Справа № 806/49/15
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2015-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 року Житомир справа № 806/49/15

час прийняття: 15 год. 38 хв. категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попової О. Г.,

за участі секретаря Слісарчука Б.Я.,

за участі позивача ОСОБА_1,

за участі представників відповідача Павлюк Т.О., Тарадайнік В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області про визнання незаконним наказу №118 о/с від 05.12.2014 р., поновлення на посаді, зобов'язання нарахувати та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати наказ Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області від 05.12.2014 року №118 о/с незаконним, поновити його на посаді міліціонера взводу охорони об"єктів роти міліції охорони Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області та зобов"язати Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області нарахувати та виплатити йому заробітну плату за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що спірний наказ від 05.12.2014 року №118 о/с про його звільнення є неправомірним та підлягає скасуванню, оскільки заяву про звільнення він написав не за власним бажанням, а під тиском на нього посадових осіб Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області. Зазначив, що відповідачем винесено спірний наказ до закінчення трьох місячного строку після подачі ним рапорту про звільнення, чим порушено вимоги п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві.

Представники відповідача в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в письмових запереченнях щодо позову.

Заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Наказом УМВС України в Житомирській області №196 о/с від 13.07.2012 року ОСОБА_1 прийнято на службу в органи внутрішніх справ (а.с.4).

Наказом УМВС України в Житомирській області №375 о/с від 21.11.2014 року ОСОБА_1 переведено для подальшого проходження служби до Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області.

Наказом Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області №114 о/с від 25.11.2014 року ОСОБА_1 призначено на посаду міліціонера взводу охорони об"єктів роти міліції охорони.

Судом встановлено, що 06.12.2014 року на ім"я начальника Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області позивачем було подано рапорт про звільнення з ОВС за власним бажанням в зв"язку з сімейними обставинами та низьким матеріальним забезпеченням - з 06.12.2014 року (а.с.29).

Наказом Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області від 06.12.2014 року №118 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів МВС України у запас Збройних Сил за п. 63 "ж" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української PCP №114 від 29.07.1991 року (за власним бажанням) (а.с.27-28).

В судовому засіданні позивач пояснив, що бажання звільнятись зі служби у нього не було, заяву про звільнення він був змушений написати під тиском посадових осіб Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

В судове засідання викликались та були допитані в якості свідків посадові особи Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області, а саме:

- старший інспектор з особливих доручень внутрішніх розслідувань відділу кадрового забезпечення УДСО при УМВС України в Житомирській області ОСОБА_4;

- старший інспектор відділу кадрового забезпечення УДСО при УМВС України в Житомирській області ОСОБА_5;

- командир роти міліції охорони УДСО при УМВС України в Житомирській області ОСОБА_6.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що згідно графіку ОСОБА_1 повинен був заступити на службу 06.12.2014 року. Близько 9 години зателефонував командир взводу щодо відсутності позивача на службі. Було прийнято рішення зателефонувати до ОСОБА_1, що і було зроблено ОСОБА_8, ОСОБА_7 та черговим частини. На телефонні дзвінки позивач не відповідав і тому свідок разом з ОСОБА_8 і ОСОБА_7 їздили до нього додому, Сусіди повідомили, що в домі нікого немає. В зв"язку із невиходом на службу сержанта міліції ОСОБА_1, відкликали з вихідного дня старшину міліції ОСОБА_9 Позивач прийшов на службу об 11 годині і пояснив свій прогул сімейними обставинами. Пізніше у відділі кадрів ОСОБА_1 розказав, що ночував у товариша у іншому місті, всю ніч гуляв і тому не зміг вийти на службу. Повідомив, що ОСОБА_1 05.12.2014 року був присутній на навчанні де додатково доводився до відома графік виходу на службу. Свідок не був присутній під час написання рапорту на звільнення ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 не з"явився на службі 06.12.2014 року про що він повідомив командира взводу. До позивача багато разів телефонувати, але він не піднімав слухавку, а потім відключив телефон. Також, їздили до нього додому. ОСОБА_1 з"явився на службі об 11 годині із запахом алкоголю. Під час написання рапорту свідок присутній не був.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що 6 грудня 2014 року у зв"язку із невиходом на службу ОСОБА_1 його шукав весь командний склад роти, а саме: дзвонили на телефон, їздили за місцем проживання. Так як позивача знайти не змогли, його на службі замінили іншою людиною. Близько 11 години ОСОБА_6 привів до нього в кабінет ОСОБА_1 та наказав відібрати детальне пояснення щодо неявки на роботу. Пояснював неявку сімейними обставинами, але з розмови столо зрозуміло, що обманює. Запропонував чесно зізнатися. ОСОБА_1 пояснив, що всю ніч гуляв з товаришем і залишився у нього ночувати у смт.Черняхові, а тому не зміг прибути на службу на 8 годину ранку, про що написав пояснення. З такими поясненнями пішов до заступника начальника управління ОСОБА_10 та віддав їх йому. Начальник управління прийняв рішення про необхідність звільнити позивача у зв"язку з прогулом та нетверезим виглядом. ОСОБА_1 попросився щоб його не звільняли по статті, а написав рапорт про звільнення за власним бажанням. Керівництво вирішило не псували хлопцю трудову книжку і дозволило звільнити за власним бажанням. Рапорт на звільнення ОСОБА_1 писав самостійно без будь-якого тиску.

Встановлено, що згідно журналу ведення розкладів чергування на постах, об'єктах охорони Державної служби позивач 06.12.2014 мав вийти на чергування охорони об'єкту. Проте, ОСОБА_1 так і не з'явився на чергуванні та повідомлень про неявку або запізнення також від позивача у будь-якій формі не надходило.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_1, відібраних старшим інспектором з особливих доручень внутрішніх розслідувань відділу кадрового забезпечення УДСО при УМВС України в Житомирській області ОСОБА_4 позивач зазначив наступне: "Я по факту 05.12.2014 року ближче 13:00 поїхав до свого знайомого в смт. Черняхів ОСОБА_4 з метою налагодження оргтехніки. Після ремонтних робіт оргтехніки ми з ОСОБА_4 почали розпивати спиртні напої, я вжив близько 0,5 л. після чого вирішив залишитись на ніч вдома у нього в смт. Черняхів. Наступного дня 06.12.2014 року не вийшов на зміну чергування у зв"язку з тим, що почувався погано після зустрічі з товаришем після вжиття спиртних напоїв. В порядок зміг себе привести близько 11:00 06.12.2014 року, після чого відразу виїхав до міста Житомира та прибув до УДСО для дачі пояснень". Зазначив, що свою провину визнає повністю та додати більше нічого не може (а.с.19).

06.12.2014 року на ім"я начальника Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області позивачем було подано рапорт про звільнення з ОВС за власним бажанням в зв"язку з сімейними обставинами та низьким матеріальним забезпеченням - з 06.12.2014 року (а.с.29).

Відповідно до поданого рапорту, посадовими особами відповідача проведено атестування ОСОБА_1 та складено атестаційний лист, зі змістом якого позивач ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис із зазначенням дати ознайомлення а саме: 06.12.2014 року (а.с.30).

06.12.2014 року ОСОБА_1 було вручено витяг з наказу та трудову книжку, про що він здійснив письмовий запис до особової справи вказавши, що претензій щодо звільнення з ОВС не має. Після звільнення з ОВС ОСОБА_1 до УДСО при УМВС України щодо відкликання свого рапорту про звільнення не звертався.

Представник відповідача Тарадайник В.М. пояснив, що він працює начальником відділу кадрового забезпечення УДСО і позивач у нього в кабінеті 06.12.2014 року знайомився з атестаційним листом, де зазначено мотиви звільнення зі служби, отримував трудову книжку. При цьому нічого не казав про будь-який тиск на нього щодо написання рапорту з боку працівників служби.

В судовому засідання позивач пояснив, що він не скаржився на дії посадових осіб УДСО в Житомирській області, не писав заяв до вищестоящих органів щодо тиску при написанні рапорту про звільнення за власним бажанням.

Отже, факт тиску посадових осіб відповідача на позивача з метою примусити його подати заяву про звільнення за власним бажанням не підтверджено належними доказами та не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи по суті.

Щодо зазначеного позивачем про звільнення відповідачем його з роботи до закінчення трьох місячного строку після подачі ним рапорту про звільнення, то суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів Української PCP №114 від 29.07.1991 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Так, підпунктом "ж" пункту 63 Положення зазначено, що звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Пунктом 68 вказаного Положення встановлено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше, як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов'язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов'язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Проте у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Таким чином, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 24 червня 2014 року за позовом ОСОБА_12 (а.с.24-28).

Як встановлено вище, позивач подав рапорт звільнити його за власним бажанням та зазначив бажану для нього дату звільнення, а саме: з 06.12.2014 року (а.с.29).

Щодо зазначеного позивачем, що рапорт про звільнення зі служби ним було подано 06.12.2014 року, а витяг зі спірного наказу УДСО при УМВС України в Житомирській області від 05.12.2014 року, то суд зазначає наступне.

В судовому засіданні представник відповідача Тарадайнік В.М., який є начальником відділу кадрового забезпечення УДСО при УМВС України в Житомирській області визнав, що в зазначеному вище витягу зі спірного наказу ним помилково було зазначено дату 05.12.2014 року, замість 06.12.2014 року. Крім того, судом при огляді оригіналу наказу №118 о/с встановлено, що дата його винесення 06.12.2014 року.

Таким чином, звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ було проведено відповідно до вимог законодавства

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Щодо вимог позивача про поновлення його на посаді міліціонера взводу охорони об"єктів роти міліції охорони Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області та зобов"язати Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області нарахувати та виплатити йому заробітну плату за час вимушеного прогулу, то вони є похідними від вимоги про скасування наказу від 05.12.2014 року №118 о/с про звільнення з посади міліціонера взводу охорони об"єктів роти міліції охорони Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області, а тому не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що оскаржуваний наказ від 05.12.2014 року №118 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади міліціонера взводу охорони об"єктів роти міліції охорони Управління державної служби охорони при УМВС України в Житомирській області прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак є правомірним. Отже, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд,-

постановив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.Г. Попова

Повний текст постанови виготовлено: 06 лютого 2015 р.