди з боку НБУ не лише фактом незаконного звільнення, але й подальшим тривалим порушенням його прав у зв'язку із розірванням звичного кола його соціального спілкування та фактичного поновлення на посаді лише у вересні 2014 року.

Таким чином, суд не вбачає порушення позивачем строку, звернення встановленого частиною першою статті 233 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено наявності підстав для не виплати середнього заробітку на час вимушеного прогулу; у свою чергу позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються його вимоги про стягнення моральної шкоди, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 66 825,51 грн. (шістдесят шість тисяч вісімсот двадцять п'ять гривень п'ятдесят одна копійка).

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді В.В. Амельохін

Н.А. Добрівська