Справа № 0870/3199/12
Суддя: Горобцова Ярослава Володимирівна
Дата ухвалення: 2015-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2015 року об 11 год. 57 хв.Справа № 0870/3199/12 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., за участю секретаря судового засідання Резніченко А.О.,

за участю представників:

від позивача - Л.О. Фісюк,

від відповідача - В.В. Бойко

розглянувши у місті Запоріжжі у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Ремонтно-будівельне управління №51»

до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області

про визнання податкового повідомлення-рішення недійсним, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Ремонтно-будівельне управління №51» (далі - позивач або ПрАТ «РБУ №51») звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (далі - відповідач або ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя ГУ Міндоходів у Запорізькій області), в якому просить суд визнати податкове повідомлення-рішення від 16.01.2012 № недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно Акту камеральної перевірки узгоджені суми податкового зобов'язання з земельного податку починаючи з 02.03.2011 по 30.05.2011, за даними податкової інспекції, сплачені з порушенням граничних строків сплати. Даний Акт перевірки не відповідає дійсності так, як за січень, лютий, квітень 2011 року ПрАТ «РБУ №51» податкове зобов'язання з земельного податку сплатило вчасно згідно з доданими платіжними дорученнями, а саме: платіжним дорученням від 25.02.2011 №8 на суму 1 520 грн. сплачено за січень 2011 року та платіжним дорученням від 28.02.2011 №9 на суму 21 грн. доплачено за січень 2011 року; платіжним дорученням від 31.03.2011 №18 на суму 1 541 грн. сплачено за лютий 2011 року; платіжним дорученням від 30.05.2011 №20 на суму 1 541 грн. сплачено за квітень 2011 року; платіжним дорученням від 15.06.2011 №25 та платіжним дорученням від 29.06.2011 №26 на суму 5 041 грн. сплачено за березень 2011 року. Прострочений платіж має місце тільки за березень 2011 року. Кошти, які підприємство перерахувало в погашення поточного податкового зобов'язання в межах встановленого законом строку податкова інспекція перерахувала на покриття спірного податкового боргу за попередні періоди, чим створила податковий борг на грошове податкове зобов'язання, яке фактично сплачено в строки встановлені Кодексом. Крім того, податкове зобов'язання, на погашення якого відповідачем були віднесені своєчасні сплати з податку на землю за січень - квітень 2012 року містить в собі періоди по погашенню яких дії відповідача визнані протиправними, але податкові повідомленні-рішення на відповідні суми не скасовані, у зв'язку з чим ПрАТ «РБУ №51» подано апеляційну скаргу.

Заперечуючи проти позовних вимог з підстав, викладених в письмових запереченнях, відповідач зазначив, що сума штрафних санкцій у розмірі 1 153,88 грн., нарахованих згідно податкового повідомлення-рішенням від 16.01.2012 № утворилась за рахунок несвоєчасної сплати позивачем грошових зобов'язань по сплаті за землю за період з березня 2011 року по травень 2011 року. Таким чином, з метою дотримання рівності бюджетних інтересів, податковий борг погашається в порядку календарної черговості його виникнення і в першу чергу, незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків, а потім вже погашається інші грошові зобов'язання, які не є податковим боргом. Відтак, внаслідок несплати позивачем попереднього боргу, всі наступні платежі зараховано в оплату попередніх платежів, що спричинило виникнення заборгованості по платежам до бюджету по деклараціям з податку на землю та застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 1 153,88 грн. Крім того, ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя ГУ Міндоходів у Запорізькій області не погоджується з вимогою позивача про визнання дій в зарахуванні грошових коштів не за призначенням платежу в платіжних дорученнях незаконними, оскільки в даному випадку відповідач діяв з дотримання правових норм Податкового Кодексу України, тому не має підстав для визнання дій податкового органу незаконними.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 07 травня 2012 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

На підставі частини третьої статті 160 КАС України в судовому засіданні 12 січня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Серія АЕ №959430 Приватне акціонерне товариство «Ремонтно-будівельне управління №51» зареєстровано 24.07.1995 за адресою: 69015, Запорізька область, місто Запоріжжя, Ленінський район, вулиця Мінська, будинок 5, ідентифікаційний код 00215781.

На підставі пп.20.1.4, п. 20.1 ст. 20, пп. 75.1.1 п. 75.1 ст. 75, п. 57.1 ст. 57 Податкового кодексу України від 02.12.2010 за №2755-VI проведено камеральну перевірку в приміщенні суб'єкта господарської діяльності ПрАТ «Ремонтно-будівельне управління №51» з питання своєчасності сплати узгодження податкових зобов'язань з земельного податку. За результатами перевірки складено Акт від 14.10.2011 №4423 (далі - Акт перевірки).

Перевіркою встановлено порушення п. 287.3 ст. 287 Податкового кодексу України від 02.12.2010 за №2755-VI: ПрАТ «Ремонтно-будівельне управління №51» протягом граничних строків несвоєчасно сплачено узгоджену суму податкового зобов'язання земельного податку.

На підставі Акту перевірки ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя ГУ Міндоходів у Запорізькій області винесено податкове повідомлення-рішення від 16.01.2012 №, яким позивачу визначено суму штрафу у розмірі 20% грошового зобов'язання, погашеного з затримкою становить 1 153,88 грн. за платежем: земельний податок з юридичних осіб.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що за січень, лютий, квітень 2011 року ПрАТ «РБУ №51» податкове зобов'язання з земельного податку сплатило вчасно.

Зміст ст. 54 Податкового кодексу України свідчить (надалі - ПК України), що у ПК Україні розрізняються поняття «податкове зобов'язання» та «грошове зобов'язання». Податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (п. 14.1.156 ст. 14 ПК України). Грошовим зобов'язанням платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності (п. 14.1.39 ст. 14 ПК України).

Отже, грошовими зобов'язаннями є: податкові зобов'язання та штрафні (фінансові) санкції. Грошове зобов'язання (у тому числі і податкове) може бути визначене: платником податків; контролюючим органом.

За загальним правилом, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою з дати подання такої декларації або уточнюючого розрахунку.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що самостійне визначення грошового зобов'язання з податку за землю у податковій декларації свідчить про узгодженість такої суми та обов'язок платника податків сплатити податок у встановлені строки.

З матеріалів справи вбачається, що не заперечується сторонами, що до контролюючого органу позивачем було подано платіжне доручення від 25.02.2011 №8 на суму 1 520 грн., яким сплачено за січень 2011 року та платіжне доручення від 28.02.2011 №9 на суму 21 грн., яким доплачено за січень 2011 року; платіжне доручення від 31.03.2011 №18 на суму 1 541 грн., яким сплачено за лютий 2011 року; платіжне доручення від 30.05.2011 №20 на суму 1 541 грн., яким сплачено за квітень 2011 року; платіжне доручення від 15.06.2011 №25 та платіжне доручення від 29.06.2011 №26 на суму 5 041 грн., яким сплачено за березень 2011 року.

Порядок внесення змін до податкової звітності встановлений статтею 50 ПК України, яким зокрема встановлено, що у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім митної декларації або обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно виявлені.

Платник податків, який до початку його перевірки контролюючим органом самостійно виявляє факт заниження податкового зобов'язання минулих податкових періодів, зобов'язаний:

а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму недоплати та штраф у розмірі трьох відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку;

б) або відобразити суму недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за податковий період, наступний за періодом, у якому виявлено факт заниження податкового зобов'язання, збільшену на суму штрафу у розмірі п'яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми грошового зобов'язання з цього податку.

З аналізу норм законів, суд приходить до висновку, що виправлення допущених помилок може бути здійснене одним із таких способів: подання уточнюючого розрахунку до податкової декларації у встановленій формі; відображення уточнених показників у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період. І в першому і в другому випадку платник податків не звільняється від обов'язку сплатити суму недоплати та штраф.

Контролюючим органом вірно встановлено, що позивачем протягом граничних строків несвоєчасно сплачено узгоджену суму податкового зобов'язання.

Відповідно до статті 36 ПК України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов'язок виникає у платника за кожним податком та збором. Податковий обов'язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов'язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Згідно пункту 38.1 статті 38 ПК України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Відповідно до пункту 54.1. статті 54 ПК України передбачено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом.

Платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом (пункт 57.1 статті 57 Податкового кодексу України).

При цьому, згідно з пп. 14.1.39. ПК України під грошовим зобов'язанням платника податків розуміється сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання.

Згідно з п. 31.1. ПК України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством.

Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.

Згідно з п. 38.1. ПК України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Відповідно до п. 9.3. ПК України зарахування загальнодержавних податків та зборів до державного і місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України.

Згідно із ч. 5 ст. 45 Бюджетного кодексу України податки і збори (обов'язкові платежі) та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Відповідно до статті 285 Податкового кодексу України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв'язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Пунктом 286.2 ст.286 ПК України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

У свою чергу пп. 287.1 ст. 287 ПК України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Згідно пп. 287.3, пп. 287.4 ст. 287 ПК України, податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця. Податкове зобов'язання з плати за землю, визначене у новій звітній податковій декларації, у тому числі за нововідведені земельні ділянки, сплачується власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Згідно з п. 126.1 ст. 126 ПК України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Водночас, згідно з пп. 14.1.152 п. 14.1 ст. 14 вказаного Кодексу погашення податкового боргу - це зменшення абсолютного значення суми такого боргу, підтверджене відповідним документом.

Статтею 87 ПК України визначено джерела погашення податкового боргу, а пунктом 87.9 цієї статті встановлено, що у разі наявності у платника податків податкового боргу органи державної податкової служби зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов'язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Крім того, суд звертає увагу, що надані позивачем платіжні доручення не підтверджують сплату податку за землю своєчасно та в повному обсязі за відповідний період, що в свою чергу призвело до порушення вимог законодавства.

З наданого податковим органом розрахунку податкового боргу судом встановлено, що кошти, сплачені ПАТ «РБУ-51» на погашення поточного зобов'язання по земельному податку у 2011 році були зараховані податковим органом в рахунок погашення попередньої заборгованості підприємства, яка виникла у 2011 році. При цьому суд зауважує, що розподіл поточних платежів проходив шляхом зарахування на погашення податкового боргу за податковим повідомленням-рішенням 2012 року, які не визнані у судовому порядку недійсними, а також зменшення недоїмки та пені, що виникли у 2011 році (платіжні доручення відповідача 2011 року), тобто вже після набрання законної сили Податковим кодексом України.

Таким чином, дії ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя щодо перерозподілу сплачених відповідачем у 2011 році поточних платежів є правомірними та узгоджуються з положеннями Податкового кодексу України.

Посилання представника відповідача на постанову Запорізького окружного адмінстративного суду від 22.03.2012 в адміністративній справі № 0870/253/12 за позовом ПАТ «РБУ-51» до ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та визнання недійсними актів перевірки суд знаходить необгрутнованими. Вказаним судовим рішенням визнано протиправними дії податкового органу щодо самостійного зарахування коштів, сплачених Приватним акціонерним товариством «Ремонтно-будівельне управління №51» протягом 2009 та 2010 років за відповідним призначенням платежу, в рахунок погашення податкового боргу за попередні періоди. В тоже же час, будь-яких відомостей щодо визнання протиправним чи скасування податкового повідомлення-рішення, на підставі якого податковим органом стягується сума заборгованості за даною позовною заявою відповідачем не надано.

З аналізу матеріалів справи та норм законів, суд приходить до висновку, що відповідачем доведений факт порушення строків сплати податкових зобов'язань по платі за землю, а тому накладення штрафу на позивача у відповідності до податкового повідомлення-рішення від 16.01.2012 № у розмірі 1 153,88 грн. відповідає вимогам законодавства.

Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд приходить до висновку, що в позовній заяві наведені обставини, які не підтверджуються достатніми доказами, що свідчить про не обґрунтованість позовних вимог.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

«На підставі» означає, що суб'єкт владних повноважень: 1) повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

В контексті вищевикладеного Суд звертає увагу на те, що одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб'єкта владних повноважень, є принцип обґрунтованості, закріплений в пункті 3 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Рішення суб'єкта владних повноважень повинно бути мотивованим.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України виявлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності слугує підставою для задоволення адміністративного позову за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача.

Суд звертає увагу на те, що дії відповідача при винесенні оскаржуваних рішень аналізуються судом на предмет їх правомірності та відповідності вимогам чинного законодавства України станом на момент вчинення цих дій та обсягу доказів та інших фактичних обставин, які існували на цей момент.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ч. 2 ст. 71 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Ремонтно-будівельне управління №51» - відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.В. Горобцова