Справа № 825/3725/14
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/3725/14 Головуючий у 1-й інстанції: Смірнова О.Є. Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

05 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Анапріюк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу представника Державної податкової інспекції у м. Чернігові Головного управління Міндоходів у Чернігівській області - Вершняк Віторії Миколаївни на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом Приватного підприємства «Автоком-Сервіс» до Державної податкової інспекції у м. Чернігові Головного управління Міндоходів у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року Приватне підприємство «Автоком-Сервіс» звернулося до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Чернігові Головного управління Міндоходів у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що реальність здійснення господарських операцій позивачем підтверджується первинними документами, що надавались на перевірку. Придбані ПП «Автоком-Сервіс» будівельні роботи та товар використані в господарській діяльності, у зв'язку з чим отримано прибуток, який задекларований за період, що перевірявся, а також відображені зобов'язання по ПДВ в деклараціях з ПДВ за цей же період. Всі операції по договорам належним чином відображені в податковому та бухгалтерському обліку позивача. Таким чином, вважає висновки, викладені в акті перевірки від 30.10.2014 року № 2496/22/35956320, такими, що не відповідають дійсності, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що належить скасувати.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2014року задоволено вказаний позов. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Чернігові Головного управління Міндоходів у Чернігівській області від 21.11.2014 року № .

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням представник Державної податкової інспекції у м. Чернігові Головного управління Міндоходів у Чернігівській області - Вершняк Віторія Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні даного позову.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що

ПП «Автоком-Сервіс» зареєстровано як юридичну особу 11.06.2008 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 24.11.2014 року (а.с. 84-86) та платником податку на додану вартість з 23.06.2008 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію платника податку на додану вартість (а.с. 9).

Податковим органом проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ПП «Автоком-Сервіс» з питань достовірності, повноти нарахування податку на додану вартість по податковій декларації з податку на додану вартість у складі податкового кредиту операцій з ПП «Серпуш» за червень 2014 року, з ТОВ «Маджеро Інвест Сервіс» та з ТОВ «Буделітгруп» за липень 2014 року.

За результатами вказаної перевірки складено акт від 30.10.2014 року № 2496/22/35956320, за змістом якого вказаною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог п. 44.6 ст. 44, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого ПП «Автоком-Сервіс» занижено суму податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет на загальну суму 36430,00 грн., у т.ч. за липень 2014 року на суму ПДВ 36430,00 грн.

На підставі висновків акта перевірки ДПІ у м. Чернігові прийнято податкове повідомлення-рішення від 21.11.2014 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в розмірі 36430,00 грн. за основним платежем та 18215,00 грн. за штрафними санкціями (а.с. 83).

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи даний позов суд першої інстанції виходив з того, що вимоги є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що вказана в акті перевірки сума заниження податкового зобов'язання встановлена по задекларованих позивачем у податковій декларації з ПДВ за липень 2014 року (№ , подана 19.08.2014 року), та дод. 5 «розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» (№ , поданий 19.08.2014 року) за липень 2014 року, в яких позивач до складу податкового кредиту за липень 2014 року відніс суми ПДВ по взаємовідносинах з ТОВ «Буделітгруп» у розмірі 28610,00 грн. і ТОВ «Маджеро Інвест Сервіс» на суму 7820,00 грн.

По взаємовідносинах ПП «Автоком-Сервіс» з ПП «Серпуш», задекларованих у податковій декларації з ПДВ за червень 2014 року, грошові зобов'язання з ПДВ позивачеві не визначалися, штрафні (фінансові) санкції не виносилися (а.с. 139-142).

Також судом першої інстанції було встановлено, що позивач володіє нежилим приміщенням за адресою: м. Чернігів, вул. Інструментальна, 34, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 28.08.2012 року та свідоцтвом про право власності (а.с. 120, 121).

Згідно із ст. 3 Господарського кодексу України господарська діяльність - діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Судом першої інстанції встановлено, що основним видом діяльності ПП «Автоком-Сервіс» є технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 24.11.2014 року (а.с. 84-86).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно із ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Отже, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач у перевіряємому періоді мав господарські взаємовідносини з контрагентом ТОВ «Буделітгруп» (код ЄДРПОУ- 39098677).

Так, між ПП «Автоком-Сервіс» та ТОВ «Буделітгруп» укладено договір підряду від 25.06.2014 року № 250614. За умовами даного договору ТОВ «Буделітгруп» (Підрядник), відповідно до ліцензії Серії АЕ № 290611 від 16.05.2014 року, строк дії якої по 16.05.2017 року (а.с. 16-17), зобов'язується виконати, на умовах цього договору підряду і за завданням ПП «Автоком-Сервіс» (Замовник), комплекс робіт по ремонту приміщення 3-го поверху будівлі по вул. Інструментальна, 34, м. Чернігів, а Замовник зобов'язується прийняти виконані належним чином роботи й оплатити їхню вартість Підряднику на умовах, визначених цим договором. Поставка на об'єкт матеріалів необхідних для виконання робіт, здійснюється Підрядником, якщо інше не буде передбачено письмовою домовленістю сторін. Даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2014 року, а по зобов'язаннях до повного їх виконання (а.с. 11-12).

Виконання сторонами договору підряду від 25.06.2014 року № 250614 підтверджується належними доказами, а саме: локальними кошторисами на будівельні роботи № 260614 та № 270714 (а.с. 18-20, 26-28), довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за липень 2014 року (а.с. 21, 29), актами приймання-передачі виконаних будівельних робіт за липень 2014 року № ОУ-0721/01, № ОУ-0721/02 та № ОУ-0731/01 (а.с. 22-24, 30-31, 33-34), платіжним дорученням від 04.09.2014 року № 10288 (а.с. 36), наказом про проведенню робіт по ремонту та поліпшенню ОЗ від 21.07.2014 року № 31/2-ОД (а.с. 122), актом приймання-здачі відремонтованих, реконструйованих та модернізованих об'єктів від 31.07.2014 року (а.с. 123), оборотно-сальдовою відомістю по рахунку: 103 (а.с. 124).

ТОВ «Буделітгруп» виписано податкові накладні: від 21.07.2014 року № 1, від 21.07.2014 року № 4, від 31.07.2014 року № 5 (а.с. 25, 32, 35).

Також судом першої інстанції було встановлено, що позивач у перевіряємому періоді мав господарські взаємовідносини з контрагентом ТОВ «Маджеро Інвест Сервіс» (код ЄДРПОУ- 39203641).

Між ПП «Автоком-Сервіс» та ТОВ «Маджеро Інвест Сервіс» укладено договір купівлі-продажу від 18.07.2014 року № 18. За умовами даного договору ТОВ «Маджеро Інвест Сервіс» (Продавець) зобов'язується передати належний йому товар у власність ПП «Автоком-Сервіс» (Покупець), а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього суму, обумовлену договором. Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за цим договором (а.с. 38).

Так, відповідно до рахунку-фактури від 21.07.2014 року № 0721/03 (а.с. 43), видаткової накладної від 21.07.2014 року № РН-0721/03 (зворотна сторона а.с. 43) позивач придбав у ТОВ «Маджеро Інвест Сервіс» прес Coution ANDRMAX 50 тонн та жорсткий диск Western digital WDS 500.

ПП «Автоком-Сервіс» належить фургон малотонажний RENAULT KANGOO, що підтверджується договором купівлі-продажу від 25.06.2011 року № ДГ-0000243, актом приймання-передачі транспортного засобу від 30.06.2011 року, видатковою накладною від 30.06.2011 року № РН-0000003, довідкою-рахунком № 771233, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, оборотно-сальдовою відомістю по рахунку: 105 (а.с. 125-130).

Придбаний товар у ТОВ «Маджеро Інвест Сервіс» до позивача перевозився автомобілем RENAULT KANGOO, який належить ПП «Автоком-Сервіс», що підтверджується товарно-транспортною накладною від 21.07.2014 року № 0021007, звітами про використання коштів, виданих на відрядження від 21.07.2014 року, посвідченнями про відрядження від 21.07.2014 року, наказом про відкликання з основної щорічної відпустки водія-експедитора ОСОБА_3 від 21.07.2014 року № 28/1-А, наказом на відрядження від 21.07.2014 року № 5-в (а.с. 46-51). Товар прийняв директор ПП «Автоком-Сервіс» згідно довіреності від 18.07.2014 року № 119 (а.с. 45). Відповідно до умов договору купівлі-продажу від 18.07.2014 року № 18 ПП «Автоком-Сервіс» перераховані на користь ТОВ «Маджеро Інвест Сервіс» грошові кошти, згідно платіжних доручень від 13.08.2014 року № 10166 та від 26.08.2014 року № 10239 (а.с. 56). ТОВ «Маджеро Інвест Сервіс» виписано податкову накладну від 21.07.2014 року № 23 (а.с. 44).

З урахуванням вказаного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищезазначене спростовує доводи ДПІ у м. Чернігові, що згідно табелю обліку використання робочого часу позивача за липень 2014 року встановлено, що 21.07.2014 року директор ОСОБА_4 не перебував у відрядженні, а водій ОСОБА_3 взагалі був відсутній на робочому місті (перебував у відпустці).

Відповідно до ст. 61 Податкового кодексу України податковий контроль - це система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів.

А тому правильність ведення табелю обліку використання робочого часу не належить до компетенції податкових органів і жодним чином не впливає на зобов'язання позивача з податку на додану вартість.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що взаємовідносини з даними контрагентами підтверджуються картками рахунку: 6851 (а.с. 37, 57).

Прес Coution ANDRMAX 50 тонн введений в експлуатацію, що підтверджується наказом про введення в експлуатацію МНМА та основних засобів від 21.07.2014 року № 31/3-ОД, актом приймання передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів від 21.07.2014 року, інвентарною карткою обліку основних засобів, оборотно-сальдовою відомістю по рахунку: 104 (а.с. 131-134). Використання преса Coution ANDRMAX 50 тонн в господарській діяльності підтверджуються: актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.07.2014 року № 00004655, актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 04.08.2014 року № 00005171, актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 23.07.2014 року № 00004065 (а.с. 135-137).

Судом першої інстанції було встановлено, що всі вищезазначені господарські операції відображені в податковому обліку позивача (а.с. 98-107).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що укладені позивачем з контрагентами правочини мали на меті настання реальних правових наслідків, що обумовлені ними.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що правовідносини за спірними правочинами в повній мірі відображені в бухгалтерському та податковому обліку позивача, тобто позивачем дотримано принцип превалювання сутності над формою, який закріплений в ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми).

Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) - у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Пунктом 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити, зокрема, моральним засадам суспільства, пунктом 5 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановлений законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (стаття 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). До оспорюваних правочинів належить зокрема фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим право чином (фіктивний правочин). Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правова позиція по даному питанню висловлена Верховним Судом України в постанові Пленуму від 06.12.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за змістом п. 18 якої перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб.

Головною підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в акті висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки були зроблені за відсутності інформації, яка надається в передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину.

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань контролюючих органів є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право контролюючих органів самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Як на підставу нікчемності правочину позивача з контрагентом ТОВ «Буделітгруп» податковий орган посилається на акт ДПІ у Печерському районі м. Києва від 01.09.2014 року № 2646/26-55-22-13/39098677 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Буделітгруп» щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період діяльності червень, липень 2014 року, яким встановлено, що правочини, укладені з контрагентами порушують публічний порядок, суперечать інтересам держави та суспільства, вчинені удавано з метою ухилення від сплати податків третіх осіб (а.с. 108-111).

Колегія суддів погоджується з критичним сприйняттям судом першої інстанції таких посилань з огляду на наступне.

При дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні, перш за все, відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Відповідачем не доведено, а судом не встановлено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагентів, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є правильним виходячи з загальних засад судочинства.

При дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні, перш за все, відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Крім зазначеного в акті перевірки висновку ДПІ у м. Чернігові жодним чином не обґрунтовує нікчемність вищеназваних правочинів.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Судом першої інстанції було встановлено, що на момент здійснення правовідносин підприємство-контрагенти позивача було зареєстровано як юридичні особи та платники податку на додану вартість, що підтверджується інформацією з бази даних Міністерства доходів і зборів України, яка міститься на офіційному сайті Міністерства доходів і зборів України (http://minrd.gov.ua/) та виписками з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 13, 40, 60) - ТОВ «Маджеро Інвест Сервіс» (код ЄДРПОУ - 39203641), індивідуальний податковий номер - 23, дата реєстрації платником ПДВ - 01.06.2014 року; ТОВ «Буделітгруп» (код ЄДРПОУ - 39098677), індивідуальний податковий номер - 55, дата реєстрації платником ПДВ - 01.05.2014 року.

Тобто, на момент здійснення господарських правовідносин контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи та платники податків.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів і в того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Окрім того, слід зазначити, що поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у суб'єкта господарювання додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його контрагентами правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що правочини ПП «Автоком-Сервіс» та контрагентів ТОВ «Маджеро Інвест Сервіс», ТОВ «Буделітгруп» укладені з метою отримання робіт по ремонту та товару, тобто позивачем дотримано принцип превалювання сутності над формою, який закріплений в ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Згідно із п. 198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно із п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.

Згідно із п. 200.1, п. 200.2, п. 200.3 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

У податковому обліку податкова накладна є тим документом, який складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця і визначається як розрахунковий документ, що підтверджує вчинення певної господарської операції, за якою виникають податкові зобов'язання, породжує у платника податку обов'язки та права щодо нарахування та сплати ПДВ та підтверджує право покупця на нарахування податкового кредиту.

Суми за вказаними правочинами включено позивачем до податкового кредиту в тому звітному періоді, в якому отримано податкові накладні.

Судом встановлено, що позивач має належним чином оформлені податкові накладні, які повністю відповідають вимогам Податкового кодексу України та відображають зміст господарських операцій, в результаті яких вони складені.

Також необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Вищий адміністративний суд України у справах з аналогічним предметом спору дотримується позиції, що судом обов'язково має бути досліджено факт вчинення господарських операцій, за наслідками яких виникло право позивача на формування податкового кредиту та факт сплати позивачем сум податку своїм контрагентам.

Вказаний факт повністю доведений позивачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач правомірно включив до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість по вищевказаним податковим накладним.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень не надано будь-яких інших доводів та не подано жодних доказів, які б ставили під сумнів реальність виконання вказаних операцій з отримання позивачем робіт по ремонту приміщення та товару, невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, або засвідчили б наявність інших обставин, що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків та виключають право на формування валових витрат та податкового кредиту.

За таких підстав колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в діях позивача відсутнє порушення Податкового кодексу України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення даного позову.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним, а тому вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Державної податкової інспекції у м. Чернігові Головного управління Міндоходів у Чернігівській області - Вершняк Віторії Миколаївни - залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.