Справа № 804/17176/14
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2014-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 р. Справа № 804/17176/14
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.
при секретарі судового засіданняПанченко Я.І.
за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: Селіванова О.В. Синявський І.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Павлоградський завод технологічного обладнання» до Західно-Донбаської об'єднаної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання недійсним та скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 16.08.2011р., -

ВСТАНОВИВ:

31.10.2011р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Павлоградський завод технологічного обладнання» звернулося з позовом до Західно-Донбаської об'єднаної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області та просить:

- визнати недійсним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 16.08.2011р. № відповідно до якого позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання зі сплати ПДВ на суму 1966084 грн., з них за основних платежем - 1572867,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 393217,00 грн.;

- визнати недійсним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 16.08.2011р. № відповідно до якого позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання зі сплати податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 5593433 грн., з них за основним платежем - 4474746,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 1118687,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що не погоджується з нарахуванням грошових зобов'язань та штрафних санкцій за оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями через відсутність у податкового органу права визнавати правочини нікчемними, неправомірність перекладання відповідальності за порушення податкового законодавства на добросовісного платника податків - позивача, який не може нести відповідальності за негативні наслідки господарської діяльності контрагентів, а також за відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачання товарів, реальність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами - ТОВ «Транс Гарант Сервіс», ПП «Потенціал Інвест», ПП «Дніпромашінвест», ТОВ «Магістраль Україна», ТОВ «Транс Агенство Метал» підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які фіксують факт здійснення конкретної господарської операції у зв'язку з чим позивач вважає, що він не порушував вимог п.7.4.1, п.п.7.4.4, п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», п.5.1, п.п.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5, п.п.4.1.6 п.4.1 ст.4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». За викладеного, позивач вказує на те, що оскільки факт здійснення поставок товарів із контрагентами позивача документально підтверджений, а також доведено подальше використання придбаних товарів у господарській діяльності позивача, то з боку позивача відсутні порушення при формуванні податкового обліку за наслідками здійснення операцій з поставки, а тому і донарахування податкових зобов'язань з податку на прибуток приватних підприємств та з податку на додану вартість, а також нарахування штрафних (фінансових) санкцій здійснено відповідачем неправомірно.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, у письмових запереченнях на позов просив в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що до податкової інспекції надійшли матеріали про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Транс Гарант Сервіс» за якими встановлено відсутність у вказаного підприємства необхідних умов для ведення господарської діяльності, відсутність технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, тоді як позивачем у листопаді 2010р. було отримано від вказаного контрагента залізорудний концентрат за договором поставки від 02.11.2010р. за якими були видані податкові накладні на загальну суму 7570489,57 грн. (ПДВ 1514097,93 грн.), зазначена сума ПДВ була віднесена позивачем до складу валових витрат в р.04.1 декларації з податку на прибуток підприємства за 2010р., при цьому, умови транспортування залізорудного концентрату в договорі не визначені. Окрім того, працівниками ВПМ Нікопольської ОДПІ було опитано засновника та директора ТОВ «Транс Гарант Сервіс» ОСОБА_6, який у ході пояснень вказав на те, що підприємство було зареєстровано ним без мети здійснення господарської діяльності за грошову винагороду, до здійснення господарської діяльності підприємства він не має ніякого відношення, бухгалтерські, податкові та інші документи від імені даного підприємства ним не виписувались та не підписувались. Також податковою інспекцією було отримано від Північної ОДПІ м. Кривого Рогу матеріали документальної невиїзної перевірки ПП «Потенціал-Інвест» за якою встановлено, що дане підприємство не знаходиться за місцезнаходженням, загальна чисельність працівників на підприємстві у ІУ кв.2010р. становить 0 осіб, основні фонди у підприємства відсутні, а тому зроблено висновок про те, що даним підприємством сформовано податковий кредит грудня 2010р. за рахунок сум ПДВ по контрагентах з ознаками нікчемності та операцій визнаними недійсними. По ПП «Дніпромашінвест» до податкової інспекції також надійшли матеріали перевірки від ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська у якого позивач придбавав продукцію (пластини, фрези, кулачки прямі шаг 9,шаг 10) у серпні 2010р. та за результатами перевірки не було встановлено факту передачі товарів вказаному підприємству від ТОВ «Е-Восток-Україна» до підприємств-покупців у зв'язку з відсутністю актів приймання-передачі товару, довіреностей, документів, що засвідчують транспортування, зберігання товарів, а також інших первинних документів. Також у ході перевірки податковою інспекцією були використані і матеріали перевірок інших податкових інспекцій щодо перевірки ТОВ «Магістраль Україна» та ТОВ «Транс Агенство Метал» у яких позивач придбавав металопродукцію, однак позивачем до перевірки не були надані сертифікати якості товару, будь-які документи, що підтверджують транспортування товару (товарно-транспортні накладні, шляхові листи та інші). Окрім того, представник відповідача вказує на те, що згідно Порядку заповнення податкової накладної затвердженого наказом ДПА України від 30.05.1997р. №165 податкова накладна вважається недійсною у разі її заповнення іншою особою, ніж вказаною у п. 2 цього Порядку.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 24.12.2014р.

Судом у ході судового розгляду справи встановлені наступні обставини у справі.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Павлоградський завод технологічного обладнання» 21.10.2004р. зареєстроване як юридична особа виконавчим комітетом Павлоградської міської ради народних депутатів за адресою: м. Павлоград, вул. Промислова, 1, перебуває на обліку в Західно-Донбаській ОДПІ з 13.11.2004р., є платником податку на додану вартість, що підтверджується копією довідки статистики від 20.04.2011р. та даними, наведеними в акті від 29.07.2011р., які не оспорюються сторонами (а.с.202 том 1, а.с.166 том 2).

У період з 09.06.2011р. по 22.07.2011р. податковою інспекцією на підставі наказу №1037 від 08.07.2011р., плану-графіку на проведення планових виїзних перевірок, згідно з п.20.1.4 п.20.1 ст.20, ст.77 Податкового кодексу України була проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2010р. по 31.03.2011р., валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2010р. по 31.03.2011р. за результатами якої складено акт від 29.07.2011р. №433-23/2-33019165 за висновками якого були встановлені наступні порушення:

1.ТОВ «ПЗТО» здійснювало операції з фінансово-грошовими потоками відповідно до правочинів, які укладені в порушення ст.203 ЦК України, їх зміст суперечить моральним засадам суспільства. Зазначені правочини не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (ст.203 ЦК України). Недодержання в момент вчинення правочину сторонами цієї вимоги є підставою недійсності правочину. Продукція по вказаним правочинам не була передана в порушення ст.626,629,655,658 та 662 ЦК України.

Відповідно до частини ст.203, ч.1 ст.207, п.1,2 ст.215, ст.216, ст.228 ЦК України зазначені правочини є нікчемними - в силу припису закону.

Перевіркою встановлено відсутність поставок товарів та укладення угод з метою настання реальних наслідків. У зв'язку з тим, що угоди поставки є нікчемними, нікчемний правочин є недійсним в силу закону, такий нікчемний правочин не створює інших юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

2. п.п.7.4.1 п.п.7.4.4; п.п.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» в результаті чого підприємством занижено податок на додану вартість на загальну суму 1572867,00 грн. за період з вересня 2010р. по грудень 2010р.

3.п.5.1,п.п.5.2.1, п.5.2, п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5, п.п.4.1.6 п.4.1 ст.4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» занижено податок на прибуток на загальну суму 4474746,00 грн. у Ш-ІУ кв. 2010р. (а.с.165-198 том 2).

В подальшому, на підставі вищевказаного акту перевірки, податковою інспекцією 16.08.2011р. були прийняті наступні податкові повідомлення-рішення форми «Р», а саме:

- № за яким позивачеві було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 5593430,00 грн., в тому числі за основним платежем - 4474746 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 1118687 грн. (а.с.63 том 1);

-№ за яким позивачеві було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість а загальну суму 1966084,00 грн., у т.ч. за основним платежем - 1572867,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями - 393217 грн. (а.с.64 том 1).

В подальшому позивачем здійснювалось адміністративне оскарження вищевказаних податкових повідомлень-рішень та за результатами його оскарження за рішенням ДПА у Дніпропетровській області від 21.10.2011р. податкове повідомлення-рішення № від 16.08.2011р. скасовано в частині 234 344,00 грн. (у тому числі 187475,00 грн. - за основним платежем та 4869,00 грн. - за штрафними санкціями), а в іншій частині залишено без змін; податкове повідомлення-рішення № від 16.08.2011р. скасовано в частині 175695,00 грн. ( у тому числі 140556,00 грн. - за основним платежем та 35139,00 грн. - за штрафними санкціями), а в іншій частині залишено без змін. Крім того, збільшено суму податкових зобов'язань з ПДВ за січень 2011р. на 2686,00 грн. ( з яких:2685,00 грн. - основний платіж та 1 грн. - штрафні санкції).

Позивач оспорює вищевказані податкові повідомлення-рішення та просить їх визнати недійсними і скасувати посилаючись на те, що оспорювані рішення прийняті на підставі неправомірних та необґрунтованих висновків, викладених в акті перевірки від 29.07.2011р., податковий орган не наділений правом на встановлення нікчемності (недійсності) правочинів, а факти реальності здійснення господарських операцій позивачем з контрагентами, вказаними в акті перевірки, підтверджуються первинними бухгалтерськими документами, які оформлені належним чином, були надані податковій інспекції до перевірки, але не були враховані з посиланнями на акти перевірок контрагентів позивача, що і стало підставами для прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень відносно позивача.

Заслухавши представників позивача та відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

З 01.01.2011р. набрав чинності Податковий кодекс України.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, тому до правовідносин, які виникли у цій справі, слід застосовувати норми законів, які діяли на момент виникнення правовідносин, тобто Закон України «Про податок на додану вартість», Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств» (чинних станом на 2010р.), виходячи з того, що спірні правовідносини по податку на додану вартість та з податку на прибуток виникли у 2010р., а також норми Податкового кодексу України в частині що стосуються правовідносин, які виникли у період з 01.01.2011р.

Так, згідно підпункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валовий доход - загальна сума доходу платника податків від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній, або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за її межами.

Пунктом 5.1 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт,послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 вказаного Закону визначено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку - п.5.3.9 пункту 5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Датою збільшення валового доходу вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), що підлягають продажу, у разі продажу товарів (робіт, послуг) за готівку - дата її оприбуткування в касі платника податку, а за відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного надання результатів робіт (послуг) платником податку - п.п.11.3.1 п.11.3 ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Підпунктом 135.5.4 п.135.5 ст.135 Податкового кодексу України (який набрав чинності з 01.01.2011р.) до інших доходів включаються, зокрема, вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Пунктом 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного до 01.01.2011р.) визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до 7.4.1 п.7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість (чинного на момент виникнення правовідносин) податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п.п.7.4.4 п.7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість ( чинного станом на момент виникнення правовідносин), якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Згідно з підпунктами 7.2.1 і 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про додану вартість» податкова накладна, яка є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом, складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках ( оригінал надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг) та повинна містити зазначені окремими рядками: а) порядковий номер податкової накладної; б) дату виписування податкової накладної; в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, імя та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ж) ціну поставки без врахування податку; з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку. Податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Податкова накладна виписується на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг). У разі коли частка товару (робіт, послуг) не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби України, та враховується у визначенні загальних податкових зобов'язань ( абзаци 1, 3, 4 підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Підпунктом 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» чинного до 01.01.2011р. передбачено, що суми податку, які підлягають сплаті до бюджету, визначаються як різниця між загальною сумою податкових зобов'язань, що виникли у зв'язку з продажем товарів (робіт, послуг) звітного періоду, та сумою податкового кредиту звітного періоду. Сплата податку проводиться не пізніше двадцятого числа місяця, що настає за звітним періодом.

Нормами підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 ПКУ чинного з 01.01.2011р. передбачено, що постачання товарів - це будь-яка передача права на розпорядження товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

У відповідності до підпункту «а» пункту 185.1 статті 185 ПКУ об'єктом оподаткування є операції платника податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій , зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг - п.198.1 ст. 198 ПКУ.

Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище Кодексу, визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПКУ не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Якщо є фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни у структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, тобто, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

У відповідності до п.2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.95р. за № 168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку № 88, який наведено вище, встановлено, що первинні документи ( на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Згідно довідки статистики позивача від 20.04.2011р. - видами діяльності позивача за КВЕД є: виробництво машин та устаткування для металургії, виробництво верстатів для оброблення металу, ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування для добувної промисловості і будівництва, ремонт, технічне обслуговування та монтаж верстатів, виготовлення інших готових металевих виробів (а.с.202 том 1).

Із наявних в матеріалах справи документів вбачається, що у перевіряємому періоді позивач мав взаємовідносини з придбання залізорудного концентрату та металопродукції з наступними контрагентами, а саме: ТОВ «Транс Гарант Сервіс», ПП «Потенціал Інвест», ПП «Дніпромашінвест», ТОВ «Магістраль Україна», ТОВ «Транс Агенство Метал».

Так, між ТОВ «Транс Гарант Сервіс» (продавцем) та ТОВ «Павлоградський завод технологічного обладнання» (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу від 02.11.2010р. за умовами якого продавець зобов'язувався передати у власність покупцю залізорудний концентрат, а покупець зобов'язувався його прийняти та оплатити на умовах вказаного договору, при цьому, умовами договору передбачено, що загальна сума договору складається з сум, вказаних у накладних на відвантаженні, порядок транспортування товару умовами вказаного договору не визначений.

Між тим, судом встановлено, що послуги по транспортуванню та відправці вказаного залізорудного концентрату по відвантаженню та завантаженню залізничним транспортом надавались позивачеві ФОП ОСОБА_7 згідно договору №90/5 надання послуг від 01.12.2010р. (а.с.88-89 том 1).

Вказаний придбаний позивачем залізорудний концентрат був реалізований позивачем як продавцем Фірмі «CASTER INVEST LTD» Беліз за контрактом №87/15 від 07.12.2010р. (а.с.80-82 том 1).

Факти реального здійснення позивачем господарської операції за договором купівлі-продажу від 02.11.2010р. укладеного з ТОВ «Транс Гарант Сервіс» підтверджується первинними бухгалтерськими документами, а саме: копією договору купівлі-продажу, копіями накладних, копіями податкових накладних, копіями сертифікатів якості, документами щодо транспортування товару залізницею, а також копіями платіжних доручень про оплату за придбаний товар, де у складі вартості товару позивачем було сплачено і суму ПДВ (а.с.66-121 том 1).

Також, у грудні 2010р. між позивачем як покупцем та ПП «Потенціал-Інвест» як продавцем товару шляхом обміну заявками в усній формі у порядку, визначеному ст. 180,181 ГК України був укладений договір на придбання вентилятора ВОЗ-5У2 та факт реальності здійснення господарської операції по придбанню позивачем вказаного вентилятора у ПП «Потенціал-Інвест» підтверджується копією видатковою накладної №457 від 06.12.2010р., копією податкової накладної, копією товарно-транспортної накладної, копією квитанції про оплату транспортних послуг та копією платіжного доручення про оплату за придбаний вентилятор, де у складі вартості товару позивачем сплачена у т.ч. і сума ПДВ (а.с.122-125 том 1).

У аналогічний спосіб з урахуванням вимог ст.180,181 ГК України позивачем було придбано у ПП «Дніпромашінвест» і фрези, кулачки, пластини згідно подання усної заявки та факти реальності здійснення господарської операції за вказаною господарською операцією підтверджується копією накладних на товар, копіями податкових накладних, а також копією платіжних доручень про оплату за придбаний товар де у складі вартості товару позивачем у т.ч. сплачена і сума ПДВ (а.с.126-149 том 1).

18.05.2010р. між ТОВ «Магістраль Україна» (постачальником) та позивачем (покупцем) був укладений договір №047/180510 за умовами якого постачальник зобов'язувався поставити покупцю сортову металопродукцію (труба, уголок та інше), а покупець зобов'язувався прийняти товар та оплатити його вартість на умовах цього договору, при цьому, відвантаження товару постачальником передбачено залізничним транспортом (а.с.150-152 том 1).

Факт реальності здійснення вказаної господарської операції між позивачем та ТОВ «Магістраль Україна» підтверджується копією відповідного договору, копіями розхідних накладних, копіями податкових накладних, а також копіями платіжних доручень де у складі вартості товару позивачем сплачена і сума ПДВ (а.с.150-159 том 1).

Окрім того, позивач мав взаємовідносини з приводу придбання продукції і ТОВ «Транс Агенство Метал» (листи г/к, швелера та інше) за умовами якого ТОВ «Транс Агенство Метал» брало на себе зобов'язання поставити продукцію позивачеві як покупцю товару, позивач брав на себе зобов'язання прийняти товар та оплатити його на умовах договору (а.с.159-161 том 1).

Факт реальності здійснення господарської операції за вищевказаним договором підтверджується копією відповідного договору, копіями розходних накладних, копіями податкових накладних, а також копіями платіжних доручень де у складі вартості придбаного товару позивачем сплачено і суми ПДВ (а.с.159-202 том 1).

Також, як встановлено в судовому засіданні, так і підтверджено змістом акту перевірки від 29.07.2011р. та не оспорено представником відповідача, придбаний товар за вищевказаними господарськими операціями позивачем було використано у його господарській діяльності.

Зазначені вище первинні бухгалтерські документи відповідають вимогам ст.ст.1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому є належними доказами виконання господарських операцій за вищенаведеними договорами та не визивають у суду сумнівів щодо їх недостовірності.

Незважаючи на те, що вищевказані первинні бухгалтерські документи були досліджені у ході перевірки і посадовими особами органу державної податкової служби, у акті від 29.07.2011р. зроблено висновки про те, що вище досліджені судом правочини є нікчемними в силу припису закону, перевіркою встановлено відсутність поставок товарів та укладення угод з метою настання реальних наслідків, а тому такі нікчемні правочини не створюють інших юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю та позивачем здійснювалися операції з фінансово-грошовими потоками відповідно до правочинів, які укладені в порушення ст. 203 ЦК України, їх зміст суперечить моральним засадам суспільства, окрім того, перевіряючими зазначено, що позивачем не надано до перевірки сертифікати якості товару, будь-які документи, що підтверджують транспортування товару (товарно-транспортні накладні, шляхові листи, накладні та інші), а також в основу встановленого порушення позивачем норм податкового законодавства покладені висновки актів перевірок вищевказаних контрагентів позивача по ланцюгу постачання товарів за якими було встановлено ознаки відсутності факту реального здійснення господарської діяльності вищевказаними контрагентами позивача у спірний період або неможливість проведення зустрічної звірки через не знаходження за місцем реєстрації, у зв'язку з чим зроблені висновки, що наявні у позивача первинні документи не підтверджують факту здійснення операцій по ланцюгу постачання товару (а.с. 165-198 том 2).

Однак, такі висновками органу державної податкової служби є помилковими та не ґрунтуються на нормах чинного податкового законодавства України, суперечать дослідженим податковою інспекцією первинним бухгалтерським документам, виходячи з наступного.

Статтею 20 Податкового кодексу України контролюючим органам надано право, зокрема, для здійснення функцій, визначених податковим законодавством, отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, у порядку, визначеному цим Кодексом, інформацію, довідки, копії документів (засвідчені підписом платника податків або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності) про фінансово-господарську діяльність, отримувані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов'язану з обчисленням та сплатою податків, дотриманням вимог іншого законодавства, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи, а також фінансову та статистичну звітність, в порядку та на підставах, визначених цим Кодексом; під час проведення перевірок вимагати виготовлення і надання копій первинних документів (засвідчені підписом платника податків або його посадовою особою та скріплені печаткою), які свідчать про порушення податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, та отримувати їх у платників податків у порядку, встановленому цим Кодексом; під час проведення перевірок вивчати та перевіряти первинні документи, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку, інші регістри, фінансову, статистичну звітність, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. З аналізу вищенаведених норм чинного законодавства України вбачається, що відповідачу відповідно до покладених на нього функцій та повноважень не надано право щодо встановлення висновків в актах перевірки нікчемності правочинів, укладених суб'єктами господарювання при перевірці їх господарської діяльності.

Згідно Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України від 22.12.2010р. №984 (далі - Порядок № 984) визначено, що акт - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі із посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

З аналізу вищенаведених норм чинного законодавства України, вбачається, що відповідачу відповідно до покладених на нього функцій та повноважень не надано повноваження щодо встановлення у висновках в акті перевірки фактів реальності чи нереальність правочинів, нікчемності (фіктивності) укладених правочинів суб'єктами господарювання при перевірці їх господарської діяльності.

Однак, податковою інспекцією, з перевищенням своїх повноважень, у акті перевірки від 29.07.2011р. зроблено висновок про те, що укладені між позивачем та ТОВ «Транс Гарант Сервіс», ПП «Потенціал Інвест», ПП «Дніпромашінвест», ТОВ «Магістраль Україна», ТОВ «Транс Агенство Метал» правочини згідно до ст. 203, ч.1 ст.207, п.1,2 ст. 215, ст.216, ст. 228 ЦК України є нікчемними (а.с.165-198 том 2)

Частинами 1 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Разом з тим, висновок суду стосовно нікчемності правочину має бути викладений у мотивувальній частині судового рішення.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що нікчемними правочинами, які порушують публічний порядок, визначені ст. 228 ЦК України, є:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочини, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема є: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режими вилучення з обігу або обмеження в обігу об'єктів цивільного права, тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним, тощо.

Отже, договори поставки, купівлі-продажу, надання послуг не віднесені до переліку тих правочинів, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, тобто такі, що порушують публічний порядок.

Акт перевірки від 29.07.2011р. не тільки не містить посилань на вину позивача, яка виразилася в намірі позивача порушити публічний порядок, а й не доводить умислу позивача на порушення публічного порядку, не містить посилання і на те, в чому таке порушення полягає.

Статтею 207 ГК України встановлено, що господарське зобов'язання, що відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктивності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочини ухвалюється судове рішення.

Отже, відповідач, зробивши висновок у акті перевірки від 29.07.2011р. про нікчемність правочинів, не міг керуватися лише припущеннями щодо нікчемності укладених договорів, його позиція про те, що цей правочин очевидно суперечить інтересам держави, не підкріплені належними доказами, а саме: рішеннями суду про визнання їх недійсними (нікчемними) або вироком суду про визнання вини посадових осіб позивача.

При цьому, у ході судового розгляду справи з пояснень як представника позивача, так і представника відповідача встановлено, що податковий орган після проведення відповідної перевірки, та маючи сумнів у реальності виконання сторонами вищевказаних договорів поставки, купівлі-продажу до органів податкової міліції з відповідними службовими документами не зверталися, кримінальної справи щодо посадових осіб позивача не порушувалося.

Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, про що йдеться в акті, визначається законом як фіктивний (ст. 234 ЦК України). Фіктивні правочини не віднесено законом до нікчемних, їх недійсність визнається тільки судом. При цьому, як вже вище було зазначено, судове рішення про визнання правочинів недійсними (нікчемними), які були укладені між позивачем та ТОВ «Транс Гарант Сервіс», ПП «Потенціал Інвест», ПП «Дніпромашінвест», ТОВ «Магістраль Україна», ТОВ «Транс Агенство Метал» відсутні. Не надано суду також і вироку відносно посадових осіб як контрагентів позивача, так і посадових осіб позивача.

Також, слід зазначити, що акт перевірки фактично не містить посилань на відсутність документів бухгалтерського обліку та порушення саме позивачем будь-яких норм чинного податкового законодавства України.

При цьому, на вимогу суду, податковим органом не надано доказів порушення саме позивачем норм податкового законодавства України, посилання відповідача на відсутність у позивача товарно-транспортних накладних (шляхових листів тощо) є безпідставними, оскільки за умовами вище досліджених договорів поставки та купівлі-продажу позивач не брав на себе зобов'язання поставляти сам собі товар.

Отже, актом перевірки не встановлено жодного фактичного порушення вимог наведених норм законодавства, яке б позбавляло позивача права на формування валових доходів і витрат, а також податкового кредиту у перевіряємий період.

Податковий кодекс України не ставить право позивача на формування податку на додану вартість в залежність від факту підтвердження реальності здійснення своїх зобовязань його контрагентами.

Також, судом враховується і те, що товарно-транспортні накладні чи подорожні листи не є єдиними первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують факт реальності здійснення господарської операції за договором та відсутність вказаних документів не є підставою для позбавлення права позивача на формування податкового кредиту, а також віднесення до складу доходів і витрат сум за договорами у разі наявності інших первинних бухгалтерських документів, а саме: договорів, видаткових накладних податкових накладних регістрів бухгалтерських документів, платіжних доручень, відомостей про рух активів, товару та інших документів.

З наведеного, суд приходить до висновку, що посилання відповідача у акті перевірки на відсутність права у позивача формувати витрати та податковий кредит по правовідносинах з ТОВ «Транс Гарант Сервіс», ПП «Потенціал Інвест», ПП «Дніпромашінвест», ТОВ «Магістраль Україна», ТОВ «Транс Агенство Метал» у зв'язку з відсутністю у позивача товарно-транспортних накладних та подорожніх листів є безпідставними та неправомірними, прийнятими з порушеннями норм Конституції України та норм Податкового кодексу України, є такими, що спростовуються вищенаведеними дослідженими судом первинними документами, які свідчать про реальність здійснення позивачем господарських операцій за вищевказаними договорами з контрагентами позивача.

Статтями 61,67 Конституції України встановлено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Юридична відповідальністю особи має індивідуальний характер.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документально підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Відповідної правової позиції дотримується і Вищий адміністративний Суд України у своїх ухвалах від 09.11.2011р. № К-1837/10, від 15.09.2011р. № К-24505/10, від 08.11.2011р. № К-46076/09, а також у постанові від 14.11.2012р.

Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю»у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов'язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов'язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов'язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов'язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).

З огляду на викладене, судом не приймаються доводи відповідача щодо покладення юридичної відповідальності на позивача за порушення, вчинені контрагентами позивача, які викладені в акті перевірки від 29.07.2011р., оскільки у відповідності до ст. 61 Конституції України та вищенаведених норм чинного податкового законодавства позивач не може нести відповідальність за дії своїх контрагентів.

Є неспроможними і доводи податкового органу у акті перевірки про те, що позивачем не надано до перевірки сертифікати якості, оскільки ці документи не є первинними бухгалтерськими документами, що підтверджують реальність здійснення господарської операції, дані документи свідчать про якість товару та не є обов'язковими при формуванні платником податку витрат та податкових зобов'язань, податкового кредиту з ПДВ та відсутність цих документів згідно до вимог ПК України не позбавляє позивача права на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ за наявності належно оформленої податкової накладної, виданої продавцем товару покупцю та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановленому податковим законодавством порядку.

Частина 1 статті 71 КАС України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідачем у ході судового розгляду справи не доведено належними і допустимими доказами правомірність прийняття оспорюваних рішень з підстав відсутності у позивача товарно-транспортних накладних, сертифікатів якості товару, оскільки жодними нормами чинного законодавства України не передбачено позбавлення платника податків права на формування витрат та податкового кредиту за відсутності вказаних документів.

Не можуть бути прийняті судом до уваги та покладені в основу даного рішення посилання податкової інспекції на пояснення засновника та директора ТОВ «Транс Гарант Сервіс» ОСОБА_6 про непричетність його до здійснення фінансово-господарської діяльності даного підприємства з огляду на те, що представником відповідача не було надано суду доказів у зв'язку з чим та за чиєю вказівкою були відібрані вказані письмові пояснення у даної особи старшим уповноваженим ОПНВНДС податкової міліції Західно-Донбаської ОДПІ Гордієнко С.А., коли саме, так як вказані пояснення не містять будь-яких дат, а також підстави для відібрання вказаних письмових пояснень, а тому суд приходить до висновку, що зазначені письмові пояснення, одержані з порушенням закону не можуть братися судом до уваги при вирішенні даної справи у відповідності до вимог ч.3 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що викладені в акті перевірки від 29.07.2011р. доводи податкового органу щодо відсутності документів, що підтверджують транспортування товару та нереальність здійснення господарських операцій по взаємовідносинах з контрагентами позивача, встановлення податковими інспекторами нікчемності правочинів є протиправними, спростовуються вищенаведеними доказами, а тому є такими, що прийняті не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

При цьому, слід зазначити, що у відповідності до вимог ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову, суд може прийняти постанову про, зокрема, визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень і його скасування.

За таких обставин, слід визнати протиправними та скасувати оспорювані податкові повідомлення-рішення у відповідності до вимог ст.ст.11,162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Виходячи з норм ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи, що позивачем при поданні позову за платіжним дорученням №3144 від 31.10.2011р. сплачено судовий збір у розмірі 3 грн. 40 коп.(а.с.203 том 1), то зазначені судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 2 - 10, 11, 12, 71, 86, 94, 122, 160, 161, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Павлоградський завод технологічного обладнання» до Західно-Донбаської об'єднаної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання недійсним та скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 16.08.2011р. - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Західно-Донбаської об'єднаної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області №, № від 16.08.2011р.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Павлоградський завод технологічного обладнання» (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Промислова,1,) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 грн. 40 коп. ( три грн. 40 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови, або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 29.12.2014р.

Суддя С.О. Конєва