Справа № 820/17513/14
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

22 січня 2015 р. № 820/17513/14

Харківський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Панова М.М.,

суддів - Волошина Д.А,

Горшкової О.О.

за участю:

секретаря судового засідання - Каряки С.Г.,

позивач - ОСОБА_2,

перекладач - ОСОБА_8,

перекладач - ОСОБА_4,

представників сторін:

позивача - ОСОБА_5,

відповідача - Кезля М.Д.,

третьої особи - Кезля М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Харкові адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2
до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи: Головного управління Державної міграційної служби в України в Харківській області
проскасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи: Головного управління Державної міграційної служби в України в Харківській області, в якому просить суд: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 29.09.2014 року № 483-14; зобов"язати Державну міграційну службу в України переглянути рішення про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення Державної міграційної служби України від 29.09.2014 року № 483-14 прийняте відповідачем необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мали значення для його прийняття, а тому має бути скасованим з необхідністю повторного перегляду заяви ОСОБА_2 щодо визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача Державної міграційної служби України та третьої особи Головного управління Державної міграційної служби в України в Харківській області у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в повному обсязі. В обгрунтування заперечень зазначив, що відповідач при прийнятті спірного рішення діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб що передбачені Конституцією та законами України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, вислухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення проти позову, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином Сирійської Арабської Республіки.

Заявник приїхав до України 18.02.2013 на запрошення дружини свого брата (гостьова віза) . Віза була здійснена до 20.03.2013 року, та строк свого перебування в України продовжував 1-й раз до 20.06.2013 року, 2-й до 18.07.2013 року у зв'язку з тим що він супроводжував свою хвору дружину, яка лікувалася в України.

18.07.2013 року громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою яка, потребує додаткового захисту (а.с. 42-43).

Третьою особою було складено висновок про відмову у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 (а.с. 140-146).

14.10.2014р. позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби в України в Харківській області (а.с. 148) в про те, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої ст. 1 цього Закону відсутні, на підставі Рішення Державної міграційної служби України від 29.09.201 р. за № 483-14 (а.с. 147) позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Ч. 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлює, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно ч.ч. 11, 12 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Ч. 3 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлює, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п. 6.1 та 6.2 Розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 р. за № 1146/19884: 6.1. У разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

6.2. Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від органу

міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби

безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3 та від 16 березня 2012 року № 3 залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обгрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649,інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_2 у своїх поясненнях зазначив, що на даний момент існує загроза його життю та членам його родини в країні походження Сирії через війну, викрадення людей з подальшими вимогами викупу, погрози та вимагання грошей. Вказані обставини щодо країни походження позивача підтверджуються Рекомендаціями з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, доповіддю ОСОБА_9 по Сирії від 21.01.2014р. (інтернет ресурси), доповіддю незалежної міжнародної комісії з розслідування подій в Сірійській Арабській республіці Ради з прав людини від 12.02.2014р., повідомленням Управління Верховного комісара ООН з прав людини щодо досягнення конфліктом у Сирії неймовірного рівня від 19.06.2014р., доповідями Генерального секретаря Ради Безпеки ООН від 23.07.2014р. та 24.09.2014р., резолюцією Ради безпеки ООН 2139 (2014) від 22.02.2014р. (а.с. 168-211).

Як з"ясувалося у судовому засіданні, дружина позивача у 2013 році отримала в Україні статус особи, яка потребує додаткового захисту. Позивач має четверо дітей, які разом із його дружиною на даний час перебувають в Україні. Вказані факти представником відповідача не заперечувались.

Вищезазначені обставини не були враховані відповідачем при прийнятті спірного рішення, та ним не було надано відповідну оцінку, що свідчить про його необґрунтованість та не врахування усіх обставин, що мали значення для його прийняття, оскільки відповідачем в порушення ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та п.п. 6.1, 6.2 Розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 р. за № 1146/19884 після надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби не вимагалось подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, не отримувалась додаткова інформація, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; відсутнє звернення з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів. Вказане підтверджується наявністю в особовій справі після письмового висновку Головного управління Державної міграційної служби в України в Харківській області про відмову у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 146) одразу рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 147), за відсутності наявності документів, які б свідчили про виконання Державною міграційною службою України вищезазначених норм.

Отже, на підставі вищезазначених норм законодавства, встановлених судом обставин справи та наданих сторонами доказів на підтвердження своєї позиції, суд приходить до висновку, що прийняте рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає міжнародним принципам, оскільки позивач достатньо обґрунтував свою заяву, повідомив всі фактичні обставини, проте, відповідач не прийняв їх до уваги та не перевірив, тому, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Державної міграційної служби в України від 29.09.2014 року № 483-14.

Також, враховуючи, що відповідачем не доведено правомірність своїх дій, а рішення суду впливає на права, свободи та інтереси ОСОБА_2 діючим законодавством передбачена виключна компетенція відповідачем у прийнятті зазначеного рішення, тому, з метою повного захисту прав позивача, колегія суддів вважає за необхідне зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 11, 71, 94, 159, 160- 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи: Головного управління Державної міграційної служби в України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати рішення Державної міграційної служби в України від 29.09.2014 року № 483-14.

Зобов"язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня його проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАСУ, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 27 січня 2015 року.

Головуючий Суддя Панов М.М.

Судді Волошин Д.А.

Горшкова О.О.