Справа № 802/4019/14-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2015-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 лютого 2015 р. Справа № 802/4019/14-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання: Боровської Т.А.

представника позивача: ОСОБА_1.

представника відповідача: Непійка В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України

про: визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі

ВСТАНОВИВ:

17.11.2014 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся позивач - ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3.) з адміністративним позовом до відповідача - Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України (далі - Департамент ДСО при МВС України). У позовній заяві позивач просив визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України від 22.10.2014 року № 363 о/с в частині звільнення ОСОБА_3 з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що Департаментом Державної служби охорони при МВС України 22.10.2014 р. видано наказ № 363 о/с «По особовому складу», яким скасовано попередній наказ ДДСО при МВС України від 19.08.2014 р. № 29 о/с щодо звільнення начальника Вінницького вищого професійного училища ДДСО при МВС України ОСОБА_3 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України та поновлено його на посаді начальника училища.

Одночасно вказаним наказом ОСОБА_3 звільнено з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Підставою для звільнення зазначено "невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я." Такий наказ про звільнення позивач вважає незаконним, а тому просить його скасувати. Про незаконність Наказу, на думку позивача, свідчить відсутність правових підстав стверджувати про його невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі в контексті служби в органах внутрішніх справ, оскільки перебування училища у сфері управління МВС не дає підстав застосовувати правові акти, що регулюють діяльність міліції охорони або органів внутрішніх справ, управлінь або підрозділів.

Крім того, позивач зазначає, що звільненню мала б передувати атестація, яка із незрозумілих причин не проведена.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, з підстав зазначених в письмових заперечення проти позову (а.с. 47-48).

В судовому засіданні представник відповідача також пояснив, що на виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 09.10.2014 року у справі № 802/3385/14-а, Департаментом Державної служби охорони при МВС України 22.10.2014 року видано наказ №363 о/с «По особовому складу», яким скасовано наказ ДДСО при МВС України від 19.08.2014 р. № 290 о/с про звільнення начальника Вінницького вищого професійного училища ДДСО при МВС України ОСОБА_3 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Одночасно поновлено його на посаді начальника Вінницького вищого професійного училища ДДСО при МВС України та звільнено його з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Водночас, представник відповідача зазначив, що 10.12.2014 року Департаментом Державної служби охорони при МВС України прийнято наказ № 410 о/с «По особовому складу» відповідно до якого оскаржуваний наказ Департаменту ДСО від 22.10.2014 року № 363 о/с про поновлення ОСОБА_3 на роботі та звільнення з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України скасовано.

З огляду на скасування наказу який є предметом оскарження, відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, надавши оцінку письмовим доказам, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_3 перебував на службі в органах внутрішніх справ з 01 жовтня 1977 року по 02 квітня 2005 року.

16.12.2013 року згідно наказу Департаменту ДСО МВС України № 504о/с «По особовому складу» ОСОБА_3 призначено начальником Вінницького вищого професійного училища Департаменту Державної служби охорони при МВС України.

18.03.2014 року МВС України видано наказ № 211 «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах ДСО при МВС» та затверджено перелік змін штатних підрозділів ДСО при МВС.

14.04.2014 року ОСОБА_3 попереджено про скорочення займаної ним посади та подальше звільнення з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України (через скорочення штатів).

16.04.2014 року ОСОБА_3 запропоновано перелік вакантних посад цивільних працівників Вінницького ВПУ ДДСО при МВС України, від яких останній письмово відмовився

Не погоджуючись із наказом Департаменту ДСО МВС України № 504 о/с «По особовому складу» ОСОБА_3 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування такого наказу.

Постановою суду від 14.08.2014 року у справі №802/2277/14-а у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

19.08.2014 року департаментом ДСО МВС України видано наказ № 290о/с «По особовому складу», яким ОСОБА_3 звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 19.08.2014 року. Як підставу для видачі зазначеного наказу зазначено наказ № 211 від 18.03.2014 року «Про організаційно - штатні зміни в підрозділах Державної служби охорони при МВС».

Вважаючи звільнення незаконним та безпідставним, останній звернувся з позовом до Вінницького окружного адміністративного суду який постановою від 09.10.2014 року у справі № 802/3385/14-а адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнив повністю.

При вирішенні справи № 802/3385/14-а суд дійшов висновку про відсутність передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України підстав для звільнення позивача.

На виконання вказаної постанови, Департаментом Державної служби охорони при МВС України 22.10.2014 р. видано наказ № 363 о/с «По особовому складу», яким наказ ДДСО при МВС України від 19.08.2014 р. № 29оо/с щодо звільнення начальника Вінницького вищого професійного училища ДДСО при МВС України ОСОБА_3 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України скасовано та поновлено його на посаді начальника училища.

Одночасно, цим же наказом ОСОБА_3 звільнено з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Як вбачається з наказу, підставою для звільнення є «невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я».

На думку позивача, наказ №363 о/с в частині його звільнення з посади начальника Вінницького вищого професійного училища ДДСО при МВС України є незаконним, а тому підлягає скасуванню, а його у випадку скасування наказу про звільнення слід поновити на роботі.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Відповідно до абз. 2 п.1 Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 615 від 10.08.1993 року, Державна служба охорони є підпорядкованою Міністру внутрішніх справ єдиною централізованою системою, очолюваною Департаментом Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ (далі - Департамент), яка складається з управлінь, відділів Державної служби охорони при головних управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, м. Києві та Київській області, управліннях МВС в областях та м. Севастополі (далі - управління, відділи) та підпорядкованих їм підрозділів охорони: міських, районних, міжрайонних відділів, відділень, підрозділів воєнізованої охорони та охоронних підрозділів (далі - цивільна охорона), стройових підрозділів міліції охорони, спеціальних підрозділів "Титан", інкасації та груп затримання, пунктів централізованого спостереження, у тому числі на окремих об'єктах, а також установ та навчальних закладів професійної підготовки працівників охорони.

Згідно із п.14 вказаного Положення, перелік посад у підрозділах ДСО, які підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу міліції, визначається МВС за поданням Департаменту ДСО.

Відповідно до п.6.13 Наказу МВС України від 17.12.2009 р. № 530дск «Про нормативне забезпечення організаційно-штатної роботи» до компетенції заступника Міністра внутрішніх справ - керівника апарату відноситься затвердження штатів органів і підрозділів та внесення змін до них, а саме щодо Вищих навчальних закладів (за винятком закладів внутрішніх військ); підрозділів, підпорядкованих Департаменту Державної служби охорони та управлінням (відділам) Державної служби охорони при ГУМВС, УМВС.

Зміни до штату вносяться у разі проведення організаційно-штатних заходів, спрямованих на оптимізацію структури та штатної чисельності органів і підрозділів (п.6.7 Наказу МВС України від 17.12.2009 р. № 530дск).

Наказом МВС України від 18.03.2014р. №211 «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах ДСО при МВС України», затверджено зміни у штаті Вінницького ВПУ. Так, було скорочено посаду вільнонайманого керівника та введено посаду Начальника училища, яку може обіймати особа, яка безпосередньо проходить службу в ОВС, із граничним спеціальним званням «полковник міліції».

19.08.2014 року департаментом ДСО МВС України видано наказ № 290о/с «По особовому складу», яким ОСОБА_3 звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 19.08.2014 року.

Вважаючи звільнення незаконним та безпідставним, останній звернувся з позовом до Вінницького окружного адміністративного суду.

Як зазначалося, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 09.10.2014 року у справі № 802/3385/14-а адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

На виконання постанови суду, Департаментом Державної служби охорони при МВС України 22.10.2014 р. видано наказ № 363 о/с «По особовому складу», яким наказ ДДСО при МВС України від 19.08.2014 р. № 29 о/с щодо звільнення начальника Вінницького вищого професійного училища ДДСО при МВС України ОСОБА_3 з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України скасовано та поновлено його на посаді начальника училища.

Одночасно, цим же наказом ОСОБА_3 звільнено з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Як вбачається з наказу, підставою для звільнення є «невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я».

В подальшому, постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25.11.2014 року по справі № 802/3385/14-а апеляційну скаргу Департаменту ДСО задоволено, скасовано постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 09.10.2014 року та прийнято нове рішення, яким відмовлено у адміністративному позові ОСОБА_3 до Депратаменту ДСО при ДВС України про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Суд апеляційної інстанції скасувавши постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 09.10.2014 року в своєму рішенні констатував правомірність звільнення ОСОБА_3 з посади начальника Вінницького вищого професійного училища ДДСО при МВС України ОСОБА_3 з роботи саме на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, що в свою чергу, виключає законність звільнення особи із інших підстав передбачених ст. 40 КЗпП України, а саме за з п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що виданий наказ Департаменту ДСО від 22.10.2014 року № 363 о/с щодо звільнення з роботи ОСОБА_3 за п. 2 ст. 40 КЗпП України не ґрунтувався на нормах трудового законодавства.

Разом з тим, суд звертає увагу, що на виконання рішення апеляційного суду, 10.12.2014 року Департаментом Державної служби охорони при МВС України прийнято наказ № 410 о/с «По особовому складу» відповідно до якого оскаржуваний наказ Департаменту ДСО від 22.10.2014 року № 363 о/с про поновлення ОСОБА_3 на роботі та звільнення з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України скасовано. Крім того Наказом № 410 о/с від 10.12.2014 року вирішено вважати ОСОБА_3 звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП України згідно наказу Департаменту ДСО від 19.08.2014 року № 290 о/с.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Обов'язок виконання рішення суду, в тому числі, суб'єктами наділеними владними повноваженнями, покладається також Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Отже, її положення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Стаття 6 Конвенції гарантує неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України, до яких відноситься також і позивач.

Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили повинно бути виконане, а інші обставини щодо його невиконання суперечать основним принципам права. У протилежному випадку буде мати місце порушення принципу юридичної визначеності, що є одним із базових складових принципу верховенства права, визнаного Україною як на рівні Конституції, так і шляхом ратифікації Конвенції.

Приписами пункту 8 частини 1 статті 3 КАС України встановлено, що позивачем є, зокрема, особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

З вказаної правової норми вбачається, що особа може звернутися до адміністративного суду з позовом про визнання протиправними дій, рішень суб'єкта владних повноважень лише в тому випадку, якщо такі безпосередньо впливають на її права, свободи та інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Тобто, особа наділена правом оскаржити до суду не будь-які дії, рішення суб'єкта владних повноважень, які, на її думку, були вчинені з порушенням вимог закону, а лише ті, що зумовлюють виникнення, зміну або припинення певних правовідносин, учасником яких є особа, яка подала адміністративний позов.

Такий висновок відповідає нормі ч. 2 статті 2 КАС України, в силу якої, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Проте, судом встановлено, що на виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25.11.2014 року по справі № 802/3385/14-а відповідачем було видано наказ від 10.12.2014 року № 410 о/с, яким, в тому числі, скасовано наказ Департаменту ДСО який оскаржується, а саме від 22.10.2014 року № 363 о/с про поновлення ОСОБА_3 на роботі та звільнення з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що станом на момент прийняття рішення у справі, не встановлено факту порушеного права, свободи чи інтересу позивача саме у спірних правовідносинах, яке б підлягало судовому захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Такий висновок повністю узгоджується із практикою Верховного Суду України. Зокрема у постанові від 10 квітня 2012 року у справі № 21-1115во10 Верховним Судом в контексті положень ст. 2 КАС України зазначено про те, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Отже, з огляду на скасування оскаржуваного наказу від 22.10.2014 року № 363 о/с самим відповідачем, у задоволенні вимог адміністративного позову як в частині визнання протиправним та скасування неіснуючого наказу так і у похідній вимозі про поновлення на посаді слід відмовити.

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Богоніс Михайло Богданович