Справа № 826/11420/14
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

29 січня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дешко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними так скасування рішень відповідача, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 жовтня 2014 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, податковим органом проведено перевірку позивача, за результатами якої 29.04.2014 року складено акт № 3747/26-51-22-01/32912720 про результати планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період із 01.01.2011 року по 31.12.2013 року, валютного та іншого законодавства за період із 01.01.2011 року по 31.12.2013 року (далі - акт перевірки), відповідно до висновків якого, позивачем: занижено податок на прибуток у загальному розмірі 184531,00 грн., чим порушено пп. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», п. 13 підрозділу 4 розділу ХХ Перехідні положення Податкового кодексу України (далі - ПК України); занижено податок на додатну вартість (далі - ПДВ) у загальному розмірі 487946,00 грн., чим порушено п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 198.6 ст. 198 ПК України; несвоєчасно подано податкові декларації з податку на прибуток, чим порушено абз. 3 п. 120.1 ст. 120 ПК України; неподання, подання із порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених на користь платника податків, суми утриманих з них податку) тягнуть за собою накладання штрафу у розмірі 510,00 грн.; занижено суму податкового зобов'язання з екологічного податку за розміщення відходів у загальному розмірі 385408,98 грн., чим порушено пп. 242.1.3 п. 242.1 ст. 242, п. 249.6 ст. 249 ПК України; неподання податкової звітності з екологічного податку за розміщення відходів за період І- IV квартали 2011 року, І-IV квартали 2012 року, І квартал 2013 року, чим порушено п. 250.2 ст. 250 ПК України; занижено суму податкового зобов'язання зі збору за спеціальне використання води чим порушено п. 323.1 ст. 323, п. 324.1 ст. 324, п. 326.2 ст. 326, п. 328.4 ст. 328 ПК України; неподання податкових декларацій зі збору за спеціальне використання води, чим порушено п.п. 328.2, 328.3 ст. 328 ПК України.

Заперечення на акт перевірки залишено без розгляду.

На підставі акту перевірки, 16 травня 2014 року відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення: №№ , , , , , , , , .

За результатами адміністративного (досудового) оскарження: податкові повідомлення-рішення від 16.05.2014 року № скасовано в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у розмірі 6800,00 грн.; № скасовано в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у розмірі 8500,00 грн.; № скасовано в частині 850,00 грн.; № скасовано в частині 1020,00 грн.

Залишено без змін податкові повідомлення-рішення від 16.05.2014 року: №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 451446,00 грн.; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 115438,00 грн.; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «збір на спеціальне використання води» у розмірі 32879,88 грн.; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «надходження від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах» у розмірі 375868,98 грн. При цьому, збільшено суму основного платежу на 861,07 грн., а також суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) на 215,27 грн.

У зв'язку з викладеним, та враховуючи скасування в частині відповідних податкових повідомлень-рішень від 16.05.2014 року, 30.07.2014 року відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № , яким позивачу нараховано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у розмірі 2720,00 грн. за платежем «збір за спеціальне використання води»;

- № , яким позивачу нараховано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у розмірі 1360,00 грн. за платежем «надходження від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах»;

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «надходження від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах» у розмірі 861,07 грн. за основним платежем та у розмірі 215,27 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- № , яким позивачу нараховано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у розмірі 6120,00 грн. за платежем «податок на прибуток».

Не погоджуючись із вказаними рішеннями податкового органу, позивач звернувся із адміністративним позовом до суду, в якому просив визнати нечинними та скасувати вказані вище податкові повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що податковий орган вийшов за рамки правового поля при визначенні штрафних санкцій, неправомірно зобов'язав позивача сплачувати збір за спеціальне використання води, сплачувати податок за розміщення відходів, оскільки такі обов'язки за позивачем не рахуються. Крім того, в судовому рішенні зазначено, що сума штрафних санкцій розрахована не у відповідності до п. 123.1 ст. 123 та п. 7 ПК України, оскільки штрафні санкції за порушення податкового законодавства за період з 1 січня по 30.06.2011 року застосовуються у розмірі не більше 1 гривні за кожне порушення.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, згідно з пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок. Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Щодо оскарження податкового повідомлення-рішення № , колегія суддів зазначає наступне.

У ході розгляду справи судом з'ясовано, що в акті перевірки відсутні роз'яснення сум відхилень задекларованих та встановлених у ході перевірки сум податкових зобов'язань, а саме відсутня конкретизація, по якому контрагенту відбулося те чи інше заниження або завищення, та по якому кореспондуючому рахунку у бухгалтерському обліку позивача.

Відповідачем не надано будь-яких обґрунтувань та підтвердження суми завищення податкового зобов'язання позивачем.

Крім того, в акті перевірки не зазначено, що позивачем здійснюються нарахування та оплата ПДВ за житлово-комунальні послуги, надані населенню по даті складання або виписки рахунків, квитанцій, що підтверджують факт надання послуг. Поряд з цим, позивачем завищуються податкові зобов'язання з ПДВ, оскільки не здійснюються нарахування і оплата ПДВ за касовим методом, як передбачено п. 187.10 ст. 187 ПК України.

При наявних фактичних завищеннях нарахування та оплати ПДВ у позивача не може виникнути заниження нарахування та сплати такого податку.

Висновки, які містяться в акті перевірки щодо ПДВ, є помилковими.

Відповідачем до оскаржуваного рішення № не додано розрахунок податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій, що є порушенням п. 58.1 ст. 58 ПК України.

В акті перевірки зазначено, що правочини, укладені між позивачем та ПП «Рем фарба», є фіктивними виходячи з акту від 23.12.2013 року № 655/3 про відсутність підприємства за податковою адресою. Однак, господарські відносини позивача та ПП «Рем фарба» існували у квітні 2011 року, квітні 2012 року та квітні 2013 року, тобто до дати складання вказаного акту.

На підставі укладених між позивачем та ПП «Рем фарба» договорами вказане підприємство постачало позивачу фарбу та інші матеріали згідно з видатковими накладними для благоустрою прибудинкових територій, які обслуговує позивач. Підтвердженням чинності вказаних правочинів, відповідно до пп. 1.2 п. 1, пп. 2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, є рахунки-фактури, видаткові накладні, податкові накладні, акти видачі та списання товарно-матеріальних цінностей.

Податкова накладна від 05.04.2013 року № 19 зареєстрована ПП «Рем фарба» у Єдиному реєстрі податкових накладних. Факт отримання позивачем товарів підтверджується відповідними видатковими накладними.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правочини, укладені між позивачем та ПП «Рем фарба», не визнавалися судом недійсними, а отже, є чинними.

Згідно з пп. 20.1.30 п. 20.1. ст. 20 ПК України, контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними, однак, відповідач таким правом не скористався.

У зв'язку з безпідставним нарахуванням відповідачем зобов'язання зі сплати ПДВ, також безпідставним є нарахування зобов'язання за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Крім того, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що сума штрафних санкцій розрахована не у відповідності до вимог Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 123.1 ст. 123, п. 7 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення ПК України, у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених пп. 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 п. 54.3 ст. 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Штрафні санкції за порушення податкового законодавства за період з 1 січня по 30 червня 2011 року застосовуються у розмірі не більше 1 гривні за кожне порушення.

Щодо оскарження податкового повідомлення-рішення № , колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 13 підрозділу 4 розділу XX Перехідні положення ПК України, тимчасово до 01.01.2014 року датою збільшення доходів підприємств житлово-комунального господарства від надання житлово-комунальних послуг є дата надходження коштів від споживача на банківський рахунок або в касу платника податку, крім випадків, якщо таке надходження відбувається у рахунок погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги, надані до дати набрання чинності розділом III цього Кодексу.

Відповідно до оборотно-сальдових відомостей по рахунках 361, 364 по кредиту, крім надходжень коштів, також відображаються нараховані пільги та субсидії за житлово-комунальні послуги, що надаються позивачем населенню. Нарахування таких пільг та субсидій підтверджено шляхом надання оборотно-сальдової відомості по рахунку 365, 48. Також по кредиту 364 відображається оплата заборгованості, що утворилася станом на 01 квітня 2011 року.

Нараховані пільги та субсидії, оплата заборгованості не повинні відноситься до доходів підприємства та не підлягають оподаткуванню податком на прибуток.

Однак, відповідачем викладене не враховано, у зв'язку з чим в акті перевірки зазначено про недостовірну суму дебіторської заборгованості станом на 01.04.2011 року.

У ході перевірки відповідачем також не враховано операції з корегування платежів на підставі бухгалтерських довідок, які помилково відповідачем враховані як оплата у перевіряємому періоді.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що висновки щодо заниження та завищення позивачем доходу від операційної діяльності є помилковими.

Відповідачем до оскаржуваного рішення № не додано розрахунок податкового зобов'язання та штрафних (фінансових) санкцій, що є порушенням п. 58.1 ст. 58 ПК України.

У зв'язку з безпідставним нарахуванням зобов'язання зі сплати податку на прибуток, безпідставним також є нарахування зобов'язання за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Щодо оскарження податкового повідомлення-рішення №, колегія суддів зазначає наступне.

В акті перевірки міститься інформація про те, що договори на поставку води з фізичними та юридичними особами позивач не укладав, а тому зобов'язаний сплачувати збір за спеціальне використання води.

Однак, відповідачем не враховано, що позивач, як виконавець житлово-комунальних послуг, укладає з кожним власником квартири та нежитлового приміщення договори про надання житлово-комунальних послуг. Такий обов'язок позивача, як виконавця житлово-комунальних послуг, визначено п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, централізоване водовідведення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у відведенні стічних вод, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових централізованих систем водовідведення.

Централізоване постачання холодної та гарячої води - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у холодній та гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем холодного та гарячого водопостачання.

З метою надання мешканцям квартир та власникам нежилих приміщень у житлових будинках послуг з централізованого постачання холодної води, 16.02.2005 року позивач уклав договір із публічним акціонерним товариством «АК Київ водоканал» № 05479/5-02 на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі.

Згідно з п. 323.2. ст. 323, пп. 324.4.1, пп. 324.4.3 п. 324.4 ст. 324 ПК України, не є платниками збору водокористувачі, які використовують воду виключно для задоволення питних і санітарно-гігієнічних потреб населення (сукупності людей, які знаходяться на даній території в той чи інший період часу, незалежно від характеру та тривалості проживання, в межах їх житлового фонду та присадибних ділянок), у тому числі для задоволення виключно власних питних і санітарно-гігієнічних потреб юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та платників єдиного податку.

Збір не справляється: за воду, що використовується для задоволення питних і санітарно-гігієнічних потреб населення (сукупності людей, які знаходяться на даній території в той чи інший період часу, незалежно від характеру та тривалості проживання, в межах їх житлового фонду та присадибних ділянок), у тому числі для задоволення виключно власних питних і санітарно-гігієнічних потреб юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та платників єдиного податку; за воду, що використовується для потреб зовнішнього благоустрою територій міст та інших населених пунктів;

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Водного кодексу України, спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів.

Позивач не здійснює забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, тобто не є спеціальним водокористувачем.

В акті перевірки зазначено, що позивач постачав воду до продуктових магазинів, стоматологічних клінік, медичних центрів. Стосовно викладеного у ході судового розгляду справи представники позивача пояснили, що позивач уклав договори про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення. Використання води відбувалося самими продуктовими магазинами, стоматологічними клініками, медичними центрами у кількості, визначеній засобами обліку води, які встановлені на цих об'єктах.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач не є платником збору за спеціальне водокористування та не повинен його оплачувати.

У зв'язку з безпідставним нарахуванням зобов'язання зі сплати збору за спеціальне використання води, безпідставним також є нарахування зобов'язання за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Щодо оскарження податкового повідомлення-рішення №, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відходи», збирання відходів - діяльність, пов'язана з вилученням, накопиченням і розміщенням відходів у спеціально відведених місцях чи об'єктах, включаючи сортування відходів з метою подальшої утилізації чи видалення. Розміщення відходів - зберігання та захоронення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи об'єктах.

Відведені місця чи об'єкти - місця чи об'єкти (місця розміщення відходів, сховища, полігони, комплекси, споруди, ділянки надр тощо), на використання яких отримано дозвіл на здійснення операцій у сфері поводження з відходами.

Об'єктом для нарахування екологічного податку є розміщення відходів, яке складається з двох обов'язкових складових, а саме: розміщення та захоронення.

Як зазначено в узагальнюючій податковій консультації, затвердженій наказом Державної податкової служби України від 16.12.2011 року № 258, місця для тимчасового зберігання відходів, наприклад для тимчасового зберігання відходів перед передачею на знешкодження або утилізацію спеціалізованим організаціям, не є місцями їх остаточного видалення та не відносяться до спеціально відведених місць чи об'єктів.

Судова колегія наголошує, що місця, де позивач тимчасово зберігав відпрацьовані люмінесцентні лампи, не відносяться до місць їх постійного зберігання (кінцевого видалення) та не відносяться до спеціально відведених місць чи об'єктів.

26.04.2013 року позивач уклав із ТОВ «Демікон» договір на послуги по прийому відпрацьованих люмінесцентних ламп № 149.

Підсумовуючи викладене, позивач не є платником екологічного податку за розміщення відходів.

Згідно з пп. 242.1.3 п. 242.1 ст. 242, п. 249.1 ст. 249, п. 250.1 ст. 250 ПК України, об'єктом та базою оподаткування є: обсяги та види (класи) розміщених відходів, крім обсягів та видів (класів) відходів як вторинної сировини, що розміщуються на власних територіях (об'єктах) суб'єктів господарювання.

Суми податку обчислюються за податковий (звітний) квартал платниками податку (крім тих, які визначені п. 240.2 цього Кодексу), податковими агентами (які визначені пп. 241.2.1 п. 241.2 ст. 241 цього Кодексу). Податкові агенти, які визначені пп. 241.2.2 п. 241.2 ст. 241 цього Кодексу, обчислюють суми податку на дату подання митної декларації для митного оформлення.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному кварталу.

При розрахунку суми зобов'язання, відповідач розраховував суму надходжень від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах у наростаючому порядку, додаючи зобов'язання І кварталу 2011 року до зобов'язань, у наступних звітних кварталах.

У зв'язку з безпідставним нарахуванням зобов'язання з надходження від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах, безпідставним також є нарахування зобов'язання за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Щодо оскарження податкового повідомлення-рішення №, колегія суддів зазначає, що у зв'язку з відсутністю обов'язку позивача сплачувати збір за спеціальне використання води, відсутній його обов'язок подавати відповідні звіти з цього збору.

Щодо оскарження податкового повідомлення-рішення №, колегія суддів зазначає, що у зв'язку з відсутністю обов'язку позивача сплачувати податок за розміщення відходів, відсутній його обов'язок подавати відповідні звіти з цього податку.

Щодо оскарження податкового повідомлення-рішення №, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 120.1 ст. 120 ПК України, неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов'язаними нараховувати та сплачувати податки, збори податкових декларацій (розрахунків), - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Із суми грошового зобов'язання, зазначеної в оскаржуваному рішенні № , вбачається, що при її розрахунку штрафні санкції відповідачем застосовано у подвійному розмірі та не враховано того факту, що до позивача протягом року не застосовувалися штрафи за неподання або несвоєчасне подання податкової звітності.

Щодо оскарження податкового повідомлення-рішення №, колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи безпідставність прийняття оскаржуваного рішення № , безпідставним також є прийняття оскаржуваного рішення № .

Таким чином, виходячи із системного тлумачення вище викладених норм у контексті з'ясованих обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позов ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» до державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішень відповідача є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Отже, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у м. Києві - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 жовтня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.