Справа № 208/2491/14 (2-а/208/106/14)
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"29" січня 2015 р. справа № 208/2491/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Головко О.В.

суддів: Суховарова А.В. Ясенової Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області на постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 червня 2014 року в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3

до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 у квітні 2014 року звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом в якому просила визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області щодо відмови у виплаті пенсії за віком ОСОБА_3 та зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області здійснювати виплати пенсії за віком ОСОБА_3 з 06 березня 2011 року.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 червня 2014 року позов задоволено, визнано бездіяльність неправомірною та зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_3 починаючи з 06 березня 2011 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції УПФУ в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки нормам чинного законодавства, його висновки не відповідають обставинам справи, що призвело до прийняття невірного рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, в 2001 році виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю та прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль. З листопада 1995 року позивач перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області та отримувала пенсію за віком, виплата якої була припинена з січня 1999 року у зв'язку з виїздом останньої на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Представник позивача ОСОБА_2 06 березня 2014 року звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з заявою про поновлення ОСОБА_3 виплати пенсії за віком.

З протоколу засідання комісії по розгляду звернень громадян Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14.03.2014 (витяг), ОСОБА_3 відмовлено в призначенні пенсії у зв'язку з тим, що останньою не підтверджено документально фактичне місце проживання на території України.

Надаючи оцінку правомірності відмови УПФУ суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 визначено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії.

Відповідно до п. 16 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації) (п. 29 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України № 25рп/2009 від 07.10.2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

Вказаним рішенням встановлено, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Право громадянина на одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до Закону України «Про Конституційний Суд України» та рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Положеннями статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у поновленні ОСОБА_3 виплати пенсії за віком у зв'язку постійним проживанням в Ізраїлі є неправомірною, такою, що суперечить Конституції та законам України.

Окрім того, доводи апелянта щодо неможливості поновлення виплати позивачу пенсії у зв'язку з відсутністю реєстрації заявника на території України є необґрунтованими, адже статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що чинним законодавством не обмежується право особи на подання заяви про поновлення виплати пенсії у довільній формі.

Не приймає до уваги суд апеляційної інстанції й доводи апелянта щодо подання позивачем, в супереч вимогам закону, документів про поновлення виплати пенсії через представника та надання копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон та картки платника податків, не завірених належним чином, оскільки, як вбачається з витягу з протоколу засідання комісії по розгляду звернень громадян Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14.03.2014, єдиною підставою для відмови у поновленні виплати є не підтвердження ОСОБА_3 фактичного місця проживання на території України, жодних інших підстав відповідачем не було зазначено.

Проте колегія суддів вважає, що при ухвалені постанови суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального права в частині поновлення нарахування та виплати пенсії позивачу з 06 березня 2011 року.

Згідно з частиною 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Так, відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається заява.

Пунктом 5 вищевказаного Порядку визначено, що днем звернення за пенсією вважається день приймання органом, що призначає пенсію, заяви про призначення, перерахунок, відновлення або переведення з одного виду пенсії на інший.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з заявою про поновлення виплати пенсії 06 березня 2014 року, таким чином поновлення виплати пенсії повинно здійснюватися саме з вказаної дати.

Враховуючи викладене колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правильно по суті вирішено справу, але із помилковим застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим постанова суду підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 201, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 червня 2014 року в адміністративній справі № 208/2491/14 - змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини постанови в наступній редакції: «Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_3 починаючи з 06 березня 2014 року».

В іншій частині постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 червня 2014 року в адміністративній справі № 208/2491/14 залишити без змін.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий: О.В. Головко

Суддя: А.В. Суховаров

Суддя: Т.І. Ясенова