Справа № 629/3095/14-а
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2015-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2015 р.Справа № 629/3095/14-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.

Суддів: Макаренко Я.М. , Шевцової Н.В.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвій І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області на постанову Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17.11.2014р. по справі № 629/3095/14-а

за позовом Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області

до ОСОБА_1

про стягнення надмірно виплаченої допомоги,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області, звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 23650,68 грн. надмірно виплаченої допомоги.

Постановою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17.11.2014р. по справі № 629/3095/14-а в задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції оскаржувану постанову скасувати та прийняти нове рішення. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що постанова прийнята незаконно та необґрунтовано, оскільки судом першої інстанції не вирішено питання подвійного статусу відповідачки, тому позивач вважає, що у будь-який час ОСОБА_1 може звернутися з виконавчим листом та у примусовому порядку стягнути аліменти з гр. ОСОБА_2

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.05.2003 року ОСОБА_1 звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області з заявою про призначення допомоги одинокій матері на доньку ОСОБА_3. Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області про допомогу на дітей одиноким матерям, відповідач перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради та отримувала цю допомогу у період з 01 травня 2003 р. по 31 січня 2014 р.

20.01.2014 року до Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області надійшов запит від слідчого СВ Лозівського МВ ГУМВС України щодо надання копії справи про призначення допомоги одинокій матері ОСОБА_1 у зв'язку з розслідуванням кримінального провадження. Під час кримінального розслідування стало відомо, що гр. ОСОБА_1 звернулась до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовною заявою про стягнення аліментів з гр. ОСОБА_2, посилаючись на те, що вона перебуває з ним в цивільному шлюбі та від спільного проживання має неповнолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає з нею та перебуває на її утриманні.

19.05.2006 року рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області з гр. ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 стягнуто аліменти з 26.04.2006 року в розмірі ј частини заробітку (прибутку) гр. ОСОБА_2, але не менш ніж 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Згідно висновку акта проведення перевірки правильності та повноти інформації, що надається заявниками для призначення соціальної допомоги №10 від 19 травня 2014 року вказано, що громадянка ОСОБА_1 мала права на отримання допомоги на доньку, починаючи з 01.06.2006 року.

Позивач вважає, що відповідачкою порушено порядок отримання допомоги одинокій матері, що встановлено Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», тому звернувся з даним позовом про стягнення надмірно виплачену допомогу.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог, оскільки позивачка отримувала допомогу як одинока матір та до теперішнього часу її статус одинокої матері не змінився.

Між тим, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що вказану справу належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

В свою чергу, під владними управлінськими функціями, що здійснюються на основі законодавства, зокрема на виконання делегованих повноважень, слід розуміти будь-які владні повноваження у рамках діяльності держави чи місцевого самоврядування, що не належать до законодавчих повноважень чи повноважень здійснювати правосуддя.

Згідно із ч.2 ст.4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Частина 1 та 2 статті 17 КАС України визначають, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму; на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

При визначенні юрисдикції справи необхідно виходити з характеру спірних відносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач; суб'єктного складу сторін, предмету спірних відносин.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 50 КАС України, громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз наведеної норми дає підстави для однозначного висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди, яка була завдана суб'єктом владних повноважень, а також такі вимоги мають бути поєднанні з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності останнього.

В свою чергу, у справах за позовом Управління соціального захисту населення до фізичної особи про стягнення переплати допомоги на дітей одиноким матерям відповідач не є суб'єктом владних повноважень і такі позовні вимоги не поєднані із вимогою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Крім того, спір щодо стягнення суми надміру сплаченої переплати допомогу на дітей одиноким матерям законодавцем не віднесено до вичерпного переліку підстав, визначених КАС України, що надають право суб'єкту владних повноважень на звернення з адміністративним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених правових норм, в даному випадку фактично має місце цивільно-правовий спір про стягнення надміру виплаченої суми призначеної допомоги, заподіяної державі в особі Управління соціального захисту населення, який підлягає розгляду за правилами цивільного процесуального законодавства.

Отже, спірні правовідносини не є публічно-правовими і, як наслідок, вирішення такої категорії спорів не регулюється приписами Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначене відповідає з правової позиції Верховного Суду України, наведеній у постанові від 18.06.2013 року по справі №21-204а13.

Враховуючи викладене, з урахуванням характеру спірних відносин, суб'єктного складу сторін у справі та предмету спору (про відшкодування переплати допомогу на дітей одиноким матерям), колегія суддів зазначає, що справа за позовом Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченої допомоги не може бути розглянута в порядку адміністративного судочинства.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю ухвалою скасувати судове рішення суду першої інстанції і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Керуючись п. 1 ст. 157, ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 4 ст. 198, 203, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області задовольнити частково.

Постанову Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17.11.2014р. по справі № 629/3095/14-а скасувати.

Провадження у справі за позовом Управління праці та соціального захисту населення Лозівської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченої допомоги закрити.

Роз"яснити позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Мінаєва О.М.
Судді(підпис) (підпис) Макаренко Я.М. Шевцова Н.В.
Повний текст ухвали виготовлений 26.01.2015 р.