Справа № 2а-2955/12/0970
Суддя: Довга О.І.
Дата ухвалення: 2015-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 року Справа № 180121/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Ліщинський А.М.,

судді Запотічний І.І.

секретар судового засідання Корнієнко О.А.

за участю представників:

від позивача Микицей В.Р.

від відповідача Йосипенко С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківськ на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.10.2012 року у справі № 2а-2955/12/0970 за позовом Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківськ до ТзОВ «Будівельна компанія «СДС» про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «СДС» звернулось з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Івано-Франківської області Державної податкової служби про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 14.09.2012 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позові зазначає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, так як не погоджується із зафіксованим в акті перевірки висновками, вважає їх необґрунтованими, непідтвердженими належними засобами доказування.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.10.2012 року у справі № 2а-2955/12/0970 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Івано-Франківської області Державної податкової служби № від 14.09.2012 року, згідно якого Товариству з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «СДС» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість по вітчизнятих товарах (роботах, послугах) у сумі 52 350 (п'ятдесят дві тисячі триста п'ятдесят) грн., у тому числі за основним платежем у сумі 51 850 (п'ятдесят одна тисяча вісімсот п'ятдесят) грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у сумі 500 (п'ятсот) грн. Визнано протиправним та скасувано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Івано-Франківської області Державної податкової служби № від 14.09.2012 року, згідно якого Товариству з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «СДС» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 60 617 (шістдесят тисяч шістсот сімнадцять) грн., у тому числі за основним платежем у сумі 60 470 (шістдесят тисяч чотириста сімдесят) грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у сумі 147 (сто сорок сім) грн.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції податковий орган подав апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права просить таку скасувати, та прийняти нову, якою у задоволені позову відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечує, просить постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача підтримує вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Предметом документальної перевірки є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Така перевірка здійснюється на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків, а тому органи державної податкової служби мають право вимагати надання вказаних документів під час перевірки.

З 15.08.2012 року по 21.08.2012 року ДПІ у м. Івано-Франківську проведено позапланову виїзну документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 25.03.2010 року по 30.06.2012 року, за результатами якої складено акт за № 22-4/36996652 від 29.08.2012 року.

В даному акті зафіксовано порушення позивачем: - пункту 4.1 статті 4, підпункту 5.3.9 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (із змінами та доповненнями), підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14, пункту 44.1, 44.6 статті 44, підпункту 138.1.1, пункту 138.4, 138.6 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток у сумі 60 469,00 грн., в тому числі за ІV квартал 2010 року - у сумі 583,00 грн., І квартал 2011 року -у сумі 9 943,00 грн., за ІІ квартал 2011 року - у сумі 49 943,00 грн.;- підпункту 7.2.6, 7.4.5, 7.5.1 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (із змінами та доповненнями), пункту 187.1 статті187, пункту 198.3 статті 198, пункту 201.4, 201.5, 201.6, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України в результаті завищення податкового кредиту в сумі 51 850,00 грн., підприємству зменшено від'ємне значення у сумі 492,00 грн., в результаті чого донараховано податку на додану вартість у сумі 51 850,00 грн., що виникло в результаті проведення підприємством безтоварних операцій.

На підставі вищевказаного акту перевірки відповідачем винесені податкові повідомлення-рішення № та № від 14.09.2012 року.

Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх у судовому порядку.

За результатами перевірки, як зазначає податковий орган, не підтверджено наявність поставок товарів (послуг), що свідчить про те, що правочини між позивачем, підприємствами покупцями та постачальниками здійснені без мети настання реальних наслідків, а тому зазначені правочини відповідно до частин 1, 2 статті 215, частини 5 статті 203 Цивільного кодексу України є нікчемними, і в силу статті 216 Цивільного кодексу України не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи ДП «Квінта-Транс» ТзОВ «Квінта-Груп» на виконання умов договору перевезення вантажу автомобільним транспортом, укладеного з позивачем, здійснило перевезення вантажу (будівельних матеріалів - електродів) третій особі (покупцю), про що сторонами договору підписані акти здачі-прийняття робіт, виписано податкові накладні № 228 від 30.12.2010 року, № 6 від 24.01.2011 року, та № 22 від 28.02.2011 року. Окрім зазначеного позивачем проведено оплату за надані ДП «Квінта-Транс» ТзОВ «Квінта-Груп» транспортні послуги, що підтверджується наявними у матеріалах справи виписками.

Відповідачем не взято до уваги первинні документи позивача щодо ведення господарської діяльності з ДП «Квінта-Транс» ТзОВ «Квінта-Груп» з підстав, що ДПІ в м. Івано-Франківську встановлено, що за період з 01.07.2010 року по 31.01.2011 року ДП «Квінта-Транс» ТзОВ «Квінта-Груп» формувало податковий кредит по взаємовідносинах з приватним підприємцем ОСОБА_3, та в ході проведення ДПІ в м. Івано-Франківську перевірки СПД не встановлено факту передачі товарів від продавця СПД ОСОБА_3 до покупця ДП «Квінта-Транс» ТзОВ «Квінта-Груп» в зв'язку з відсутністю (не наданням для звірки) договорів, актів приймання-передачі товару, довіреностей, документів, що засвідчують транспортування, зберігання товарів.

Матеріалами справи підтверджено, що ДП «Квінта-Транс» ТзОВ «Квінта-Груп» 18.11.2005 року зареєстроване як юридична особа та 28.11.2005 року взяте на податковий облік ДПІ в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області як платник податків, а з 23.12.2005 року є платником податку на додану вартість (свідоцтво № 12886362, індивідуальний податковий номер 51) (а.с.103, 104 том І, 23 том ІІ).

Окрім того, зважаючи на специфіку своєї діяльності, а саме надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу та таксі), мало ліцензію Міністерства транспорту та зв'язку України Серії АВ № 045752 від 29.03.2006 року на здійснення даного виду діяльності, копія якої міститься у матеріалах справи. При цьому строк дії Ліцензії становить з 29.03.2006 року по 28.03.2011 року, відтак включає період, протягом якого ДП надавало послуги з перевезення вантажу (будівельних матеріалів - електродів) автомобільним транспортом.

Щодо господарських відносин позивача з ПП «Франко-Буд-Інвест» та ПП «Лугпромстройсантехмонтаж» колегія суддів зазначає наступне.

10.02.2011 року та 12.02.2011 року позивач, (Замовник) та ПП «Франко-Буд-Інвест» (Підрядник) укладені Договори підряду № 10-02/11 та № 12-02/11, згідно якого Замовник доручає, а Підрядник приймає на себе зобов'язання виконати будівельні роботи в адміністративно-торговомих приміщеннях, що розташовані за адресою: вул. Привокзальна, 9 та вул. Сахарова, 34 у м. Івано-Франківськ, здати виконані роботи Замовнику, а Замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Доказом виконання робіт є підписані акти приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2011 року від 25.02.2011 року, згідно яких вартість виконаних будівельних робіт становить 15 452,35 грн. (в т.ч. ПДВ 2 575,39 грн.) та 22 521,18 грн. (в т.ч. ПДВ 3 753,53 грн.). Позивачем та ПП «Франко-Буд-Інвест» складені та підписані відповідні Довідки про вартість виконаних робіт, ПП «Франко-Буд-Інвест» виписано податкові накладні № 36 та № 37 від 25.02.2011 року на суму 15 452,35 грн. (в т.ч. ПДВ 2 575,39 грн.) та на суму 22 521,18 грн. (в т.ч. ПДВ 3 753,53 грн.). Докази оплати за проведені роботи підтверджуються наявною у матеріалах справи випискою Філії ПАТ «Промінвестбанк» в м. Івано-Франківську по рахунку ТзОВ «Будівельна компанія «СДС» № 4316 за 15.03.2011 року.

Окрім зазначеного судом встановлено, що між позивачем (Замовник) та ТзОВ «Лугпромстройсантехмонтаж» (Підрядник) укладено Договори підряду № 10-03/11 від 10.03.2011 року, № 07-04/11 від 07.04.2011 року, № 14-04/11 від 14.04.2011 року, № 11-05/11 від 11.05.2011 року та № 5п-18-05/11 від 18.05.2011 року, згідно яких Підрядник зобов'язується виконати будівельно-ремонтні роботи приміщень, що розташовані в м. Івано-Франківську по вул. Тролейбусна, 1 та по вул. Чорновола, 98 у встановлений договором строк, а Замовник зобов'язується передати Підряднику затверджену проектно-кошторисну документацію, надати йому об'єкт для виконання робіт, прийняти закінчений будівництвом об'єкт і оплатити виконання роботи у встановлений Договором строк. На виконання умов Договору сторонами підписано акти приймання виконаних робіт, складені та підписані Довідки про вартість виконаних будівельних робіт, виписано податкові накладні (а.с.188, 201, 216, 230, 241 том І), та проведено оплату за будівельно-ремонтні роботи приміщень, що підтверджується виписками банку.

Надані представником позивача документи свідчать про підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, а також про фактичне здійснення господарських операцій позивачем та його контрагентом, та є достатніми доказами на підтвердження здійснення останніх. Факт здійснення операцій підтверджується договорами, актами виконаних робіт, податковими накладними, виписками з банку про здійснення оплат за виконані роботи, та іншими письмовими документами.

Згідно з пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Слід зазначити, що відповідач не звертався до суду із позовом про визнання недійсними договорів, укладених позивачем з контрагентами, в акті перевірки від не зазначено, чи винесено обвинувальний вирок щодо будь-якої з осіб та чи притягнуто будь-яку з осіб контрагентів до кримінальної відповідальності за злочини передбачені ст. 205 та ст. 212 Кримінального кодексу України в частині створення та ведення господарської діяльності ПП «Франко-Буд-Інвест», ДП «Квінта-Транс» ТзОВ «Квінта-Груп» та ТзОВ «Лугпромстройсантехмонтаж».

Суд звертає увагу відповідача, що відповідно до листа ДПА України «Щодо підстав для визнання договорів нікчемними» від 29.09.2010 року №20289/7/16-1617, дані, наведені в декларації, повинні відповідати даним бухгалтерського та податкового обліку платника, отже, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Стаття 203 ч.5 ЦК України передбачає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, в системному аналізі цих норм для визнання правочину нікчемним повинні бути наступні умови: 1. Наявність самого правочину. 2. Відсутність у сторони (сторін) в момент вчинення правочину спрямування на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. 3. Наявність умислу на вчинення такого правочину.

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини. спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності: правочини спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження, об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна: правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Така правова позиція викладена у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсний».

В процесі розгляду справи, зазначені факти встановлено не було та відповідачем не було надано доказів на підтвердження недотримання сторонами в момент укладення договорів вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання правочинів недійсними.

Окрім цього, з 01 січня 2011 року набули чинності зміни, внесені до ЦК України, зокрема, було викладено частину першу статті 203 у новій редакції та доповнено статтю 228 частиною третьою. На підставі частини 3 статті 228 ЦК України чи статті 207 Господарського кодексу України, доводити недійсність правочинів (господарських зобов'язань) органи державної податкової служби зобов'язані виключно у судовому порядку.

Чинне законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту.

Так, у постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2008 року в справі № 21-500во08, від 0.06.2010 року в справі № 21-573во10 Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це спричиняє відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Крім того, слід зазначити, що підприємницька діяльність здійснюються суб'єктом господарювання на власний ризик, а відтак у господарських правовідносинах учасники господарського обороту повинні проявляти розумну обачливість, адже наслідки вибору недобросовісного контрагента покладається на таких учасників. Так, належна податкова обачність, як законна передумова отримання податкової вигоди, з якої випливає, що сумлінним платникам податку необхідно подбати про підготовку доказової бази, яка б підтверджувала прояв належної обачності при виборі контрагента.

Така позиція суду узгоджується згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року справа №21-47а10.

Відповідно до ч.1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України, а згідно з ч. 2 цієї ж статті, невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

На час укладення договорів ПП «Франко-Буд-Інвест» 22.02.2008 року зареєстроване як юридична особа державним реєстратором виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

ТзОВ «Лугпромстройсантехмонтаж» 16.11.2007 року зареєстроване як юридична особа державним реєстратором виконавчого комітету Луганської міської ради Луганської області.

Згідно пункту 5 Порядку ліцензування господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.12.2007 року № 1396, суб'єкт будівельної діяльності разом із заявою на отримання ліцензії подає до органу ліцензування: копії свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності та довідки про внесення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, засвідчені нотаріально або органом, який видав документи; відомості про виробничо-технічну базу, склад працівників за професійним та кваліфікаційним рівнем, технологію виробництва, інформаційно-правове, нормативно-технічне забезпечення, про наявну систему контролю якості виконання робіт; висновок установи, організації, уповноважених органом ліцензування на проведення експертизи.

У разі подання ліцензійною комісією висновку про невідповідність поданих суб'єктом будівельної діяльності документів ліцензійним умовам та неспроможність виконувати роботи згідно з поданим переліком орган ліцензування приймає протягом трьох робочих днів з дня отримання висновку рішення про відмову у видачі ліцензії, про що письмово повідомляє заявника (пункт 9 даного Порядку).

Матеріалами справи доведено, що ПП «Франко-Буд-Інвест» та ТзОВ «Лугпромстройсантехмонтаж» наявні ліцензії Міністерства регіонального розвитку та будівництва України на ведення господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури. З урахуванням наведеного, доводи відповідача про те, що у ТзОВ «Лугпромстройсантехмонтаж» відсутні необхідні умови для ведення господарської діяльності є безпідставними та необгрунтованими.

Посилання представників відповідачів на те, що договір перевезення, укладений позивачем із ДП «Квінта-Транс» ТзОВ «Квінта-Груп» без мети настання юридичних наслідків, оскільки позивачем не підтверджено наявність поставок вантажу (будівельних матеріалів - електродів), а саме не представлено товарно-транспортні накладні на вантаж, є необгрунтованими. Відповідачем у акті перевірки № 22-4/36996652 від 29.08.2012 року не зазначено, а у судовому засіданні не доведено ту обставину, що вантаж третьою особою (покупцем вантажу) отримано не було та не додано суду докази, які б це підтверджували. А тому відсутність товарно-транспортних накладних у даному випадку не може служити достатньою підставою для висновку про відсутність поставки вантажу і, як наслідок, про невиконання позивачем та ДП «Квінта-Транс» ТзОВ «Квінта-Груп» умов договору перевезення вантажів автомобільним транспортом.

Оцінка поведінки учасників податкових правовідносин здійснюється насамперед із застосуванням норм податкового, а не інших галузей законодавства. Для з'ясування змісту господарської операції необхідно брати до уваги термінологію та вимоги податкового законодавства, а інші поняття можуть використовуватися лише в частині, що не суперечить податковим нормам. При цьому обґрунтування податкових правопорушень не може здійснюватися з посиланням на недотримання норм інших галузей законодавства - цивільного, фінансового тощо, в той же час платники податків не вправі посилатися на цивільно-правові та інші неподаткові норми в обґрунтування правомірності своєї поведінки.

При вирішенні податкових спорів презюмується добросовісність платника податку, і, відповідно, обґрунтованість отриманої ним податкової вигоди (тобто зменшення податкового зобов'язання).

Однак податковий орган може довести, що отримана платником податку податкова вигода є необґрунтованою. Так, податкова вигода може бути необґрунтованою, зокрема, якщо господарські операції між позивачем та його контрагентом не були реальними, а оформлялися лише документально.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Посилання відповідача з приводу того, що на запити ДПІ у м. Івано-Франківську від 22.02.2012 року № 1544/7/23-245/2271 та від 15.03.2012 року № 122/7/23-245/393 Ленінською міжрайонною ДПІ у м. Луганську надано інформацію про те, що СВ ПМ Ленінської міжрайонної ДПІ у м. Луганську порушено кримінальну справу № 02/11/8048 від 21.12.2011 року у відношенні директора ТзОВ «Лугпромстройсантехмонтаж» за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 212 Кримінального кодексу України (Ухилення від сплати податків, зборів (обов'язкових платежів)) (а.с.42 том І), суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги з огляду на наступне.

Частиною 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 1 статті 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

За таких обставин, сам факт порушення стосовно директора ТзОВ «Лугпромстройсантехмонтаж» кримінальної справи № 02/11/8048 від 21.12.2011 року за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 3 статті 212 Кримінального кодексу України, не може бути належним та допустимим доказом, оскільки у відповідності до вимог частини 4 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язковими для адміністративного суду є вирок суду у кримінальній справі, який набрав законної сили. При цьому слід зазначити, що у даному випадку вирок суду у кримінальній справі № 02/11/8048 від 21.12.2011 року має бути обвинувальним.

Підстави виникнення та порядок визначення сум податку на додану вартість, що відносяться до податкового кредиту регламентовано Законом України «Про податок на додану вартість» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та розділом V Податкового кодексу України.

Згідно пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.5.1. пункту 7.5. статті 7 цього Закону датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається: - або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; - або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Аналогічно абзацом 2 пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

У відповідності до вимог абзацу 1 пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Пунктом 1.32 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в матеріальній або нематеріальній формах.

Аналогічно підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У відповідності до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями(іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Аналогічно абзацом 1 пункту 198.6 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Підпунктом 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено. що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Аналогічно пунктом 201.8 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Абзацом 1 підпункту 7.2.6 пункту 7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Перелік обов'язкових реквізитів, які повинна містити податкова накладна, встановлено підпунктом 7.2.1. пункту 7.2. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно.

Копії податкових накладних контрагентів позивача, які наявні в матеріалах справи, містять всі необхідні реквізити, які передбачені підпунктом 7.2.1. пункту 7.2. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (на час складання податкової накладної), а отже є підставою для нарахування сум податку на додану вартість, що відносяться до податкового кредиту.

Судом першої інстанції правомірно встановлено законне включення позивачем до складу податкового кредиту за вказані періоди 51 850,00 грн. податку на додану вартість, та правомірно розраховано суму податку на додану вартість (різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду), яка підлягала сплаті (перерахуванню) до бюджету за вказаний період.

Згідно підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 цього Закону до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до складу валових витрат включаються, зокрема, суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. Не підлягають віднесенню до складу валових витрат суми збитків платника податку, понесених у зв'язку з продажем товарів (робіт, послуг) або їх обміном за цінами, що нижчі за звичайні, пов'язаним з таким платником податку особам. Не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

У відповідності до вимог пункту 5.11 статті 5 цього Закону установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі, не дозволяється.

Аналогічно пунктом 138.1 Податкового кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10-138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Статтею 138 цього Кодексу встановлено, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункту 138.1.1 пункту 138.1). Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього кодексу (пункт 138.2). Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (підпункт138.4).

Собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу (пункт 138.6). Згідно пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу, не включаються до складу витрат: витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, а саме: витрати на організацію та проведення прийомів, презентацій, свят, розваг та відпочинку, придбання та розповсюдження подарунків (крім благодійних внесків та пожертвувань неприбутковим організаціям, визначених статтею 157 цього Кодексу, та витрат, пов'язаних із провадженням рекламної діяльності, які регулюються нормами підпункту 140.1.5 пункту 140.1 статті 140 цього Кодексу) (підпункт 139.1.1); витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9).

Згідно пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, об'єктом оподаткування є прибуток, який визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду, визначеного згідно з пунктом 4.3 цього Закону на: суму валових витрат платника податку, визначених статтею 5 цього Закону; суму амортизаційних відрахувань, нарахованих згідно із статтями 8 і 9 цього Закону.

З врахуванням викладених норм законодавства суд першої інстанції вірно встановив, що ТзОВ «Будівельна компанія «СДС» правомірно віднесено до складу валових витрат суму витрат, понесених позивачем за надані транспортні послуги та за виконані підрядні роботи у загальній сумі 259 294,94 грн., що виключає допущення позивачем заниження податку на прибуток за вказаний період.

За таких обставин, відповідачем протиправно збільшено ТзОВ «Будівельна компанія «СДС» суму податкового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 60 470,00 грн. і, як наслідок, безпідставно накладено на даного платника податків штраф у розмірі 147,00 грн., а тому податкове повідомлення-рішення ДПІ у м. Івано-Франківську № від 14.09.2012 року є протиправним.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 160, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч.1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу залишити Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківськ без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.10.2012 року у справі № 2а-2955/12/0970 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Довга О.І.

Судді Ліщинський А.М.

Запотічний І.І.