Справа № 815/6173/14
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6173/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Соколенко О.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департаменту економічної політики Львівської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов публічного акціонерного товариства "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" (далі - позивач або товариство) до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області (далі - відповідач або Інспекція, або Інспекція з питань захисту прав споживачів) про визнання протиправним та скасування рішення №0244 від 23.09.2014 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу.

Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Львівській області відповідно до рішення № 0244 від 23.09.2014 року на ПАТ "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" накладено штраф за порушення законодавства про рекламу у розмірі 1700 грн.

ПАТ "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" вважає, що рішення прийнято з порушенням чинного законодавства та є необґрунтованим з наступних підстав.

По-перше, позивач, посилаючись на приписи п.3, п.4 Положення про Державну інспекцію України з питань захисту прав споживачів, ст.3, п.6 ст.7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», п.10 Указу Президента України «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності» від 23.07.1998 року № 817/98, вважає, що підстав для здійснення заходу щодо порушення законодавства про рекламу не було, оскільки такий захід здійснювався за власною ініціативою відповідача, відповідний акт не складався, а у вимозі та рішенні відповідача відсутнє посилання на порушення вимог законодавства про захист прав споживачів.

По-друге, позивач зазначає, що відповідачем застосовано штраф за порушення статей 8 та 16 Закону України "Про рекламу", однак у Порядку, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року № 693 не передбачено штраф відповідно до ст.16 Закону України "Про рекламу".

По-третє, позивач вважає, що з його боку взагалі відсутнє порушення законодавства про рекламу, оскільки згідно положень частини 7 статті 8 Закону України «Про рекламу» розміщення інформації про виробника товару та/або товар у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, у тому числі на елементах обладнання та/або оформлення місць торгівлі, а також безпосередньо на самому товарі та/або його упаковці, не вважається рекламою. Водночас, посилаючись на ч.6 ст.9 Закону України "Про рекламу" та Типові правила розміщення зовнішньої реклами, позивач зазначає, що інформаційні вивіски розташовані біля входу у відділення банку з дотриманням вимог безпеки пішохідного руху, не створюють перешкод для вільного пересування пішоходів, та містять інформацію належності до банківської установи, і вид той послуги, що передбачає отримання ліцензії на проведення валютно-обмінних операцій з дотриманням вимог законодавства України у сфері банківської діяльності.

Отже, як стверджує позивач, відповідач помилково вважаєте виносну інформаційну вивіску банка рекламою, оскільки розміщена на ній інформація не містить закликів до придбання товару чи надання послуги саме у цьому відділені банку, або іншої інформації, що призначена сформувати та підтримати обізнаність споживачів реклами, їх інтерес щодо таких особи чи товару. Інформаційна вивіска містить виключно необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію на одержання якої має право споживач згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів", що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору.

По-четверте, позивач, зважаючи на положення ст.26 Закону України "Про рекламу" зазначає, що застосування штрафних санкцій згідно до статті 27 Закону України «Про рекламу» можливе тільки у разі порушення законодавства про рекламу, а інформаційна вивіска банку (сфотографована відповідачем конструкція) не є рекламою.

Отже, на думку позивача, до ПАТ "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" не повинно застосовуватися накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу.

З боку відповідача до суду надані письмові заперечення на адміністративний позов (а.с.54-57,75-78), в яких відповідач зазначив, що не погоджується із позовними вимогами, оскільки доводи позивача не відповідають дійсності та вимогам закону з наступних підстав.

Так, відповідач зазначив, що Департаментом економічної політики Львівської міської ради скеровано до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області подання № 23/Р-8-2203 від 14.07.2014 року про порушення ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» Закону України «Про рекламу», а саме, за встановлення без дозволу виконкому Львівської міської ради спеціальної конструкції зовнішньої реклами, одноярусного двостороннього двоплакатного рекламоносія на тротуарі, по вул. Городоцькій, 167 у місті Львові, що є порушенням ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу». 12.06.2014 року Департаментом економічної політики Львівської міської ради направлено ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» лист-вимогу № 23/Р-8-1721 про усунення порушення законодавства про рекламу з вимогою демонтувати рекламоносій, яку в терміни до 17.06.2014 року виконано не було, що вбачається зі світлини на поданні № 23/Р-8-2203 від 14.07.2014 року.

Посилаючись на положення п.п.9-11,16,18 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, відповідач у своїх запереченнях зазначає, що Інспекцією з питань захисту прав споживачів за результатами розгляду подання Львівської міської ради про порушення Закону України «Про рекламу» складено протокол про порушення законодавства про рекламу № 0289 від 05.08.20 14 року та листом від 05.08.2014 року № 2195 позивача повідомлено про час і місце розгляду справи - 23.09.2014 року та про необхідність надання до Інспекції пояснень по факту розповсюдження реклами з порушенням встановленого порядку та інформацію про вартість розповсюдження реклами.

Як вказує відповідач, за неподання інформації щодо вартості розповсюдженої реклами Інспекцією з питань захисту прав споживачів було винесено рішення від 23.09.2014 року № 0244 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу у розмірі 1700,00 грн. відповідно до ч.6 ст.27 Закону України «Про рекламу», та оскільки позивач на розгляд справи не з'явився, вказане рішення направлено йому листом від 23.09.2014 року № 2613.

При цьому, на думку відповідача, посилання позивача на положення Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» є безпідставним, оскільки інспекцією з питань захисту прав споживачів не проводилась планова чи позапланова перевірка діяльності позивача, а лише здійснювався розгляд справи (притягнення до відповідальності) за матеріалами, скерованими Департаментом економічної політики Львівської міської ради (подання № 23/Р-8-2203 від 14.07.2014 року) у відповідності до Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року № 693 та п. 46 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 року № 2067.

Тому, на думку відповідача, оскільки в даному випадку не проводилась ні планова, ні позапланова перевірка діяльності суб'єкта господарювання - позивача, а лише виносилось рішення за результатами розгляду матеріалів Департаменту економічної політики Львівської міської ради, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними.

Щодо твердження позивача, що дана вивіска не є рекламою, а містить лише інформаційний матеріал, відповідач, посилаючись на положення ст. 1, ч. 7 ст. 8 Закону України «Про рекламу», у своїх запереченнях на адміністративний позов зазначає, що обмін валют не здійснюється позивачем на вулиці (на тротуарі), а тому розміщення такої інформації про курси валют не має правового обґрунтування. Більше того, розміщення інформації про курси валют спрямоване сформувати або підтримати обізнаність споживачів та їх інтерес щодо даного банку, а не до іншого, а тому повністю відповідає вимогам реклами.

Водночас, зважаючи на приписи ч. 6 ст. 9 Закону України «Про рекламу», якою визначено, що вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу в таке приміщення, не вважається рекламою, відповідач стверджує, що розміщення інформації про курси валют не підпадає під жодне з вищенаведеного.

На думку відповідача, посилання позивача на те, що його було притягнено до відповідальності за розміщення біля входу в приміщення, яке він займає, інформації про виробника товару, вид його діяльності, час роботи тощо є безпідставним, оскільки даний стенд (фото розміщене на вищезгаданих вимозі та поданні Департаменту економічної політики Львівської міської ради) якраз містить інформацію про курси обміну валют і створює інтерес скористатися валютно-обмінними операціями банку позивача.

Враховуючи вищенаведене, відповідач вважає, що Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Львівській області правомірно застосовано адміністративно-господарські санкції до позивача, оскільки дане порушення законодавства про рекламу дійсно мале місце, а в свою чергу, факт усунення порушення не звільняє позивача від відповідальності.

Ухвалою суду від 17.12.2014 року, постановленою на місці та занесеною до журналу судового засідання, на підставі положень ст. 53 КАС України судом залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент економічної політики Львівської міської ради, оскільки рішення у справі може вплинути на права, свободи, інтереси або обов'язки цієї особи.

Представник відповідача у судове засідання 03.02.2015 року не з'явився, відповідач був належним чином сповіщений про розгляд справи, що підтверджується матеріалами справи. При цьому, жодних клопотань щодо причин неприбуття у судове засідання з боку відповідача до суду не надано.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент економічної політики Львівської міської ради до суду не з'явилась, судом належним чином повідомлялась про час, місце та дату судового засідання, що підтверджується матеріалами справи. При цьому, жодних клопотань щодо причин неприбуття у судове засідання та жодних клопотань (пояснень) щодо заявленого адміністративного позову з боку третьої особи до суду не надходило.

У судове засідання 03.02.2015 року з'явився уповноважений представник позивача, який надав до суду додаткові докази та зазначив, що позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у адміністративному позові, наданих у судовому засіданні 17.12.2014 року усних поясненнях, а також, зважаючи на надані докази та посилався на те, що інших додаткових пояснень та додаткових доказів і клопотань він не має.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, з урахуванням належного сповіщення відповідача та третьої особи про розгляд справи, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, а також відсутність перешкод для розгляду справи за відсутності учасників процесу, зважаючи на думку представника позивача щодо можливості розгляду даної адміністративної справи в письмовому провадженні, суд розглядав справу в порядку письмового провадження із прийняттям рішення по справі 05.02.2015 року.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши раніше надані пояснення представника позивача, ознайомившись з запереченнями відповідача на позов, всебічно та повно дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, і перевіривши їх доказами, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що публічне акціонерне товариство "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" зареєстровано як юридична особа, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АД № 184697, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.13-14).

Відповідно до п.2.3 Статуту ПАТ "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" (нова редакція), банк входить до єдиної банківської системи України і функціонує як універсальний банк та здійснює свою діяльність на території України (а.с.7-9).

Згідно Генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій від 27.01.2014 року №208-2, яка видана ПАТ "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" Національним Банком України та додатку до неї, товариство має право на здійснення валютних операцій, зокрема, на операції з готівкою іноземною валютою та чеками (купівля,продаж, обмін, прийняття на інкасо), що здійснюються в касах і пунктах обміну іноземної валюти банків.

Судом встановлено, що ПАТ "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" як суборендар на підставі договору суборенди нежитлового приміщення № Г167-1 від 15 травня 2014 року користувалося приміщенням, яка розташоване у м. Львів, вул. Городоцька, 167 для розміщення відділення банку та провадження господарської діяльності суборендаря (а.с.15-17) та на підставі договору суборенди нежитлового приміщення № ДГУ-04-394 від 01 вересня 2011 року із додатковими угодами до нього (а.с.119-129) користувалося нежитловим приміщенням, що розташоване на території майнового комплексу в м. Львові. вул. Щирецька, 7 (Літера Б-2) для розміщення відділення банку.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.06.2014 року за № 23/Р-8-1721 та 23.06.2014 року № 23/Р-2-1870 Департаментом економічної політики Львівської міської ради винесені вимоги про порушення ПАТ "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" вимог ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу», а саме, самовільно встановлено виносну спеціальну конструкцію зовнішньої реклами, одноярусний двосторонній двоплощинний рекламоносій на тротуарі, по вул. Городоцькій, 167 та на вул. Щирецькій, 7, із зазначенням того, що встановлення рекламної конструкції можливе тільки після отримання дозволу (а.с.24,32). У вказаних вимогах запропоновано позивачу в термін до 17.06.2014 року (вимога № 23/Р-8-1721) та до 28.06.2014 року (вимога № 23/Р-2-1870) усунути вказані порушення.

Вказані вимоги були скеровані на адресу позивача та отриманні останнім 16.06.2014 року та 27.06.2014 року, що підтверджується штампами вхідної кореспонденції на копіях цих вимог, що надані до суду позивачем (а.с.24,32).

Листами від 19.06.2014 року та від 02.07.2014 року (а.с.25-26,33-34) ПАТ "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" повідомив Департамент економічної політики про те, що вказані вимоги не підлягають виконанню, обґрунтовуючи це, зокрема тим, що Департамент помилково вважає вивіски банка рекламою, оскільки розміщена на них інформація не містить закликів до придбання товару чи надання послуги саме у цьому відділені банку, або іншої інформації, що призначена сформувати та підтримати обізнаність споживачів реклами, їх інтерес щодо таких особи чи товару. Інформаційна вивіска містить виключно необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію на одержання якої має право споживач згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів", що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору.

Оскільки вимоги Департаменту від 12.06.2014 року за № 23/Р-8-1721 та від 23.06.2014 року № 23/Р-2-1870 залишені товариством без реагування, Департаментом економічної політики Львівської міської ради скеровано до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області подання № 23/Р-8-2203 від 14.07.2014 року та №23/Р-2-2412 від 18.07.2014 року про порушення Закону про рекламу (а.с.80,106,115), в яких зазначено, що ПАТ "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" порушено вимоги ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу», а саме самовільно встановлено спеціальну конструкцію зовнішньої реклами, одноярусний двосторонній двоплощинний рекламоносій на тротуарі, по вул. Городоцькій, 167 та по вул.Щирецькій,7.

Вказані подання надійшли до Інспекції 23.07.2014 року за вх. №1832, що підтверджується вхідним штампом Інспекції на супровідному листі КП «Адміністративно-технічне управління» від 22.07.2014 року (а.с. 108-109,112-113).

В свою чергу, за результатом розгляду цих подань, Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Львівській області 05.08.2014 року складено протоколи № 0289 та № 0290 про порушення законодавства про рекламу, в яких зазначається, що в порушення вимог ч.1 ст.16 Закону України «Про рекламу» керівництвом ПАТ "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" прийнято рішення про самовільне розміщення зовнішньої реклами (одне місце - одноярусний двосторонній двоплощинний рекламоносій на тротуарі) за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 167 та (одне місце - одноярусний двосторонній двоплощинний рекламоносій на тротуарі) за адресою: м. Львів, вул. Щирецька,7 без погодження з органами місцевого самоврядування, про що Департаментом економічної політики Львівської міської ради поданням від 14.07.2014 року № 23/Р-8-2203 та поданням від 18.07.2014 року №23/Р-2-2412 проінформовано Інспекцію (а.с.82,116-117).

Водночас, 05.08.2014 року Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Львівській області на адресу ПАТ "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" направлено листи-вимоги №2195 та № 2196 (а.с.29,35), в яких повідомлялось, що в рамках розгляду подань Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 14.07.2014 року № 23/Р-8-2203 та від 18.07.2014 року №23/Р-2-2412 про порушення законодавства про рекламу, встановлено, що товариством розміщено зовнішню рекламу (одне місце - одноярусний двосторонній двоплощинний рекламоносій на тротуарі) за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 167 та (одне місце - одноярусний двосторонній двоплощинний рекламоносій на тротуарі) за адресою: м. Львів, вул. Щирецька,7 з порушенням вимог ч.1 ст.16 Закону України «Про рекламу». Крім того, у вказаних листах Інспекція просила товариство надати у строк до 02.09.2014 року визначену у цих листах інформацію та документи, а також, повідомила позивача, що розгляд справ про порушення законодавства України про рекламу буде проведено 23.09.2014 року з 09 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв. Крім того, у вказаних листах-вимогах позивачу додатково повідомлено наслідки неподання або подання свідомо неправдивої інформації щодо вартості розповсюдження реклами згідно ч.ч.6-8 ст.27 Закону України «Про рекламу».

Вказані листи-вимоги були отриманні позивачем 02.09.2014 року, що підтверджується штампами вхідної кореспонденції на копіях цих листів-вимог, які надані до суду позивачем (а.с.29,35).

На вказані листи-вимоги Інспекції позивач надав лише відповіді від 04.09.2014 року (а.с.30,36-37), із змістом, аналогічним змісту його відповідей від 19.06.2014 року та від 02.07.2014 року, направлених Департаменту економічної політики, про які вже зазначено судом вище, без надання документів та інформації, які запитувалися Інспекцією.

Судом встановлено, що на підставі протоколів про порушення законодавства про рекламу від 05.08.2014 року № 0289 та № 0290, відповідачем 02.09.2014 року прийняті рішення про початок розгляду справи про порушення законодавства про рекламу.

Крім того, судом встановлено, що КП «Адміністративно-технічне управління» направило на адресу позивача попередження від 15.08.2014 року №2410-08-5494 із пропозицією добровільно демонтувати самовільно встановлену конструкцію до 27.08.2014 року, про що повідомити КП «Адміністративно-технічне управління», в якому також зазначило наслідки не демонтування таких конструкцій у добровільному порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 04 вересня 2014 року листом за вих. №09/2174 повідомив начальника відділу оперативного реагування КП «Адміністративно-технічне реагування» про те, що оскільки вищевказане попередження отримано 27.08.2014 року, то це є підставою для невиконання вимог такого попередження. Разом з тим, позивач у своєму листі зазначив, що не згоден на демонтаж конструкції з підстав, викладених у листі № 07/1903 від 25.07.2014 року, наданому на вимогу Департаменту економічної політики Львівської міської ради № 23/р-8-2183 від 14.07.2014 року (а.с.28).

Відповідно до протоколу №0244 від 23.09.2014 року засідання стосовно справи про порушення законодавства про рекламу відносно ПАТ "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" (а.с.39), за результатами розгляду справи встановлено, що в порушення вимог ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу» позивачем прийнято рішення про самовільне розміщення зовнішньої реклами за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 167 (одне місце - одноярусний двосторонній двоплощинний рекламоносій на тротуарі) та вул. Щирецька, 7 (одне місце - одноярусний двосторонній двоплощинний рекламоносій на тротуарі) без погодження з органами місцевого самоврядування. А також, зазначено, що в порушення вимог ч. 6 ст. 27 Закону України «Про рекламу» не подано інформації щодо вартості розповсюдження реклами.

З огляду на викладене, Інспекцію з питань захисту прав споживачів у Львівській області 23.09.2014 року прийнято рішення №0244 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу, яким на ПАТ "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" на підставі ст.27 Закону України «Про рекламу» накладено штраф у розмірі 1700 грн. за неподання інформації щодо вартості розповсюдженої реклами, яка розповсюджена з порушенням встановленого законодавством порядку, а саме, самовільно розміщено зовнішню рекламу у населеному пункті без дозволу органів місцевого самоврядування.

Копію вказаного рішення направлено для виконання на адресу ПАТ "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" супровідним листом від 23.09.2014 року за №2613 та отримано товариством 01.10.2014 року (а.с.38).

Не погоджуючись із прийнятим відповідачем рішенням № 0244 від 23.09.2014 року, позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом.

Вирішуючи питання щодо правомірності дій відповідача щодо винесення оскаржуваного рішення про накладення штрафу та наявності підстав для його скасування, суд виходить з наступного.

Згідно п.46, п.47 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 року № 2067, у разі порушення порядку розповсюдження та розміщення реклами уповноважена особа органу, який здійснює контроль за додержанням цих Правил, звертається до розповсюджувача зовнішньої реклами з вимогою усунення порушень у визначений строк. У разі невиконання цієї вимоги орган, який здійснює контроль, подає інформацію спеціально уповноваженому органу виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Розповсюджувач зовнішньої реклами, винний у порушенні цих Правил, несе відповідальність згідно із законодавством.

Держспоживінспекція України діє на підставі Положення про Державну інспекцію України з питань захисту прав споживачів, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 р. № 465/2011 (далі - Положення № 465).

Пунктом 1 Положення № 465 визначено, що Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів (Держспоживінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра економічного розвитку і торгівлі України. Держспоживінспекція України входить до системи органів виконавчої влади і реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів. Держспоживінспекція України є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до п. 4 Положення № 465 Держспоживінспекція України відповідно до покладених на неї завдань здійснює у межах своєї компетенції контроль за додержанням законодавства про рекламу.

Відповідно до п. 7 Положення № 465 Держспоживінспекція України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Пунктом 9 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 693 від 26.05.2004 року (далі - Порядок) передбачено, що підставою для розгляду справи про порушення законодавства про рекламу (далі - справа) є відповідний протокол, складений уповноваженою посадовою особою Антимонопольного комітету, Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, Мінфіну, НКЦПФР або Держспоживінспекції та її територіальних органів.

Пунктами 10-13 Порядку передбачено, що протокол про порушення законодавства про рекламу подається Держспоживінспекції або її територіальним органам за місцем вчинення порушення. Протокол розглядається у місячний строк. За наявності ознак порушення законодавства про рекламу приймається рішення про початок розгляду справи. Справа розглядається у місячний строк з дня прийняття рішення про початок її розгляду. До строку розгляду справи не зараховується час на отримання необхідних доказів і проведення експертизи. Строк розгляду справи може бути продовжений Головою Держспоживінспекції, його заступниками, начальниками територіальних органів Держспоживінспекції, їх заступниками не більше ніж на три місяці. Посадові особи Держспоживінспекції та її територіальних органів, які розглядають справу: перевіряють відповідність реклами вимогам законодавства до змісту та достовірності реклами, порядку її виготовлення і розповсюдження; отримують документи, усні чи письмові пояснення, відео- та звукозаписи, а також іншу інформацію, що стосується порушень законодавства про рекламу; готують попередні висновки і вносять їх на розгляд Голови Держспоживінспекції, його заступників, начальників територіальних органів Держспоживінспекції, їх заступників.

Відповідно до п. 18 Порядку №693 від 26.05.2004 року, за результатами розгляду справи приймається рішення, що оформляється у двох примірниках, один з яких залишається у Держспоживінспекції або її територіальному органі, другий - у 10-денний строк надсилається особі, стосовно якої було прийнято рішення, або видається її представникові під розписку.

Відповідно до ч. 2. ст. 26 Закону України «Про рекламу» на вимогу органів державної влади, на які згідно із законом покладено контроль за дотриманням вимог законодавства про рекламу, рекламодавці, виробники та розповсюджувачі реклами зобов'язані надавати документи, усні та/або письмові пояснення, відео- та звукозаписи, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення ними повноважень щодо контролю.

Відповідно до ч. 6 ст. 27 Закону України "Про рекламу", за неподання або подання завідомо недостовірної інформації щодо вартості розповсюдженої реклами та/або виготовлення реклами та/або вартості розповсюдження реклами центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, необхідної для здійснення ними передбачених цим Законом повноважень, на рекламодавців, виробників реклами та розповсюджувачів реклами накладається штраф у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тобто, виходячи зі змісту положень ст. 26, ст.27 Закону України "Про рекламу", Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року № 693 та Положення про Державну інспекцію України з питань захисту прав споживачів, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року №465/2011, відповідач уповноважений контролювати дотримання суб'єктами господарювання законодавства про рекламу та накладати штрафні санкції за його порушення, у встановлених законом випадках.

Отже, посилання позивача на положення Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» є безпідставним, оскільки Інспекцією з питань захисту прав споживачів не проводилась планова чи позапланова перевірка діяльності позивача, а здійснювався розгляд справи за матеріалами, скерованими Департаментом економічної політики Львівської міської ради (подання № 23/Р-8-2203 від 14.07.2014 року та №23/Р-2-2412 від 18.07.2014 року) у відповідності до Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року № 693, та п. 46 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 року № 2067.

З матеріалів справи судом встановлено, що ПАТ "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" розміщувало інформацію про курс валют на виносних спеціальних конструкціях на тротуарі біля будівлі відділення банку. Позивач цього теж не заперечує, однак не погоджується з тим, що розміщена ним інформація є рекламою, оскільки вважає, що не є зовнішньою рекламою інформаційні вивіски з курсами обміну валют, розміщені біля відділення банку відповідно до ст. 16 Закону України «Про рекламу», а отже дозволу на їх розміщення не потрібно.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами визначає Закон України «Про рекламу» від 03 липня 1996 року № 270/96-ВР (далі - Закон № 270/96-ВР).

Відповідно до ст.1 Закону № 270/96-ВР реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.

Зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг; розповсюджувач реклами - особа, яка здійснює розповсюдження реклами.

Вимоги до зовнішньої реклами та її розміщення встановлені ст.16 Закону № 270/96-ВР.

Згідно з абз.1 ч.1 ст.16 Закону № 270/96-ВР розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, можливість розміщення зовнішньої реклами обумовлена необхідністю отримання відповідного дозволу.

Відносини, що виникають у зв'язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, регулюють Типові правила розміщення зовнішньої реклами, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року № 2067 (далі - Типові правила).

Відповідно до п.2 Типових правил дозвіл - документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці.

Місце розташування рекламного засобу - площа зовнішньої поверхні будинку, споруди, елемента вуличного обладнання або відведеної території на відкритій місцевості у межах населеного пункту, що надається розповсюджувачу зовнішньої реклами в тимчасове користування власником або уповноваженим ним органом (особою).

Спеціальні конструкції - тимчасові та стаціонарні рекламні засоби (світлові та несвітлові, наземні та неназемні (повітряні), плоскі та об'ємні стенди, щити, панно, транспаранти, троли, таблички, короби, механічні, динамічні, електронні табло, екрани, панелі, тумби, складні просторові конструкції, аеростати, повітряні кулі тощо), які використовуються для розміщення реклами.

Вивіска чи табличка - елемент на будинку, будівлі або споруді з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать такій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщений на зовнішній поверхні будинку, будівлі або споруди не вище першого поверху або на поверсі, де розташовується власне чи надане у користування особі приміщення (крім, випадків, коли суб'єкту господарювання належить на праві власності або користування вся будівля або споруда), біля входу у таке приміщення, який не є рекламою.

Згідно з ч. 7 ст. 8 Закону розміщення інформації про виробника товару та/або товар у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, у тому числі на елементах обладнання та/або оформлення місць торгівлі, а також безпосередньо на самому товарі та/або його упаковці, не вважається рекламою.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 Закону вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу в таке приміщення, не вважається рекламою.

З наведених положень вбачається, що серед переліку інформації, яка може бути розміщена на вивісці Закон не вказує адреси, інтернет-адреси, номери телефонів, перелік банківських послуг, курси валют.

В обґрунтування своєї позиції про те, що розміщена банком інформаційна вивіска біля входу у відділення банку не є рекламою позивач зазначає, що інформаційна вивіска про курси валют містить виключно необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію на одержання якої має право споживач згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів", що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору.

З цього приводу слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 56 Закону України від 07.12.2000 р. № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку.

Пунктом 4 ч. 1 ст.4 Закону України від 12.05.1991р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів" передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця). Частиною 3 ст.17 цього ж Закону передбачено, що продавець зобов'язаний надати споживачеві достовірну і доступну інформацію про найменування, належність та режим роботи свого підприємства. Частиною 1 статті 15 Закону передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

З матеріалів справи судом встановлено, що у вказаних вище інформаційних вивісках біля входу у відділення банку, крім інформації про особу (назва банку) та вид її діяльності (обмін валют), міститься ще й інформація про курси обміну валют, що не передбачено ч. 6 ст.9 Закону України "Про рекламу", на яку посилається позивач.

При цьому, суд бере до уваги нормативний акт, який, зокрема, встановлює для уповноважених банків та уповноважених фінансових установ порядок відкриття та організації роботи пунктів обміну іноземної валюти на території України, здійснення валютно-обмінних операцій з іноземною валютою і платіжними документами, що виражені в іноземній валюті, а саме Інструкцію про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України, затверджену Постановою НБУ від 12.12.2002 р., № 502, якою передбачено, що відокремлений підрозділ банку, фінансової установи, пункт обміну валюти зобов'язані мати витяг із наказу банку, фінансової установи про відкриття відокремленого підрозділу, пункту обміну валюти, засвідчений підписом керівника та відбитком печатки банку, фінансової установи, із зазначенням переліку валютно-обмінних операцій, ініціалів, прізвищ касових працівників, допущених до здійснення таких операцій (п.7). Водночас, згідно п.12 цієї Інструкції у касі банку, фінансової установи, пункту обміну валюти в доступному для огляду клієнтами місці (на стенді або в іншому оформленні, крім меню платіжного пристрою) розміщується, зокрема, така інформація як перелік операцій, які здійснює каса банку, фінансової установи, пункту обміну валюти.

Таким чином, йдеться саме про розміщення інформації про обмін валют і саме в пункті обміну валюти, касі банку, а не інформації про обмін валют на спеціальній конструкції з курсами обміну валют, розміщеній біля відділення банку.

Отже, положення зазначеної Інструкції в даному випадку не суперечать ч. 6 ст. 9 Закону України "Про рекламу".

На переконання суду, визначальним в даному випадку є інформування за допомогою згаданої вивіски (виносної спеціальної конструкції з курсами обміну валют банку) не лише про один з видів діяльності банку, тобто про обмін валют, але й про комерційні курси валют, які пропонуються до обміну в конкретному банку як установі, яка має на меті отримання прибутку від вказаних операцій. Така інформація без сумніву покликана створити інтерес у невизначеного кола споживачів та скористатися пропозицією валютно-обмінних операцій саме в цьому конкретному банку за запропонованим курсом. Отже, курс валют є інформацією, яка має ознаки конкурентності та цінового діапазону пропонованого товару і вказує на переваги одного суб'єкта господарювання перед іншими, а тому відповідає ознакам реклами.

Тобто, метою встановлення виносної спеціальної конструкції з курсами обміну валют банку (як зазначає позивач, інформаційної вивіски, розташованої біля входу у відділення банку) на думку суду є саме реклама продукту (послуг), пропонованих банком, в даному випадку комерційного курсу купівлі-продажу певних валют, спрямована саме на невизначене коло осіб. Також, на думку суду, для досягнення лише мети інформування обмеженого кола людей, що здійснюють обмін валюти, достатньо обладнати такою табличкою лише касу відділення банку, що узгоджується з приписами Інструкції про порядок організації та здійснення валютно-обмінних операцій на території України. Навіть, якщо зазначені банком в таблиці курси обміну валют збігаються з курсами обміну валют встановленими Національним банком України, вони залишаються комерційними курсами, оскільки встановлені комерційною установою та розміщені в табличці комерційного банку.

Крім того, для ідентифікації інформації, про яку йдеться у ч. 7 ст. 8 Закону України "Про рекламу" необхідно враховувати, що така не повинна мати ознак реклами, зокрема зовнішньої. Тобто, така інформація не може бути спрямована на невизначене коло осіб (споживачів реклами); не повинна розміщуватися на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг (ст. 1 Закону № 270/96-ВР).

При цьому, посилання представника позивача на демонтаж вказаних спеціальних конструкцій з курсами обміну валют банку (інформаційних вивісок, розташованих біля входу у відділення банку як вказує позивач) судом не береться до уваги, оскільки факт порушення законодавства про рекламу мав місце, а факт його усунення (демонтажу) з порушенням встановлених термінів не звільняє суб'єкта вчинення порушення від відповідальності. Тим більше, оскаржуваним рішенням №0244 від 23.09.2014 року застосовано штраф саме за неподання інформації щодо вартості розповсюдженої реклами, а не за нездійснення демонтажу рекламної конструкції.

Крім того, суд вважає безпідставним посилання позивача у позові на відсутність з його боку порушення ч.1 ст.8 Закону України «Про рекламу», оскільки вказаного порушення з боку позивача відповідачем у даних спірних правовідносинах не встановлювалось.

З огляду на положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, з урахування встановлених обставин, що свідчать про порушення позивачем вимог ч.6 ст.27 Закону України «Про рекламу», суд доходить висновку, що Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Львівській області правомірно винесено оскаржуване рішення № 0244 від 23.09.2014 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, виконав покладений на нього ч.2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язок щодо доказування правомірності прийнятих ним припису та рішення.

Приймаючи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши докази наявні в матеріалах справи та приписи чинного законодавства, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач діяв на підставі та в межах наданих чинним законодавством повноважень, а отже, позовні вимоги публічного акціонерного товариства "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" є необґрунтованими, недоведеними та безпідставними, що свідчить про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову та скасування оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 2,7,8,9,14,71,72,79,86,94,103,128,158 - 163,167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову публічного акціонерного товариства "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департаменту економічної політики Львівської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області № 0244 від 23.09.2014 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги на постанову суду одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст. 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя О.М. Соколенко

У задоволенні адміністративного позову публічного акціонерного товариства "ЮНІОН СТАНДАРД БАНК" до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департаменту економічної політики Львівської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення Інспекції з питань захисту прав споживачів у Львівській області № 0244 від 23.09.2014 року про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу - відмовити.