Справа № 813/3541/14
Суддя: Ільчишин Н.В.
Дата ухвалення: 2015-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 р. Справа № 876/8746/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

представника позивача Запотічняк С.М.,

представника відповідача Ортинської Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Міндоходів у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04.09.2014 року у справі за позовом ВАТ «Державний Ощадний банк Україна» в особі філії - Дрогобицького відділення Ощадбанку № 6307 до Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Міндоходів у Львівській області за участю третьої особи Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області про скасування податкових повідомлень - рішень,-

ВСТАНОВИВ:

ВАТ «Державний Ощадний банк Україна» в особі філії - Дрогобицького відділення Ощадбанку № 6307 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення: № /0 від 31.10.2008 року, яким визначено суму податкового зобов'язання в розмірі 2709 грн. 00 коп.; № /1 від 31.12.2008 року, яким визначено суму податкового зобов'язання в розмірі 2462 грн. 72 коп.; № /2 від 12.03.2009 року, яким визначено суму податкового зобов'язання в розмірі 2462 грн. 72 коп. та податкове повідомлення-рішення № /3 від 21.05.2009 року, яким визначено суму податкового зобов'язання в розмірі 2462 грн. 72 коп..

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04.09.2014 року позов задоволено частково.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржувана постанова судом першої інстанції прийнята з неповним з'ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить її скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В процесі апеляційного розгляду відповідач звернувся до Львівського апеляційного адміністративного суду з клопотанням про проведення процесуального правонаступництва Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Міндоходів у Львівській області, яке реорганізовано у Дрогобицьку об'єднану державну податкову інспекцію Головного Управління ДФС у Львівській області.

Враховуючи надані докази реорганізації первинного позивача та положення ст. 55 КАС України, колегія суддів вважає, що заявлене клопотання підлягає задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Державною податковою інспекцією у Дрогобицькому районі Львівської області проведено виїзну планову перевірку філії Дрогобицького відділення Ощадного банку № 6307 Відкритого акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» за період з 01.07.2005 року по 30.06.2008 року, за результатами якої складено акт від 23.10.2008 року №764/22-007/02762257 та винесено податкове повідомлення-рішення від 31.10.2008 року №/0 яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем по земельному податку в розмірі 2709 грн. 00 коп.

За результатами проведеної перевірки, Державною податковою інспекцією у Дрогобицькому районі Львівської області встановлено порушення позивачем ст. ст. 2, 3, 15 Закону України «Про плату за землю» від 19.09.1996 року № 378/96-ВР, в результаті чого не нараховано та не сплачено до бюджету з 2005 року по І півріччя 2008 року земельний податок на загальну суму 1806 грн., а саме: за ІІ півріччя 2005 року 291 грн. 00 коп.; за 2006 рік 613 грн. 00 коп.; за 2007 рік 635 грн. 00 коп.; за І півріччя 2008 року 267 грн. 00 коп.

Позивачем було проведено процедуру адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення від 31.10.2008 року № /0, проте скарги від 07.11.2008 року, 06.01.2009 року та 17.03.2009 року залишені без задоволення та прийнято податкові повідомлення-рішення №/1 від 31.12.2008 року, яким визначено суму податкового зобов'язання в розмірі 2462 грн. 72 коп.; № /2 від 12.03.2009 року, яким визначено суму податкового зобов'язання в розмірі 2462 грн. 72 коп. та податкове повідомлення-рішення № /3 від 21.05.2009 року, яким визначено сум податкового зобов'язання в розмірі 2462 грн. 72 коп., які залишені без змін.

Перевіркою встановлено, що філія Дрогобицького відділення Ощадного банку № 6307 Відкритого акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» орендує приміщення у Дрогобицької міської ради, що підтверджується наступними договорами оренди: договором оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд № 75 від 27.01.2005 року; договором оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд № 76 від 27.01.2005 року; договором оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд № 77 від 27.01.2005 року; договором оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд № 78 від 27.01.2005 року; договором оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд № 79 від 27.01.2005 року; договором оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд № 81 від 27.01.2005 року; договором оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд № ВОБ-1 від 02.01.2007 року; договором оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд № ВОБ-2 від 02.01.2007 року; договором оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд № ВОБ-3 від 02.01.2007 року; договором оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд № ВОБ-4 від 02.01.2007 року; договором оренди нежитлових приміщень, будинків та споруд № ВОБ-6 від 02.01.2007 року.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють правовідносини в межах цього спору є Земельний кодекс України від 25.10.2001 року № 2768-ІІІ та Закон України «Про плату за землю» від 03.07.1992 року № 2535-ХІІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яким визначаються розміри та порядок плати за використання земельних ресурсів, пільги щодо оподаткування, відповідальність платників та контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку.

Статтею 1 Закону України «Про плату за землю» передбачено, що термін «податок» вживається у визначенні: обов'язковий платіж, який справляється з юридичних і фізичних осіб за використання земельних ділянок.

Як вбачається зі змісту ст. 2 цього Закону, використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом. Власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, крім орендарів та інвесторів - учасників угоди про розподіл продукції, сплачують земельний податок. Справляння земельного податку за земельні ділянки, надані в користування у зв'язку з укладенням угоди про розподіл продукції, замінюється розподілом виробленої продукції між державою та інвестором на умовах такої угоди. За земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про плату за землю», об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди.

Положення ст. 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Оренда земельної ділянки може бути короткостроковою - не більше 5 років та довгостроковою - не більше 50 років. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Норма п. «в» ст. 91 ЗК України покладає обов'язок своєчасної сплати земельного податку на власника земельної ділянки, а ст. 96 цього Кодексу на землекористувачів.

Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 124 цього Кодексу, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Статтею 125 Кодексу передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Крім цього, ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), також передбачено, що при набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному випадку відчуження земельної ділянки, а, згідно із п. 2 ч. 6 цієї статті, на державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження.

Відповідно до ч. 9 ст. 126 цього Кодексу, право постійного користування на декілька земельних ділянок, наданих під будівництво та обслуговування лінійних об'єктів (доріг, трубопроводів, ліній електропередачі та зв'язку), може посвідчуватися одним державним актом.

За змістом ч. 1 ст. 120, ч. 2 ст. 124 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду, право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди; передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

При аналізі норм чинного законодавства України, колегією суддів встановлено, що право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди земельної ділянки і його державної реєстрації, а право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Стаття 13 Закону України «Про плату за землю» встановлює, що підставою для нарахування земельного податку є дані земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній чи комунальній власності - договір оренди такої ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 14 цього Закону, платники земельного податку, а також орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності (крім громадян) самостійно обчислюють суму земельного податку та орендної плати щороку за станом на 1 січня і до 1 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою центральним податковим органом, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями.

Згідно з ч. 1 ст. 193 ЗК України, державний земельний кадастр - це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Складовою частиною державного земельного кадастру є державний реєстр земель, який складається з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок.

Таким чином, обов'язок по сплаті земельного податку покладається лише на власника земельної ділянки або землекористувача після внесення до державного земельного кадастру даних про реєстрацію права власності на земельну ділянку або права користування нею.

Як вбачається із довідок Дрогобицького міського відділу Львівської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 05.10.2009 року №187 та від 20.10.2009 року № 194, у державному реєстрі земель відсутні відомості про право власності чи право користування Дрогобицьким відділенням Ощадного банку № 6307 земельними ділянками, а також відомості щодо укладених позивачем договорів оренди земельних ділянок.

Враховуючи аналіз положень ст. 5, ст. 15 Закону України «Про плату за землю», ст. 116, ст. 125, ст. 126 ЗК України та п. 2 Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 1993 року № 15 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), колегія суддів дійшла висновку про те, що земельний податок сплачується власниками або землекористувачами земельних ділянок, які отримали земельну ділянку у власність або у користування, що підтверджується відповідними державними актами, та при умові внесення відповідних даних до земельного кадастру, які є підставою для обчислення плати за землю. Інших підстав для нарахування земельного податку законом не встановлено.

Зі змісту листа управління комунальних ресурсів виконавчих органів Дрогобицької міської ради від 25.12.2009 року № 1054, вбачається, що розмір орендної плати в кожному договорі оренди нежитлових приміщень, визначено на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном комунальної власності Дрогобицької міської ради від 26.12.2006 року № 174.

Згідно з п. 4 цією Методикою, плата за користування земельною ділянкою не входить в розмір орендної плати за користування майном комунальної власності.

Наявність положення п. 4.3.7, у вказаних вище договорах оренди нежитлових приміщень, яким передбачено, що орендар самостійно сплачує земельний податок, не може змінювати, встановленого Земельним кодексом України і Законом України «Про плату за землю», порядку нарахування і сплати земельного податку.

Обґрунтування відповідачем правомірності оспорюваних податкових повідомлень-рішень нормами ст. 796 Цивільного кодексу України суд вважає безпідставним, оскільки норма цієї статті регулює питання переходу права користування земельною ділянкою при оренді будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини). При цьому, наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму.

Стаття 797 цього Кодексу передбачає, що плата, яка справляється з наймача будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), складається з плати за користування нею і плати за користування земельною ділянкою.

Проаналізувавши зміст норм ст.ст. 796, 797 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що вони передбачають перехід до орендаря права користування земельною ділянкою в межах цивільно-правових відносин, проте, не встановлюють обов'язку орендаря по сплаті земельного податку чи орендної плати за користування земельною ділянкою, оскільки, такий регулюється спеціальними нормативно-правовими актами, зокрема, Земельним кодексом України та Законом України «Про плату за землю».

Слід також зазначити, що порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, унормований ст. 123 Земельного кодексу України, яка не передбачає можливості органу місцевого самоврядування прийняти рішення про укладання договору оренди землі з особою, якій передано в оренду нежитлові приміщення, які на цій землі розташовані, поза межами встановленої у цьому Кодексі процедури.

Ухвала Вищого адміністративного суду України від 31.03.2014 року мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не досліджено питання по кожному договору оренди приміщень щодо пропорційності занятої площі орендованої будівлі позивачем для правильності визначення розміру орендної плати за земельну ділянку відповідно. Крім того, вирішуючи позовні вимоги про скасування податкового повідомлення - рішення від 31.10.2008 року № /0, суди попередніх інстанцій не врахували положень п.п. «б» пп. 6.4.1 п. 6.4 ст. 6 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», оскільки судовий захист права може здійснений лише за умови наявності порушення прав та законних інтересів юридичних чи фізичних осіб, та з урахуванням цього не встановили чи є вказана позовна вимога належним способом захисту.

Податковим органом у ході судового розгляду було надано розрахунок земельного податку філії - ДВ № 6307 ВАТ «Державний ощадний банк України», складений з врахуванням місцезнаходження земельної ділянки, площі земельних ділянок, кількості поверхів, грошової оцінки за 1 кв. м. Відповідач вважає, що вказаний розрахунок складений ними правомірно, відповідно до займаної площі з врахуванням грошової оцінки, доведеної листом Управління земельних ресурсів та кількості поверхів будівлі, у якій знаходиться приміщення у відповідності до пп.4.2.2 п.4.2 ст.4, пп.15.1.1 п.15.1 ст.15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» із застосуванням штрафних санкцій у відповідності до пп.17.1.1, 17.1.2 вказаного Закону.

Однак податковим органом не надано суду належних доказів про укладення структурними підрозділом позивача договорів оренди спірних земельних ділянок на підставі, яких податковим органом було складено розрахунок земельного податку філії - ДВ № 6307 ВАТ «Державний ощадний банк України». Також податковим органом необґрунтовано порядку визначенням ним площі земельної ділянки, відповідно до якої ним здійснено розрахунок земельного податку з огляду на те, що доказів перебування у власності позивача чи оренді таких земельних ділянок ним не подано.

Суд звертає увагу також на те, що справляння плати за землю, а також відповідальність платників та контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку здійснюється відповідно до Закону України від 03.07.92 року № 2535-XII «Про плату за землю».

Як вбачається зі змісту ст.ст. 13, 14 Закону України «Про плату за землю», платником земельного податку є власник або користувач земельної ділянки. А, орендар земельної ділянки сплачує лише орендну плату за користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній чи комунальній власності, на підставі договору оренди такої ділянки.

Відповідно до положень ст. 2, ст. 7, ст. 13, ст. 14, ст. 23 Закону України «Про плату за землю» та п. 2 Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 1993 року № 15, плата за землю визначається в договорі оренди земельної ділянки залежно від грошової оцінки земель, відтак, суд дійшов висновку, що відповідач вийшов за межі наданої йому компетенції і неправомірно визначив на підставі цього позивачу суму податкового зобов'язання по сплаті земельного податку.

Крім того судом встановлено, що за наслідками адміністративного оскарження податкове повідомлення - рішення № /0 від 31.10.2008 року скасовано в частині 164, 19 грн., основного платежу та 89, 09 грн., фінансових санкцій, а в іншій частині залишено без задоволення та відповідно у відповідності до Наказу України № 253 від 21.06.2001 року із змінами та доповненнями та складено податкові повідомлення - рішення № /1 від 31.12.2008 року, № /2 від 12.03.2009 року, № /3 від 21.05.2009 року. Таким чином, оскільки податкове повідомлення - рішення №/0 від 31.10.2008 року скасовано податковим органом за наслідками адміністративного оскарження в частині 164, 19 грн., основного платежу та 89, 09 грн., відтак у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного Управління Міндоходів у Львівській області - залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04.09.2014 року у справі № 813/3541/14 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складення такої в порядку ч.3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий Н.В. Ільчишин

Судді М.А. Пліш

Т.І. Шинкар

Повний текст ухвали виготовлено 29.01.2015 року