Справа № 815/4630/14
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

04 лютого 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/4630/14

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Лукянчук О.В.,
судді -Градовського Ю.М.
при секретарі -Дубині Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2014 року ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (надалі - відповідач, ГУДМСУ в Одеській області), в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення №139 від 01.08.2014 року ГУДМСУ в Одеській області, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати ГУДМСУ в Одеській області прийняти стосовно позивача рішення про оформлення документів для вирішення питання стосовно визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що позивач має всі ознаки біженця, але відповідачем не було здійснено належним чином аналізу інформації по країні походження позивача, та прийнято протиправне рішення, оскільки після повернення позивача до країни походження йому буде загрожувати небезпека.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.09.2014 року в задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати та винести нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З особистої справи №2014ОД0173 вбачається, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Гвінеї, уродженець міста Конакрі, останнє постійне місце проживання на території країни громадянського походження - м. Конакрі, р-н Матото, вул. Анта, за національністю - гвінеєць, етнічна група - сусу, за віросповіданням - мусульманин. Неодружений. Освіта повна вища. Країну постійного проживання покинув 12.11.2009 року авіарейсом м. Конакрі (Гвінея) - м. Касабланка (Марокко) - м. Стамбул (Туреччина) - м. Одеса (Україна) на підставі національного паспорта НОМЕР_1 віза типу О Y03754363. У 2009 році позивач вирішив виїхати з країни постійного проживання, після закінчення навчання для отримання іншої освіти - хотів вивчати інформатику. До України попрямував через те, що у м. Дніпропетровськ у нього проживав друг. 18.10.2010 року строк дії студентської візи позивача закінчився, та позивач на території України з цього часу знаходився нелегально, про що співробітниками Малиновського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області було складено протокол про адміністративне правопорушення.

Разом з цим позивачем також було зазначено, що до країни громадянської належності він побоюється повертатись через те, що його життю загрожує небезпека, оскільки у жовтні 2012 році позивач познайомився з дівчиною ОСОБА_2 та в січні 2013 року сповістив батька, що бажає на ній одружитись, але вона українка та сповідує іншу релігію, проте батько негативно поставився до нареченої сина та припинив фінансувати його навчання та відрікся від нього, поки він з тією дівчиною, оскільки не можна зв'язувати себе вузами з «білою» дівчиною та також у зв'язку з тим, що на батьківщині батько вже знайшов позивачу наречену.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 28.07.2014 року позивач 28.07.2014 року звернувся до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для отримання додаткового захисту в Україні.

01.08.2014 року посадовою особою відділу у справах біженців управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області було проведено співбесіду з позивачем, про що було складено протокол.

01.08.2014 року фахівцем відповідача, на підставі проведених анкетування та інтерв'ю, прийнято висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через те, що заява позивача є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 зазначеного Закону.

Отже, відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та приймаючи до уваги вищевказаний висновок, відповідач прийнято наказ №139 від 01.08.2014 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу», яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання, щодо надання статусу біженця позивачу.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту не підпадають під критерії визначені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29.04.2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вже зазначалося вище, 28.07.2014 року позивач звернувся до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для отримання додаткового захисту в Україні. Причиною звернення до міграційної служби позивач зазначив побоювання повернення до країни походження, у зв'язку з тим, що його там очікує загроза життю.

Під час проведення інтерв'ю фахівцями відповідача та розгляду справи було встановлено, що справжньою причиною побоювання позивача повернутися до країни походження є конфлікт між ним та батьками, через українську дівчину, яку позивач зустрів на території України.

Також позивач зазначив, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, він не зазнав. Позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень реального ризику смертної кари, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Позивач вказує, що в разі повернення до Гвінеї, батько вб'є його, оскільки у Карані прописано, що мусульманам заборонено одружуватись на християнах, якою є ОСОБА_2, його наречена.

Проте, відповідачем було зазначено, що згідно проведеного аналізу, заповітами Корану не забороняється шлюб мусульманина з християнкою.

За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку, що всі вищенаведені факти вказують на те, що позивач намагається легалізуватись на території України, мотивуючи це тим, що він намагається створити родину та більше не хоче проживати нелегально на території України.

Отже, колегія суддів вважає, що наказ відповідача №139 від 01.08.2014 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним та обґрунтованим.

На підставі вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2014 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 06 лютого 2015 року.

Головуючий суддя:К.В. Кравченко
Суддя: Суддя: О.В. Лукянчук Ю.М. Градовський