Справа № 485/1710/14-а
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2015 р.м.ОдесаСправа № 485/1710/14-а

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Кішковська З.А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Косцової І.П.

за участю секретаря - Скоріної Т.С.

за участю сторін:

від апелянта - ОСОБА_1

від позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 вересня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_4 до Державного кадастрового реєстратора Черниш Марини Вікторівни та відділу Держземагенства в Снігурівському районі Миколаївської області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

за участю третьої особи на стороні позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно - вишукувальна фірма «Лімб», -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції в інтересах ОСОБА_4 з позовом до державного кадастрового реєстратора Черниш Марини Вікторівни та відділу Держземагенства в Снігурівському районі Миколаївської області про:

- визнання незаконним та скасування рішення № РВ-014 від 25 квітня 2014 року про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, прийнятого державним кадастровим реєстратором Черниш М.В.;

- зобов'язання державного кадастрового реєстратора Черниш М.В. внести відомості до Державного земельного кадастру щодо належної ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначено, що рішення державного реєстратора про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру суперечить нормам Закону України «Про державний земельний кадастр», який містить вичерпний перелік підстав для прийняття такого рішення.

Постановою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 вересня 2014 року адміністративний позов задоволено.

Суд, визнав протиправним та скасував рішення №РВ-014 від 25 квітня 2014 року про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, прийняте державним реєстратором Черниш М.В.

Також, суд зобов'язав державного реєстратора Черниш М.В. внести відомості щодо належної ОСОБА_4 земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 на підставі виготовленої технічної документації із землеустрою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 - особа, яка не приймала участь у справі, але вважає, що її права та інтереси порушуються вказаним судовим рішенням, ставить питання про скасування постанови суду першої інстанції, у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та прийняття нової постанови, якою відмовити у задоволенні позову повністю.

У суді апеляційної інстанції представник апелянта підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник позивача просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Інші особи, які брали участь у справі в суді першої інстанції надали клопотання про розгляд справи за їх відсутністю.

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, на наступних підставах.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 03 жовтня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями, який знаходився по АДРЕСА_1.

Цей житловий будинок та господарські і побутові будівлі та спорудження розташовані на земельній ділянці, площею 0,1га, належній дарувальнику ОСОБА_6 на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІІ- МК №024804, виданого Снігурівською міськрадою народних депутатів 25 липня 1995 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2323 (а.с.19-21).

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 з метою оформлення права на земельну ділянку, на якій розташовано належне її нерухоме майно замовила у ТОВ «Проектно-вишукувальна фірма «Лімб» виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі на місцевості меж наведеної земельної ділянки.

Як стверджує представник позивача у своєї позовній заяві, вона 20 березня 2014 року від імені свого довірителя звернулася до державного кадастрового реєстратора Кравченко О.О. з заявою та доданими до неї документами про внесення відомостей до державного земельного кадастру про земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_1.

26 березня 2014 року державний кадастровий реєстратор Кравченко О.О. у задоволенні заяви відмовив на підставі невідповідності електронного документа установленим вимогам, а саме у зв'язку з відсутністю в ньому інформації про державний акт на право приватної власності на землю.

Крім цього, державним кадастровим реєстратором були надані рекомендації щодо внесення виправлень в частині конфігурації земельної ділянки.

Після виправлення недоліків, в частині надання інформації про державний акт на право приватної власності на землю, представник позивача у квітні 2014 року знову звернулася до відділу Держземагенства в Снігурівському районі з заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру про земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_1.

25 квітня 2014 року державним кадастровим реєстратором Черниш М.В., рішенням №РВ-014 відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру та рекомендовано внести виправлення в технічну документацію, а саме: змінити конфігурації даної земельної ділянки, з урахуванням запропонованої протоколом №1 Снігурівської міської ради від 11 лютого 2014 року план-схеми місця розміщення земельної ділянки, яка залишається в землях запасу територіальної громади м. Снігурівка.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції погодився з правовою позицію представника позивача про те, що права її довірителя, як власника земельної ділянки порушені рішенням державного кадастрового реєстратора Черниш М.В., яке не відповідає вимогам Закону України «Про державний земельний кадастр», так як містить в собі підставу для відмови у реєстрації земельної ділянки, яка не передбачена діючим законодавством.

Згідно із вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправним та скасування рішення державного кадастрового реєстратора від 25 квітня 2014 року про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру є законним та обґрунтованим, між тим задоволення судом першої інстанції позовних вимог щодо зобов'язання внести відповідні відомості про земельну ділянку до Державного земельного кадастру не відповідає завданню адміністративного судочинства, яке гарантує дотримання прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень.

Таких висновків суд апеляційної інстанції дійшов, керуючись наступним.

Представник позивача обґрунтовуючи свої позовні вимоги стверджувала про те, що за діючою на час дарування житлового будинку ст.30 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року) не передбачалося обов'язкового відчуження присадибної земельної ділянки в разі відчуження нерухомого майна, оскільки до набувача від відчужувача переходило належне йому право власності на земельну ділянку.

Дійсно, на момент дарування ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_4 житлового будинку разом з господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями діяв Земельний кодекс України від 18 грудня 1990 року в редакції Закону від 13 березня 1992 року.

Відповідно до ст.30 зазначеного Кодексу при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення.

Отже, відповідно до вимог діючого на той період законодавства ОСОБА_4 набула право на земельну ділянку, а прийняття рішення органом місцевого самоврядування і видача державного акта на право власності на землю оформило б це право.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 3 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння.

Відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 та Закону України «Про Державний земельний кадастр» датою, з якої кадастровий номер земельній ділянці вважається присвоєним, є дата державної реєстрації земельної ділянки. Датою державної реєстрації земельної ділянки є дата відкриття Поземельної книги. Номером Поземельної книги є кадастровий номер земельної ділянки.

Статтею 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Таким чином, кадастровий номер земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, проте на якій розташований житловий будинок, присвоюється за заявою власників такого будинку в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), без прийняття рішення відповідним органом місцевого самоврядування про надання дозволу на її розроблення.

Також слід зазначити, що у відповідності до пункту 114 Порядку державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі даних про те, що протягом одного року Державному кадастровому реєстраторові органом державної реєстрації прав не надано відповідної інформації в порядку інформаційного обміну.

Вищевикладені норми законодавства свідчать про наявність у позивача права на звернення державного кадастрового реєстратора для проведення державної реєстрації спірної земельної ділянки.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відмова державного кадастрового реєстратора Черниш М.В. в реєстрації спірної земельної ділянки суперечить вимогам ч.6 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» пунктам 69-70 Порядку ведення Державного земельного кадастру.

Так, даними нормативними актами передбачений вичерпний перелік підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки, а саме:

- розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора;

- подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі;

- невідповідність поданих документів вимогам законодавства;

- знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Таких підстав у спірному рішенні державного кадастрового реєстратора не було зазначено, тому його неможливо вважати законним та обґрунтованим.

Як вбачається із матеріалів справи, після реєстрації ОСОБА_4 земельної ділянки в Державному земельному кадастрі на підставі даного судового рішення і отримання кадастрового номеру, 13 листопада 2014 року відбувся договір дарування між ОСОБА_6 та позивачем.

Із зазначеного договору дарування слідує, що право власності дарувальника на вищевказану земельну ділянку зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 жовтня 2014 року реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 57.

Як зазначає апелянт, який надав до суду зазначений договір дарування, позивач відповідно до вимог ч.3 ст.24 Закону України «Про державний земельний кадастр» не відноситься до осіб, на підставі заяви, яких може здійснюватися державна реєстрація земельних ділянок.

Зазначене твердження апелянта спростовується аналізом вище переліченого законодавства про те, що кадастровий номер земельній ділянці право власності (користування) на яку не зареєстровано, проте на якій розташований житловий будинок, присвоюється за заявою власників такого будинку.

Крім того, апелянт обґрунтовуючи доводи своєї скарги, в суді апеляційної інстанції наполягав на тому, що судовий орган, зобов'язуючи орган реєстрації здійснити певні дії перебрав на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до цього органу державної виконавчої влади.

Зокрема, апелянт стверджує про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що конфігурація земельної ділянки в державному акті позивача відрізняється від конфігурації земельної ділянки в технічної документації із землеустрою і зобов'язання відповідача зареєструвати землю на підставі цієї технічної документації, приведе до того, що належні апелянту господарські будівлі будуть знаходиться на території позивача.

Колегія суддів вважає, що така правова позиція апелянта є обґрунтованою та такою, що заснована на вимогах Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру, які передбачають заявочний принцип у державній реєстрації землі.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Суд апеляційної інстанції вважає, що не має права втручатися в дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень та перебирати на себе повноваження державного кадастрового реєстратора навіть з підстав доцільності та необхідності врегулювання спірних відносин.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Постанову Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 вересня 2014 року - скасувати.

Прийняти у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_4 до Державного кадастрового реєстратора Черниш Марини Вікторівни та відділу Держземагенства в Снігурівському районі Миколаївської області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії - нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення № РВ-014 від 25 квітня 2014 року про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, прийнятого державним кадастровим реєстратором Черниш Мариною Вікторівною.

В частині зобов'язання державного кадастрового реєстратора Черниш Марини Вікторівни внести відомості до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 на підставі виготовленої технічної документації із землеустрою - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту судового рішення.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова

Повний текст постанови складено 02.02.2015 року.