Справа № 826/15926/14
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 лютого 2015 року № 826/15926/14

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів: Мазур А.С., Літвінової А.В., розглянув відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до відповідача-1Національного банку України
відповідача-2Державної казначейської служби України
провизнання незаконними дій, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення компенсації за нанесену моральну шкоду

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовною заявою до відповідача-1 Національного банку України та відповідача-2 Державної казначейської служби України про визнання незаконними дій, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення компенсації за нанесену моральну шкоду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.10.2014 р. головуючим суддею Добрянською Я.І. було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/15926/14 та призначено справу до попереднього судового розгляду на 11.11.2014 р.

Позивач та відповідач-2 у попереднє судове засідання 11.11.2014 р. не прибули та не скерували своїх представників, хоча останні належним чином були повідомлені про дату, час та місце попереднього судового засідання, докази чого наявні в матеріалах справи.

Натомість представник відповідача-1 у попередньому судовому засіданні 11.11.2014 року проти задоволення позовних вимог позивача заперечив, та просив суд у позові відмовити повністю.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, та заслухавши пояснення представника відповідача-1, суд прийшов до висновку, що спір не може бути врегульовано в порядку, визначеному ч. 3 ст. 111 КАС України.

Враховуючи наведене, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.11.2014 р. було закінчено підготовче провадження у справі № 826/15926/14 та призначено справу до судового розгляду колегіальним складом суду.

Так, у судове засідання 27.01.2015 р. позивач та відповідач-2 знову не прибули та не скерували своїх представників, хоча останні належним чином були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, докази чого наявні в матеріалах справи.

Жодних заяв чи клопотань з приводу неприбуття в судове засідання 27.01.2015 р. від позивача та відповідача-2 до канцелярії суду не надходило.

У позовній заяві позивач просить суд:

- визнати незаконними дії Національного банку України у формі надання ОСОБА_1 недостовірної інформації в листі НБУ від 15.09.2014 р. № 41-010/51748 за підписом Директора Департаменту реєстрації, ліцензування та реорганізації банків Національного банку України О.І. Пархоменко в тій частині, що станом на 10 жовтня 2005 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті фізичним особам, при відсутності такого виду операцій в Додатку до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року «Перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» та при відсутності такого виду операції в Правилах використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою № 119 від 26.03.1998 р. «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України»;

- зобов'язати Національний банк України вчинити дії по спростуванню даної недостовірної інформації шляхом надіслання ОСОБА_1 листа із виправленням недостовірної інформації про те, що станам на 10 жовтня 2005 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті фізичним особам;

- стягнути на користь ОСОБА_1 в якості компенсації за нанесену моральну шкоду суму в розмірі 87 696 грн. за рахунок коштів державного бюджету.

В обґрунтування наведених позовних вимог позивач у своїй позовній заяві зазначає про те, що відповідно до Додатку до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року «Перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк», останній не мав права здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті фізичним особам, а отже дії Національного банку України стосовно надання позивачу недостовірної інформації в листі НБУ від 15.09.2014 р. № 41-010/51748 про те, що станом на 10 жовтня 2005 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті фізичним особам - є протиправними та така недостовірна інформація має бути спростована, а також має бути компенсовано позивачу нанесену моральну шкоду.

Відповідачем-1, у свою чергу, до матеріалів справи були надані письмові заперечення проти позову, в яких Національний банк України зазначає про відсутність протиправних дій з його боку при наданні позивачу інформації в листі від 15.09.2014 р. № 41-010/51748, що підтверджується наведеними в письмових запереченнях обставинами та наявними в матеріалах справи доказами.

У судовому засіданні 27.01.2015 р. представник відповідача-1 проти позовних вимог також заперечив та просив суд у позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зважаючи на викладене, а саме не прибуття позивача та відповідача-2, що були повідомлені належним чином, в судове засідання 27.01.2015 р., суд ухвалив продовжити розгляд даної адміністративної справи № 826/15926/14 в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, проти чого також не заперечив представник відповідача-1.

Про перехід до розгляду справи № 826/15926/14 в порядку письмового провадження, позивача та відповідача-2 було належним чином повідомлено листом від 27.01.2015 р., докази чого містяться в матеріалах справи.

За наслідками переходу судом до розгляду адміністративної справи № 826/15926/14 в порядку письмового провадження, станом на 06.02.2015 р. інших документів з приводу даного спору від сторін до канцелярії суду не надходило.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представника відповідача-1 та об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з позовної заяви позивача, 10 жовтня 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» в особі заступника начальника Тернопільського управління Західного регіонального департаменту Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» Дячука С.І. та позивачем ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 521 на суму 50 000 (п'ятдесят тисяч) доларів США.

В пункті 8.1 Розділу 8 «Гарантії» Кредитного договору № 521 від 10 жовтня 2005 року вказано, що підписанням даного договору Банк підтверджує:

- що у нього маються всі необхідні ліцензії і дозволи НБУ, необхідні для видачі та обслуговування кредиту за даним договором;

- що даний договір підписаний з боку Банку уповноваженою на те особою і підписання даного договору не є перевищенням її повноважень.

З даного приводу, як зазначає позивач у своїй позовній заяві, самих документів про те, що у Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» є в наявності всі необхідні ліцензії і дозволи НБУ, необхідні для видачі та обслуговування кредиту за даним кредитним договором № 521 від 10 жовтня 2005 року в іноземній валюті, ОСОБА_1 для ознайомлення Банком надано не було.

Враховуючи зазначене, позивач звернувся до відповідача-1 Національного банку України із письмовим запитом від 03.09.2014 р. вих. № КМВ/1977-02-03/«К»-2, в якому просив надіслати на його адресу:

- завірену копію генеральної ліцензії (письмового дозволу) Національного банку України, виданого Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» на здійснення валютних операцій, що була чинною станом на 10 жовтня 2005 року (момент укладення кредитного договору в іноземній валюті);

- завірену копію індивідуальної ліцензії Національного банку України, виданої Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» на здійснення валютних операцій, що була чинною станом на 10 жовтня 2005 року (момент укладення кредитного договору в іноземній валюті).

У відповідь позивачем було отримано з Національного банку України лист від 15.09.2014 р. № 41-010/51748 за підписом Директора Департаменту реєстрації, ліцензування та реорганізації банків Національного банку України Пархоменко О.І., до якого було додано наступні документи:

- завірену копію банківської ліцензії № 75, виданої Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк», зареєстрованому Національним банком України 28 жовтня 1991 року за номером 57, що була чинною станом на 10 жовтня 2005 року;

- завірену копію дозволу № 75-2, виданого Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк», зареєстрованому Національним банком України 28 жовтня 1991 року за номером 57;

- завірену копію додатку до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року «Перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк».

З приводу наведеного, як наголошує позивач у своїй позовній заяві, даний «Перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» не містить чіткого визначеного права Банку на здійснення таких операцій з валютними цінностями, як видача кредитів в іноземній валюті фізичним особам - резидентам, а отже, на переконання позивача, дії Національного банку України стосовно надання позивачу недостовірної інформації в листі НБУ від 15.09.2014 р. № 41-010/51748 про те, що станом на 10 жовтня 2005 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті фізичним особам - є протиправними та така недостовірна інформація має бути спростована, а також має бути компенсовано позивачу нанесену моральну шкоду.

Враховуючи зазначене, позивач звернувся за захистом своїх порушених, на його думку, прав та інтересів у судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представника відповідача-1, Окружний адміністративний суд м. Києва дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, зважаючи зокрема на наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, відповідачем-1 було надано позивачу відповідь на звернення останнього про надання інформації щодо АКІБ «УкрСиббанк» (вих. № 41-010/51748 від 15.09.2014 р.), до якої було надано копії запитуваних позивачем документів, а саме:

- банківської ліцензії № 75, виданої АКІБ «УкрСиббанк» 24.12.2001 р.;

- дозволу № 75-2, виданого АКІБ «УкрСиббанк» 19.11.2002 р.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон) у редакції, що діяла на дату підписання позивачем кредитного договору (10.10.2005 р.), а також пункту 2.1 глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 р. № 275 (далі - Положення № 275), у редакції, що діяла на дату підписання позивачем кредитного договору (10.10.2005 р.), на підставі банківської ліцензії банки мали право здійснювати банківські операції, серед яких розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Статтею 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик є кредитною операцією.

Кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент (стаття 2 Закону).

Іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших кредитно-фінансових установ за межами України (стаття 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет).

Крім того, абзацом «є» підпункту 1 пункту 2.3 глави 2 Положення № 275 визначено, що операції із залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України можуть здійснюватися банками за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки.

Отже, враховуючи вказані вище норми чинного на час підписання кредитного договору законодавства України, АКІБ «УкрСиббанк» надавав кредити фізичним особам в іноземній валюті керуючись отриманими від Національного банку України:

- банківською ліцензією, відповідно до змісту якої він мав право здійснювати банківські операції, визначені, серед іншого, частиною першою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

- дозволом, відповідно до змісту якого він мав право, серед іншого, здійснювати операції з валютними цінностями (пункт перший частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Зазначена позиція також підтверджується Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», пунктом 10 якої визначено, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету).

Також, щодо твердження позивача про порушення Банком вимог глави 2 та 3 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 26.03.1998 р. № 119 (далі - Постанова 119), що діяла станом на 10.10.2005 р., щодо використання на території України готівкової іноземної валюти як засобу платежу, слід зазначити наступне.

Пунктом 2 статті 5 Декрету визначено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим кредитно-фінансовим установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (як зазначає позивач) потребує індивідуальної валютної ліцензії (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету), яка видається резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Таким чином, як вбачається із змісту Декрету та Постанови № 119, а також враховуючи, вимоги Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Положення № 275, надання банками кредитів фізичним особам в іноземній валюті (як було зазначено вище, що здійснюється на підставі банківської ліцензії та дозволу) не є операцією з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, що потребує індивідуальної валютної ліцензії, яка видається резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Щодо твердження позивача про надання відповідачем-1 недостовірної інформації, то з даного приводу слід зазначити також наступне.

Враховуючи вимоги статей 23-24 Закону України «Про доступ до публічної інформації», факт надання недостовірної інформації позивачу не підтверджується чинним законодавством України та наявними у справі доказами.

Таким чином, Національний банк України надав позивачу листом (вих. № 41-010/51748 від 15.09.2014 р.) достовірну інформацію з дотриманням вимог Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Слід також зазначити, що вимога позивача щодо визнання незаконними дій відповідача-1 не підтверджується наданими відповідачем-1 матеріалами до справи, оскільки вони (дії) вчинені відповідно до вимог чинного законодавства України, а саме: відповідь позивачу відповідачем надана в обсязі, в якому він просив, та у строки, визначені Законом, а надана інформація є достовірною, оскільки копії наданих документів позивачу відповідають копіям документів, які містяться в юридичній справі АКІБ «УкрСиббанк».

Отже, на переконання суду, що підтверджується наявними у справі доказами та нормами наведеного законодавства, позовні вимоги позивача про визнання незаконними дій відповідача-1 щодо надання недостовірної інформації на запит та зобов'язання вчинити певні дії щодо спростування недостовірної інформації, наданої на запит, - є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Стосовно позовної вимоги позивача про відшкодування йому з державного бюджету моральної шкоди в розмірі 87 696 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає:

- у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

- у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

- у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачена необхідність обов'язкового з'ясування при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди: наявності такої шкоди, протиправності діяння її заподіювача, вини останнього в її заподіянні та наявності причинного зв'язку між шкодою і противоправним діянням заподіювача.

За змістом зазначених норм підставою для виникнення цивільно-правової відповідальності є наявність моральної шкоди, протиправність дій (бездіяльності) заподіювача шкоди, його вина, а також наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправною дією. Відсутність хоча б однієї з цих складових виключає можливість притягнення особи до відповідальності за заподіяння моральної шкоди.

У той же час, позивачем не було доведено суду допустимими доказами по справі наявності жодного з елементів цивільної відповідальності Національного банку України, як відповідача по даній справі.

Так, у даному випадку, позивач також не надав суду жодних доказів, якими би підтверджувався факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань саме Національним банком України.

Зважаючи на таке, в суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача, оскільки, як підтверджується наявними у справі доказами, в даному випадку відповідачем-1 не було порушено прав та інтересів позивача, про які останній зазначає у своїй позовній заяві, та вказаний відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В даному випадку, позивач не довів суду обґрунтованість заявлених ним позовних вимог, що спростовуються наявними матеріалами справи та нормами наведеного законодавства, зважаючи на що, суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови в адміністративному позові.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В адміністративному позові відмовити.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя: Я.І. Добрянська

Судді: А.С. Мазур

А.В. Літвінова

Дата складання та підписання постанови в повному обсязі - 06.02.2015 р.