Справа № 815/7830/13-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" січня 2015 р. м. Київ К/800/29802/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Винокурова К.С.,

Кочана В.М.,

за участю секретаря Лавренюка В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної інспекції сільського господарства України на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Державної інспекції сільського господарства України, третя особа - начальник Державної інспекції сільського господарства в Одеській області Мангер Владислав Миколайович про скасування наказу від 22.10.2013р. №72-кт, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до Державної інспекції сільського господарства України за участю третьої особи (залученої протокольною ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19.11.2013р.) - начальника Державної інспекції сільського господарства в Одеській області Мангера Владислава Миколайовича, в якому просила: скасувати накази Державної інспекції сільського господарства України №61-кт від 05.09.2013р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_5», №70-кт від 25.09.2013р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_5» та №72-кт від 22.10.2013р. «Про звільнення ОСОБА_5»; поновити її на посаді начальника Державної інспекції сільського господарства в Одеській області; стягнути з Державної інспекції сільського господарства України на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення по час поновлення на робочому місці.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2014р. позов в частині вимог щодо скасування наказів від 05.09.2013р. №61-кт та від 25.09.2013р. №70-кт залишено без розгляду на підставі ст.ст.99,100 КАС України в зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12.03.2014р. в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.05.2014р. постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12.03.2014р. скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Державної інспекції сільського господарства України від 22.10.2013р. №72-кт «Про звільнення ОСОБА_5»; зобов'язано Державну інспекцію сільського господарства України поновити ОСОБА_5 на посаді начальника Державної інспекції сільського господарства в Одеській області; зобов'язано Державну інспекцію сільського господарства України нарахувати та виплатити ОСОБА_5 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 23.10.2013р. по день поновлення на посаді, але не більш ніж за один рік; в решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Позивачка в письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечила, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду апеляційної інстанції, яке вона просила залишити без змін, - обґрунтованим та законним.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що наказом Державної інспекції сільського господарства України від 18.05.2012р №34-кт ОСОБА_5 призначено на посаду начальника Державної інспекції сільського господарства в Одеській області.

Наказами Державної інспекції сільського господарства України №61-кт від 05.09.2013р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_5» та №70-кт від 25.09.2013р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_5» за неналежне виконання службових обов'язків позивачку було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани.

Наказом Державної інспекції сільського господарства України від 22.10.2013р. №72-кт позивачку звільнено з посади начальника Державної інспекції сільського господарства в Одеській області 22.10.2013р. за систематичне невиконання обов'язків та неодноразове застосування заходів дисциплінарного стягнення згідно з п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, в якому документальними підставами для такого звільнення (з врахуванням наказу №109-кт від 13.12.2013р.) зазначено накази про застосування дисциплінарних стягнень №61-кт від 05.09.2013р. та №70-кт від 25.09.2013р., погодження голови Одеської обласної державної адміністрації від 21.10.2013р. №7111/02-38/01/6615, погодження Міністерства аграрної політики та продовольства України, подання Генеральної прокуратури України про усунення порушень вимог КУпАП та інших законів України, причин та умов, що їм сприяють, від 30.09.2013р. №07/1/2-168вих-13, рішення колегії Державної інспекції сільського господарства України від 22.10.2013р. №6/3 «Рішення засідання колегії Держсільгоспінспекції», наказ від 22.10.2013р. №195 «Про реалізацію рішення колегії Держсільгоспінспекції України від 22.10.2013р. №6/3»

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, визначені Законом України "Про державну службу".

Відповідно до статті 9 зазначеного Закону регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Статтею 14 Закону України «Про державну службу» встановлено особливості дисциплінарної відповідальності державних службовців.

Так, дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює.

До службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу: попередження про неповну службову відповідність; затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани або звільнення. Підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни.

Порушення трудової дисципліни полягає у невиконанні або неналежному виконанні працівником покладених на нього трудових чи службових обов'язків (п.24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців підприємств, установ, організацій, затверджених Постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1984р. №213).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Пленум Верховного Суду України в п.23 Постанови від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказав, що за передбаченими п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку; у таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Таким чином, працівник може бути звільнений на підставі вказаного пункту лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором та які складають зміст його трудових функцій, або правилами внутрішнього трудового розпорядку й у таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили.

Як встановили суди, застосовані наказами Державної інспекції сільського господарства України №61-кт від 05.09.2013р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_5», №70-кт від 25.09.2013р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_5» заходи дисциплінарного стягнення передбачені законодавством й на час видання наказу про звільнення не втратили юридичної сили.

До того ж, як вже вказувалось в цій ухвалі, звертаючись з позовом у даній справі, ОСОБА_5, зокрема, просила суд скасувати накази Державної інспекції сільського господарства України №61-кт від 05.09.2013р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_5», №70-кт від 25.09.2013р. «Про застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_5», проте ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2014р. позовні вимоги в цій частині залишено без розгляду на підставі ст.ст.99,100 КАС України в зв'язку з пропуском строку звернення до суду, а отже зазначені накази, як такі, оскаржені не були.

Що ж до наказу Державної інспекції сільського господарства України №72-кт від 22.10.2013р. «Про звільнення ОСОБА_5», яким відповідач звільнив позивачку з займаної посади, то суд першої інстанції дійшов висновку про його законність з огляду на допущені останньою порушення вимог ст.ст.21, 22 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», ч.1 та п.2 ч.2 ст.244 Кодексу України про адміністративні правопорушення; ст.108 Кодекс України про адміністративні правопорушення, п.6.1 Типового положення про державну інспекцію сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, п.7 Порядку ведення реєстру адміністративних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2013р. №57, що знайшли відображення в поданні Генеральної прокуратури України №07/1/2-168вих-13 від 30.09.2013р., проте, в чому конкретно полягають порушення позивачкою названих законодавчих актів, у тому числі в контексті її службових обов'язків, суд у своєму рішенні не навів.

Суд же апеляційної інстанції таким посиланням суду першої інстанції правової оцінки не надав.

До того ж, питання погодження звільнення позивачки Міністром аграрної політики та продовольства України досліджувалось судами лише щодо можливості такого погодження, як такого, шляхом повідомлення телефонограмою, яка 22.10.2013р. була передана від імені Міністерства Бакуменко Л.А. й врахована відповідачем під час видання оскаржуваного наказу №72-кт від 22.10.2013р.; питання ж наявності у заступника Міністра аграрної політики та продовольства України Давиденко В.М., який листом від 30.10.2013р. №37-25-4-7/22068 також погодив звільнення позивачки з посади начальника Державної інспекції сільського господарства в Одеській області, судами не перевірялось, хоча відповідно до Положення про Міністерство аграрної політики та продовольства України, затвердженого Указом Президента України №500/2011 від 23.04.2011р., питання погодження, зокрема, звільнення з посад керівників територіальних органів, агентств, інспекцій та служб віднесено до повноважень Міністра, який, в свою чергу, визначає обов'язки заступників Міністра та здійснює розподіл повноважень між ними.

Крім того, судами попередніх інстанцій при вирішенні даної справи було залишено поза увагою приписи ч.1 ст.43 КЗпП України, відповідно до якої розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, п.3 ч.1 ст.40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, та не досліджено у зв'язку з цим питання членства позивачки в профспілковій організації й надання останньою (в разі такого членства) відповідного письмового дозволу на її звільнення.

Одночасно, слід вказати й на те, що при вирішенні питання про стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом апеляційної інстанції не було зазначено чіткого періоду, за який здійснюється стягнення, та конкретного розміру стягуваної суми із наведенням відповідного розрахунку.

Відповідно ж до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 163 КАС України у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

Згідно з частиною 1 статті 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Мотивувальна частина кожного рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права і у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права й обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на відповідні статті КАС України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд встановив обставини справи, права й обов'язки сторін; в мотивувальній частині рішення можуть також використовуватися посилання на рішення Конституційного Суду України, відповідні рішення Верховного Суду України (стаття 244-2 КАС України), а також посилання на рішення Європейського суду з прав людини; проте саме лише посилання в мотивувальній частині на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається сторона при обґрунтуванні своїх вимог, не може вважатися належною юридичною кваліфікацією (п.9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. №7 «Про судове рішення в адміністративній справі»).

Також в пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15.11.2007р. Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (див. рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994р.). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» від 13.05.1980р.). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (cf. «Дюлоранс проти Франції», п.34553/97, п.33, від 21.03.2000р.; «Донадзе проти Грузії», n 74644/01, пп.32 et 35, від 07.03.2006р.).

За правилами частини 2 статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на те, що допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід дослідити вищевказані обставини і прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної інспекції сільського господарства України задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 березня 2014 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2014 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Винокуров К.С.

Кочан В.М.