Справа № 804/19689/14
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2015-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСтепаненко В.В.
при секретаріНовченко Є.Ю.
представника позивача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, -
ОСОБА_4 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення №169 від 23.09.2014 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну є протиправним, оскільки відповідачем при його прийнятті не були враховані всі обставини, які мають значення.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з'явився та письмових заперечень не надав, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, надав до суду документи на виконання ухвали суду та клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Заслухавши пояснення сторін, розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
У 2001 році ОСОБА_4 разом зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1) на законних підставах приїхала в Україну для постійного проживання.
У листопаді 2001 року між позивачем та громадянином України ОСОБА_6 було укладено шлюб, який зареєстровано відділом РАГС Кіровського районного управління юстиції м.Дніпропетровська 10.11.2001 року, запис акту №449.
07.04.2002 року позивач звернулась до начальника ВПР та МР УАСМ УМВС України в Дніпропетровській області із завою про видачу посвідки на проживання в Україні та надала всі необхідні документи.
Відповідно до Закону України «Про імміграцію» 30 квітня 2002 року позивач була документована тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії ДП №7858 строком дії до 30.04.2004 року.
26 липня 2004 року ОСОБА_4 була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1, виданою УМВС України в Дніпропетровській області, строком дії безстроково, на підставі заяви від 27.05.2004 року.
17.06.2014 року позивач звернулась до відповідача із завою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку із досягненням 45-річного віку.
23 вересня 2014 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Статтею 1 Закону України «Про імміграцію» визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію (абзац 5 статті 1 Закону України «Про імміграцію»).
Згідно пункту 1 частини третьої статті 4 «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
Стаття 9 Закону України «Про імміграцію» встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію.
Так, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач скасував дозвіл на імміграцію в Україну, виданий позивачу ІНФОРМАЦІЯ_2 року, на підставі пунктів 1 та 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».
У відповідності до наведених пунктів частини 1 статті 12 вказаного Закону дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; в інших випадках, передбачених законами України.
Відповідач пояснень про підстави прийняття спірного рішення №169 від 23.09.2014 року не надав, проте згідно матеріалів міграційної справи посадовими особами Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області підготовлено висновок, в якому зазначено, що ОСОБА_4 для отримання у 2002 році дозволу на імміграцію в Україну надала два різні свідоцтва про шлюб, що і стало причиною для відмови позивачу в отриманні посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку із досягненням 45-річного віку, проте викладені обставини не відповідають дійсності, оскільки ані матеріали даної судової справи, ані матеріали міграційної справи не містять двох різних свідоцтв про шлюб.
Суд зазначає, що надання свідомо неправдивих відомостей або підроблених документів для отримання дозволу на імміграцію є кримінально караним злочином. В Україні діє презумпція невинуватості. Оскільки не існує вироку суду, що набрав законної сили, яким би позивач була засуджена за вчинення таких злочинів, то суд вважає, що підстави для застосування вказаного пункту для скасування дозволу на імміграцію, відсутні.
Матеріали справи також не містять доказів того, що дозвіл позивачу на імміграцію в Україну видано на підставі документів, які втратили чинність.
Щодо посилання у вказаному висновку відповідача на те, що у ОСОБА_4 були відсутні підстави для надання їй дозволу на імміграцію у зв'язку із перебуванням у шлюбі із громадяном України повних три місяці, хоча вимогами Закону України «Про імміграцію» передбачено перебування у шлюбі із громадянином України понад два роки, суд не бере до уваги, оскільки орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, прийнявши і провівши перевірку відповідних документів, які були надані ОСОБА_4, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», не виявив та надав позивачу тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні.
Суд зазначає, що виявлені порушення в особовій справі ОСОБА_4, допущені посадовими особами органу реєстрації, не можуть слугувати підставою для прийняття спірного рішення, і відповідно, порушення прав та законних інтересів позивача.
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Положеннями статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також перебувати на її території.
За таких обставин, суд вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням вимог статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, адже на момент прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у позивача була законна підстава для імміграції в Україну, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію»; позивач проживає на території України з 2002 року, не вчиняла жодних протиправних дій, які б могли бути підставами скасування дозволу на імміграцію, ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності позивач не притягувалась.
Згідно із частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити у повному обсязі.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №169 від 23.09.2014 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого громадянці ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 73,20 грн. (сімдесят три гривні двадцять копійок).
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 26 січня 2015 року.

Суддя В.В. Степаненко