Справа № 809/3277/14
Суддя: Кишинський М.І.
Дата ухвалення: 2015-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" лютого 2015 р. Справа № 809/3277/14

м. Івано-Франківськ

Головуючого судді: Кишинського М.І.

Суддів: Микитюка Р.В.

Главача І.А.,

за участю секретаря судового засідання: Мельник О.Я.

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Заника М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до відповідачів: Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України

про визнання дій протиправними, зобов"язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовною заявою до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними, зобов"язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в газеті "Український кур'єр" від 20 липня 2010 року було розміщено матеріали "Перелік незаконних нормативних актів, що застосовується без державної реєстрації". Серед таких актів, зокрема, є: спільний наказ Державної податкової адміністрації України, Державного казначейства України та Генеральної прокуратури України від 18 червня 2008 року №401/214/32 "Про затвердження порядку взаємодії між органами Державної податкової адміністрації України, Державного казначейства України та прокуратури щодо захисту інтересів держави при здійсненні судочинства за позовами про відшкодування податку на додану вартість", спільний наказ Державної митної служби та Генеральної прокуратури України "Про затвердження порядку взаємодії органів прокуратури та митних органів України з питань захисту в суді інтересів держави".

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги викладені в позовній заяві та в заяві про доповнення до позовної заяви підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову в судовому засіданні заперечив повністю, надавши суду письмові заперечення на позов та просив в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення позивача, та представника відповідача дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив наступне.

24 січня 2012 року ОСОБА_2 звернувся із запитом до Міністерства юстиції України і просив надіслати завірені копії звернень Міністерства юстиції України до зазначених вище суб'єктів нормотворення з вимогою щодо скасування зазначених спільних наказів. Також надати інформацію, які конкретно дії стосовно зазначених спільних наказів були вчинені вказаними суб'єктами після одержання подання Мінюсту України.

Одержавши відповідь від заступника голови Державної казначейської служби України про те, що на державну реєстрацію спільний наказ №36/132 від 22.06.2007 року до Міністерства юстиції не подавався, позивач 04.07.2014 року звернувся до Міністерства юстиції України із заявою про скасування з моменту прийняття цього спільного наказу.

25 липня 2014 року позивач одержав відповідь із Міністерства юстиції України за №К-13384/10.1 за підписом заступника міністра юстиції України І. Боднарчука, яким відмовлено позивачу в задоволенні заяви, посилаючись на те, що акти Генеральної прокуратури України не підлягають державній реєстрації у Міністерстві юстиції України, та повідомивши, що Міністерство юстиції України звернулось до Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів та Державної казначейської служби України , щодо перегляду та приведення цього наказу у відповідність до вимог чинного законодавства України про, що буде поінформовано додатково позивача.

Таку відповідь позивач вважає обманом з боку Міністерства юстиції України та його посадових осіб, який полягає в умисному спотворенні функції Міністерства юстиції та Кабінету міністрів України; працівники Міністерства юстиції, на думку позивача, не виконали своїх статутних функцій щодо виявлення незареєстрованого нормативного акту, не вказали про це суб'єктам "нормотворення" (в редакції позивача) підзаконного акту та в подальшому не звернулись до Кабінету Міністрів про його скасування.

В сукупності такі дії позивач вважає порушенням Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" відносно нього особисто, просить визнати акт його дискримінації, стягнути моральну шкоду та зобов'язати відповідачів вчинити певні дії.

З такими доводами позивача Міністерство юстиції не погоджується та доводить наступне. Підпунктом 8 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014р. №228, та пунктами 2, 4 Положення про державну реєстрацію нормативно - правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992р. №731, визначено, що Міністерство юстиції України відповідно до покладених на нього завдань здійснює державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а також інших органів, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Перелік органів, нормативно-правові акти яких підлягають державній реєстрації у Міністерстві юстиції України, визначено ч. 3 ст.117 Конституції України (міністерства та інші центральні органи виконавчої влади) та низкою законодавчих актів, зокрема, Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Законом України "Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні" (Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку), Законом України "Про Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення" (Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення).

При цьому згідно з абзацом третім п.7 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади спільно виданий нормативно-правовий акт подається на державну реєстрацію органом, підпис першої особи якого на акті стоїть першим.

Спільний наказ Генеральної прокуратури України та Державного казначейства України від 22.06.2007 року №36/132 "Про затвердження Порядку взаємодії органів прокуратури України та Державного казначейства України з питань захисту інтересів держави та забезпечення додержання вимог закону при стягненні з Державного бюджету України (місцевих бюджетів) коштів за рішенням судів про відшкодування шкоди" державній реєстрації в Міністерстві юстиції України не підлягає, оскільки Генеральна прокуратура України відповідно до Закону України "Про прокуратуру", Указу Президента України від 03.10.1992р. №493 "Про державну реєстрацію нормативно - правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" та постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014р. №442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" не належить до кола органів, акти яких підлягають державній реєстрації в Міністерстві юстиції України.

Враховуючи викладене, у Міністерства юстиції України були відсутні повноваження для перевірки у Генеральній прокуратурі України стану додержання законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів та вимагати у разі потреби подання нормативно-правових актів для державної реєстрації або їх скасування.

Щодо скасування спірного наказу слід зазначити наступне.

Відповідно до абзаців другого, третього частини другої ст. 9 Закону України від 14.10.2014р. №1697-VII "Про прокуратуру", який набирає чинності через шість місяців з дні його опублікування, накази Генеральної прокуратури України нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

В розпорядженні Кабінету Міністрів України від 19.01.2011р. №32-р "Про скасування деяких наказів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади і заходи щодо неухильного виконання законодавства з питань державної реєстрації нормативно-правових актів", п.1 якого зазначено, що Кабінетом Міністрів України безпосередньо скасовано накази міністерств та інших центральних органів виконавчої влади як такі, що не набрали чинності та надіслані до виконання з порушенням вимог законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів.

Пунктом 2 цього розпорядження доручено Державній податковій службі України, Державній казначейській службі Україні, Державній митній службі України (які є головними співрозробниками та підписи яких стоять першими у цих наказах) забезпечити скасування наказів, співрозробниками яких є Генеральна прокуратура України.

У зв'язку з викладеним та враховуючи те, що співрозробником вищевказаного наказу є Державна казначейська служба України, Міністерством юстиції України до Держказначейства направлено лист від 25.07.2014р. №к-13384/10.1 з пропозицією відмінити оскаржуваний наказ та запропоновано у разі необхідності прийняти нормативно-правовий акт Міністерства фінансів України та Генеральної прокуратури України з порушеного питання, який подати на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України в установленому порядку.

Відповідно до листа Генеральної прокуратури України від 29.08.2014 р. №05/2/1-658 вих-14 останньою розроблено проект Порядку взаємодії між органами прокуратури та казначейської служби, який буде надано Міністерству фінансів України та Державній казначейській службі України для узгодження і надання ними пропозицій та передачу на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України.

В свою чергу Державна казначейська служба України згідно з листом від 13.10.2014 р. №5-08/6354-22779 направила на адресу Генеральної прокуратури України проект спільного наказу з порушеного питання та проект наказу Міністерства фінансів України "Про затвердження Порядку взаємодії між органами Державної казначейської служби України та прокуратури в процесі судового розгляду та виконання рішень суду про стягнення з Державного бюджету України коштів для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам" для надання пропозицій та зауважень, а також повідомила, що на виконання п.4.1 розділу IV Порядку взаємодії Міністерства фінансів України з центральними органами виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.12.2011 р. №1789, направлено завізований проект наказу з порушеного питання до Міністерства фінансів України.

Міністерство юстиції України листом від 22.09.2014 р. №42865-0-61- 14/10.1 додатково звернулося до Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України та Державної казначейської служби України з пропозицією прискорити відміну зазначеного наказу і прийняти нового нормативно-правового акта з порушеного питання та подати його на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України в установленому законодавством про державну реєстрацію нормативно-правових актів порядку.

Разом з тим 28.10.2014 р. ОСОБА_2 додатково направлено лист Міністерства юстиції України №К-13384/10.1/1 щодо зазначеного наказу.

Суд звертає увагу на те, що згідно з наказом Генеральної прокуратури України та Державної казначейської служби України від 03.11.2014 р. №117/301 визнано таким, що втратив чинність спільний наказ Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України від 22.06.2007 р. №36/132 "Про затвердження Порядку взаємодії органів прокуратури України та Державного казначейства України з питань захисту інтересів держави та забезпечення додержання вимог закону при стягненні з Державного бюджету України (місцевих бюджетів) коштів за рішенням судів про відшкодування шкоди".

Як вбачається із вищенаведеного Міністерством юстиції України були вжиті всі законні заходи, щодо відміни оскаржуваного наказу, а тому суд не вбачає будь яких дискримінаційних заходів з боку позивача до відповідачів. Одночасно, позивач ненавів будь яких конкретних фактів, які би доводили порушення його законних прав та інтересів цим оскаржуваним ним спільним наказом.

Крім того, на момент розгляду справи спірні правовідносини між позивачем та відповідачами є врегульованими, а тому підстав в задоволенні позовних вимог щодо скасування спірного наказу на даний час немає, оскільки такий наказ скасований суб'єктами владних повноважень, які його видали.

Щодо стягнення з Міністерства юстиції України на користь позивача моральної шкоди слід зазначити наступне.

Пунктом 4.2 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів тощо.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Водночас позивач не надав суду жодного доказу, якими би підтверджувався факт заподіяння йому моральних страждань Міністерством юстиції України, тому вимога є штучною, безпідставною та задоволенню не підлягає.

Також слід зазначити, що ч.З ст.2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративний суд повинен перевірити, чи прийняті (вчинені) вони на підставі та у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше буде порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль легальності прийняття рішень.

Отже, позовні вимоги в частині зобов'язання Міністерства юстиції України щодо підготовки розпорядження КМУ стосовно визнання недійсним та скасування оскаржуваного спільного наказу, є формою втручання в дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень та виходить за межі завдань адміністративного суду. З такими висновками відповідача, суд погоджується повністю, а тому позовні вимоги позивача ОСОБА_2 вважає безпідставними.

Виходячи із вищенаведеного, суд приходить до висновку що в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Кишинський М.І.

Судді: Микитюк Р.В.

Главач І.А.

Постанова буде складена в повному обсязі 06 лютого 2015 року.