Справа № 2а-7276/09/1570
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

04 лютого 2015 р.м.ОдесаСправа № 2а-7276/09/1570

Категорія: 10.4.1 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Крусяна А.В.

- Шляхтицького О.І.

при секретарі - Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Одесавтотранс» на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2014 року у справі за позовом Одеського міського центру зайнятості до Публічного акціонерного товариства «Одесавтотранс» про стягнення штрафу,

ВСТАНОВИВ :

В квітні 2009 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача штраф у розмірі 19 110,14 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за результатами перевірки встановлено, що ПАТ «Одесавтотранс» при вивільненні працівника ОСОБА_2 за п.1 статті 40 КЗпП України до Одеського міського центру зайнятості подано звіт за формою 4-ПН про фактичне вивільнення працівника з 20.02.2008 року згідно наказу від 09.02.2008 року № 31-к з порушенням десятиденного строку подання звітності. До Одеського міського центру зайнятості не подані звіти за формою 4-ПН (план) про заплановане вивільнення та за формою 4-ПН (факт) про фактичне вивільнення на вивільненого працівника ОСОБА_3 з 28.02.2007 року згідно наказу 20.02.2007 року № 13-к. Згідно акту №12-14/13 від 18.03.2009 року про порушення законодавства України про зайнятість населення ПАТ «Одесавтотранс» було запропоновано в десятиденний термін сплатити штраф у розмірі річної заробітної плати вивільнених працівників у загальній сумі 19 110,14 грн., який у добровільному порядку не сплачений, що зумовило позивача звернутись до суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що дійсно підприємством було порушено вимоги щодо подання звітності при вивільненні працівників, проте застосування штрафних санкцій позивачем здійснено з порушенням встановленого ст.250 ГК України строку для застосування санкцій.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2014 року адміністративний позов задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Одесавтотранс» () на користь Одеського міського центру зайнятості (, р/р 0002, ГУ ДКС України в Одеській області, МФО 828011, код 50040500) штраф в розмірі 19 110,14 грн. (дев'ятнадцять тисяч сто десять грн. 14 коп.).

Не погодившись з таким рішенням Публічне акціонерне товариство «Одесавтотранс» звернулось до суду з апеляційною скаргою на зазначену постанову. Апелянт просить скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою залишити позов Одеського міського центру зайнятості без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність задоволення позову.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Судами встановлено, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2012 р., залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2013 р., у задоволенні позовних вимог відмовлено. Відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що встановлений статтею 20 Закону України «Про зайнятість населення» штраф є адміністративно-господарською санкцією, а Інспекція застосувала її після сплину шестимісячного строку, встановленого статтею 250 ГК України, з моменту виявлення правопорушення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.10.2014 р. вищевказані судові рішення скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою для скасування рішень першої та апеляційної інстанції слугувало те, суди попередніх інстанцій, відмовляючи Одеському міському центру зайнятості у задоволенні позовних вимог дійшли передчасного висновку, що встановлений статтею 20 Закону України «Про зайнятість населення» штраф є адміністративно-господарською санкцією, а Інспекція застосувала її після сплину шестимісячного строку, встановленого статтею 250 ГК України, з моменту виявлення правопорушення. Тому, застосовані до публічного акціонерного товариства «Одесавтотранс» економічні санкції у вигляді штрафу за порушення вимог частини 5 статті 20 Закону № 803-ХІІ не можуть вважатися адміністративно-господарською санкцією в розумінні статті 238 Господарського кодексу України. Отже межі строків застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачені статтею 250 ГК України, не розповсюджують свою дію на штрафні (економічні) санкції застосовані Інспекцією за порушення, встановлені Законом України «Про зайнятість населення», оскільки накладені позивачем штрафи є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій.

Судами встановлено, що 18 березня 2009 року головними спеціалістами інспекції по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення Одеського обласного центру зайнятості складений акт №12-14/13 про порушення законодавства України про зайнятість населення, яким встановлено, що ВАТ «Одесавтотранс» при вивільнені працівників порушило вимоги п. 5 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення».

Зокрема, відповідач з порушенням 10-денного строку подав до Одеського міського центру зайнятості звіт за формою 4-ПН про фактичне вивільнення працівника ОСОБА_2 згідно наказу №31-к від 09 лютого 2008 року, звільненої з 20 лютого 2008 року, а також звіти за формою 4-ПН про фактичне вивільнення працівника ОСОБА_3, згідно наказу №13-к від 20 лютого 2007 року, звільненої з 28 лютого 2007 року. У зв'язку із цим підприємству запропоновано в добровільному порядку сплатити штраф у сумі 19110,14 грн. В судовому засіданні суду першої інстанції представник відповідача не заперечував наведених порушень.

Підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд Вищим адміністративним судом України ухвалою від 16.10.2014 р. слугувало порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Так, суд касаційної інстанції виходив з наступного.

Правовідносини, які виникають між роботодавцем та найманим працівником, регулюються законодавством України в сфері праці та зайнятості, в тому числі Кодексом законів про працю України та Законом України від 1 березня 1991 року № 803-ХІІ «Про зайнятість населення», чинним на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 803-ХІІ), який визначає основні принципи участі підприємств, закладів та організацій в реалізації державної політики зайнятості. Також нормами цього Закону передбачені їх обов`язки та відповідальність у випадку порушення цих обов`язків.

Відповідно до частини 5 статті 20 Закону № 803-ХІІ при вивільненні працівників (у тому числі працюючих пенсіонерів та інвалідів) у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників, підприємства, установи, організації, незалежно від форми власності, повідомляють про це не пізніш як за два місяці в письмовій формі державну службу зайнятості, вказуючи підстави і строки вивільнення, найменування професій, спеціальностей, кваліфікації, розмір оплати праці, а в десятиденний строк після вивільнення - направляють списки фактично вивільнених працівників, зазначаючи в них інвалідів.

У разі неподання або порушення строків подання цих даних стягується штраф у розмірі річної заробітної плати за кожного вивільненого працівника. Ці кошти зараховуються до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття і використовуються для фінансування заходів по працевлаштуванню та соціального захисту вивільнюваних працівників.

Статтею 18 Закону № 803-ХІІ визначено, що в складі Державної служби зайнятості створена інспекція, яка здійснює контроль за виконанням законодавства про зайнятість підприємствами, закладами та організаціями, незалежно від форм власності і господарювання, фермерами та іншими роботодавцями.

Положенням про інспекцію по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 1991 року № 47, встановлено, що інспекція проводить перевірку дотримання законодавства про зайнятість населення підприємствами, закладами та організаціями, незалежно від форм власності, в тому числі відносно виконання вимог статті 20 Закону № 803-ХІІ.

Інспекція у відповідності з покладеними на неї завданнями забезпечує застосування економічних санкцій за порушення законодавства про зайнятість населення підприємствами, закладами та організаціями (підпункт «л» пункту 8 Положення про інспекцію по контролю за додержанням законодавства про зайнятість населення). Згідно зі статтею 4 Господарського кодексу України предметом його регулювання не є трудові відносини.

Частиною першою статті 238 цього Кодексу передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Під «господарською діяльністю» у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (частина перша статті 3 Господарського кодексу України).

З аналізу вищенаведених правових норм слідує, що інспекції по контролю за дотриманням законодавства про зайнятість населення не здійснюють заходи державного нагляду (контролю) в сфері здійснення підприємствами, закладами, організаціями, іншими суб`єктами господарської діяльності.

Контрольні заходи, які здійснюються інспекціями державної служби зайнятості, стосуються виключно питань дотримання підприємствами, закладами, організаціями та іншими роботодавцями вимог законодавства в сфері зайнятості населення, встановлених Законом № 803-ХІІ, тобто дотримання роботодавцями законних прав, інтересів та гарантій громадян та держави в сфері зайнятості.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосовані до публічного акціонерного товариства «Одесавтотранс» економічні санкції у вигляді штрафу за порушення вимог частини 5 статті 20 Закону № 803-ХІІ не можуть вважатися адміністративно-господарською санкцією в розумінні статті 238 Господарського кодексу України.

Крім того, відповідно до частини першої статті 241 Господарського кодексу України, адміністративно-господарський штраф, у разі порушення суб'єктом господарювання встановлених правил здійснення господарської діяльності, сплачується ним до відповідного бюджету. Натомість, застосований Інспекцією штраф у розмірі річної заробітної плати за кожного вивільненого працівника, зараховується до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, не включається до складу Державного бюджету України. Враховуючи вказане, межі строків застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачені статтею 250 ГК України не розповсюджують свою дію на штрафні (економічні) санкції застосовані Інспекцією за порушення, встановлені Законом України «Про зайнятість населення», оскільки штрафи накладені відповідачем є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій.

Вищезазначені висновки Вищого адміністративного суду України, в силу ч.5 ст.227 КАС України, є обов'язковими для судів першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи, у зв'язку із чим судом першої інстанції вірно відхилено відповідні посилання представника ПАТ «Одесавтотранс» на ст.250 ГК України в аспекті застосування до спірних правовідносин.

Крім того, суд вірно критично оцінив посилання відповідача у поданих запереченнях на дійсне направлення звіту 20.02.2008 р. з підстав його складання у цей день, оскільки згідно журналу реєстрації вхідної документації центру зайнятості (а.с. 32-33) відповідна відмітка про отримання останнім такого звіту відсутня.

Натомість, звіт ф. 4-пн, який містить вих. № 204/11 від 20.02.2008 р. (а.с. 15) сам по собі не підтверджує факт його подання до центру зайнятості саме у цей день, у зв'язку із чим не визнається як достатній, належний та незаперечний доказ. Адже, відповідно до ч. 2 ст. 86 КАСУ ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Зазначений документ мав б силу достатнього доказу тільки у взаємному зв'язку з сукупністю з іншими доказами (наприклад докази поштового відправлення, наручного вручення тощо), при умові, якби відповідачем було надано такі докази.

При цьому належність доказу означає встановлення інформації (фактичних даних), які визначають предмет доказування. Зміст фактичних даних повинен відповідати їх формі, а саме документально підтверджувати певні обставини, на які посилається сторона, тобто мати ознаку допустимості, що виключає суперечливість поєднання змісту та форми доказу. Останній критерій є обов'язковою ознакою для правової придатності доказу та його достовірності, що, в свою чергу, визначає якісну оцінку вже наявного доказу як належного та допустимого, тобто дозволяє перевірити його правдоподібність та відповідність реальній дійсності у співвідношенні з іншими засобами доказування.

Судова колегія враховує, що в судовому засіданні суду першої інстанції представник відповідача визнав виявлені в ході перевірки порушення законодавства України про зайнятість населення, відображені в акті № 12-19/14 від 18.03.2009 р..

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги Одеського міського центру зайнятості обґрунтовані, документально підтверджені, відповідають чинному законодавству, у зв'язку із чим підлягають задоволенню.

Судова колегія вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов'язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Позивач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Одесавтотранс» залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2014 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 09.02.2015 року.

Головуючий: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян

Суддя: О.І. Шляхтицький