Справа № 804/1880/13-а
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2015 року м. Київ К/800/20135/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівДонця О. Є.,
Єрьоміна А. В.,
секретаря судового засідання Левіної А. А.,

за участю: представника позивача - Колосовського Ю. О.,

представника відповідача - Трофименко М. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Нікопольський завод феросплавів» до Дніпропетровської митниці Державної митної служби, за участю прокуратури Дніпропетровської області, про визнання протиправними та скасування рішення про визначення митної вартості товарів і картки відмови в митному оформленні,

встановив:

Публічне акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів" звернулось з позовом до Дніпропетровської митниці Міндоходів про визнання протиправними та скасування: рішення Криворізької митниці № МВ094 від 02 квітня 2008 року про визначення митної вартості товарів (здійснення митної оцінки) і картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні чи пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України № 113020000/8/000727 від 04 квітня 2008 року.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 липня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2011 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2012 року постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 липня 2010 року та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2011 року скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

П при новому розгляді справи постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В запереченнях на скаргу відповідач просив залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що 12 грудня 2007 року між ПАТ «НЗФ» та фірмою «Еmріге chemical LLC» США укладено контракт № 121207N1, за умовами якого фірма «Еmріге chemical LLC» повинна поставити на користь ВАТ «НЗФ» продукцію у відповідності до умов специфікацій до контракту.

Згідно умов специфікації № 1 до вказаного контракту фірма «Еmріге chemical LLC» та ПАТ «НЗФ» домовились про поставку на адресу позивача 20 512 метричних тон марганцевої руди дрібної фракції (вміст марганцю не менше 47%), виробництва Південної Африки, за ціною 589 дол. США за метричну тону, на загальну суму 13 289 724,80 дол. США.

01 квітня 2008 року ПАТ «НЗФ» подана до Криворізької митниці вантажна митна декларація та декларація митної вартості № 113020000/8/002310, за якими задекларовано 537 750 кг марганцевої руди за ціною 1 599 510,49 грн. (316 734,75 дол. США) згідно специфікації № 1 до контракту № 121207N1 від 12 грудня 2007 року, тобто за ціною договору (1 метод), із розрахунку 589 дол. США за метричну тону.

Під час здійснення відповідачем перевірки заявленої декларантом митної вартості товарів в частині порівняння на підставі цінової бази даних ІАМУ Держмитслужби України рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості товарів, які вже оформлені, виявилося, що заявлена декларантом ціна товару - 589 дол. США за метричну тону, є меншою ніж ціна на руду цього ж виробника, цієї ж марки, і з тієї ж країни походження, що ввозилися на митну територію України (тобто вже оформлені для вільного використання на митній території України), яка становить 840 дол. США за метричну тону.

01 квітня 2008 року до відділу контролю митної вартості та номенклатури Криворізької митниці направлено запит від м/п «Нікополь» щодо визначення митної вартості товару, заявленої по ВМД № 113020000/2008/002310.

На зворотній стороні запиту відповідачем вчинено запис про необхідність надання декларантом для підтвердження заявленої ним митної вартості товарів наступних додаткових документів: копію вантажної митної декларації країни відправлення; калькуляцію фірми-виробника товару; документи, підтвердження вартості перевезення з порту загрузки до порту вигрузки; висновки спеціальних експертних організацій щодо вартості товару в країні виробника; відповідну бухгалтерську документацію щодо продажу товару між виробником та посередником, - про що представник позивача ознайомлений 02 квітня 2008 року.

У зв'язку з тим, що позивач відмовився надати додаткові документ, Криворізькою митницею відповідно до ст. 268 МК України прийнято рішення про визначення митної вартості (здійснення митної оцінки) № МВ094 від 02 квітня 2008 року за ціною договору щодо ідентичних товарів на рівні 840 доларів США за тону.

Не погодившись з прийнятим рішенням Митниці, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ненадання позивачем додаткових документів на підтвердження митної вартості, які обумовлені сумнівами митниці, свідчить про обґрунтоване рішення про коригування митної вартості.

Колегія суддів погоджується з висновками судів.

Згідно із ст. 259 МК України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є їх ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, обчислена відповідно до положень Митного кодексу.

Відповідно до ст. 265 МК України митний орган здійснює контроль правильності визначення митної вартості та має право упевнитися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи декларації, поданої для цілей визначення митної вартості.

Згідно ст. 266 МК України визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, здійснюється за такими методами: 1) за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) за ціною договору щодо ідентичних товарів; 3) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; 4) на основі віднімання вартості; 5) на основі додавання вартості (обчислена вартість); 6) резервного.

Основним є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 МК України метод визначення митної вартості за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартості операції), використовується в разі, якщо: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) стосовно продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, що унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не може бути зроблено відповідне коригування відповідно до положень частини другої цієї статті.

Якщо митна вартість не може бути визначена за першим методом, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, за основу може братися ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному з продавцем покупцю.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Відповідно до ст. 264 Митного кодексу України заявлена декларантом митна вартість товарів і подані ним відомості про її визначення повинні базуватися на об'єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню. У разі потреби у підтвердженні заявленої митної вартості товарів декларант зобов'язаний подати митному органу необхідні для цього відомості та забезпечити можливість їх перевірки відповідно до порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 7 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 2006 року № 1766, визначено, що для підтвердження заявлених відомостей про митну вартість товарів декларант зобов'язаний подати: зовнішньоекономічний договір (контракт) і додатки до нього; рахунок-фактуру (інвойс) або рахунок-проформу; банківські платіжні документи (якщо рахунок сплачено), а також інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; рішення митного органу про визначення митної вартості раніше ввезених ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів, якщо воно прийнято за одним договором (контрактом); пакувальні листи; копію ліцензії на ввезення (вивезення) товарів, імпорт (експорт) яких підлягає ліцензуванню.

Відповідно до п. 11 Порядку для підтвердження митної вартості товарів на вимогу митного органу декларант зобов'язаний подати додаткові документи. Для підтвердження заявленої декларантом митної вартості оцінюваних товарів можуть подаватися: договір з третіми особами, що пов'язаний з договором (контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця; рахунки про сплату комісійних, брокерських (посередницьких) послуг, пов'язаних з виконанням умов договору (контракту); відповідна бухгалтерська документація; ліцензійний чи авторський договір (контракт); каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) фірми - виробника товару; калькуляція фірми - виробника товару; копія вантажної митної декларації країни відправлення, а в разі, коли в такій країні товар розміщувався в митному режимі, яким не передбачено сплату податків і відповідно до якого товар перебував під митним контролем, - копія вантажної митної декларації, оформленої в попередній експорту митний режим; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, що мають відповідні повноваження згідно із законодавством; сертифікат про походження товару; відомості про якісні характеристики товару; інформація зовнішньоторговельних та біржових організацій про вартість товару та/або сировини.

Із змісту вказаної норми вбачається, що позивач зобов'язаний надати перелік документів відповідно до п. 11 Порядку. При цьому, саме формулювання вказаної норми - "можуть подаватися", вказує на те, що перелік витребовуваних документів не вичерпний.

Митний орган може витребувати додаткові документи у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи свої сумніви у правильності зазначеної митної вартості, митниця посилалась на інформацію з Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби України, яка містила інформацію про товари з такими ж характеристиками, виготовлені в тій же країні, тим же виробником і становила 840 дол. США за метричну тону.

На думку колегії суддів, аналіз статті 266 МК дає підстави вважати, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки, контролю правильності обчислення декларантом та визначення митної вартості.

Враховуючи вищенаведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що наявність у ЄАС інформації про іншу митну вартість ідентичних або аналогічних товарів може бути підставою для витребування у декларанта додаткових документів для підтвердження митної вартості.

Якщо декларантом не надані в установлений законодавством термін додаткові документи, або якщо він відмовився від їх надання, митний орган відповідно до статті 265 МК України, п.14 Порядку № 1766 визначає митну вартість товарів на підставі наявних відомостей згідно із законодавством.

Статтею 267 МК України визначено, що кожний наступний метод застосовується якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Згідно ст. 268 МК України у разі якщо митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена згідно із положеннями статті 267 цього Кодексу, за митну вартість береться вартість операції з ідентичними товарами, які продаються на експорт в Україну з тієї ж країни і час експорту яких збігається з часом експорту оцінюваних товарів або є максимально наближеним до нього.

За таких обставин, відмовляючи позивачу у митному оформленні товарів за першим методом, митний орган діяв в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України, і мав всі підстави для обґрунтованого сумніву у правильному визначенні митної вартості товару декларантом.

У зв'язку з тим, що декларант не надав митниці документів, визначених у запиті, що є його обов'язком, митниця правильно застосувала другий метод визначення митної вартості, мотивувавши неможливість застосування попереднього.

Оскільки при вирішення справи суди правильно застосували норми матеріального права, то скарга позивача підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: