Справа № 2а-931/11
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" січня 2015 р. м. Київ К/800/53102/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :
Пасічник С.С.,
Винокурова К.С.,
Кочана В.М.,

за участю секретаря Лавренюка В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача (Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України) Барда С.Ю., прокурора Шекшеєвої В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора Військової прокуратури Західного регіону України на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 серпня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Мукачева Закарпатської області, Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України про визнання дій неправомірними та зобов`язання виплатити грошову компенсацію для отримання житлового приміщення,

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Мукачева Закарпатської області, Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України про визнання неправомірною бездіяльності відповідачів у затягуванні строку в наданні грошової компенсації за належне позивачу та членам його сім`ї для отримання жилого приміщення; стягнення з Головного квартирноексплуатаційного управління Збройних Сил України на користь позивача грошової компенсації для отримання жилого приміщення в розмірі 73320 доларів США по курсу НБУ на момент виплати.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 серпня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року, позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, прокурор Військової прокуратури Західного регіону України звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив рішення судів скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Позивач в письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які він просив залишити без змін, - обґрунтованими та законними.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером Міністерства оборони України, оскільки наказом начальника Генерального штабу ЗС України від 14.10.2010р. за №766 звільнений з військової служби в запас за віком.

З 1989 року позивач перебував на квартирному обліку в Закарпатському обласному військовому комісаріаті Ужгородського гарнізону для першочергового отримання житлового приміщення й в період проходження військової служби власним (або службовим) житлом Міністерством оборони України не забезпечувався.

Незважаючи на його письмові звернення від 03.12.2010р. до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Мукачева та Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, останні не вчинили дій на реалізацію права позивача, визначеного ч.9 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», щодо виплати грошової компенсації за належне йому та членам його сім`ї для отримання жиле приміщення.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку про наявність у позивача та членів його сім`ї права на одержання грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення й порушення такого їх права відповідачами.

Проте, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, здійснивши касаційний перегляд справи, вказує на таке.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначаються Кабінетом Міністрів України.

За змістом частини 9 цієї ж статті військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006р. №1081 затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі - Порядок), згідно з п.22 якого облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов (далі - облік), ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах.

Відповідно до пункту 29 вказаного Порядку військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла.

Згідно з пунктами 31 та 32 Порядку житлові приміщення надаються тільки військовослужбовцям, які перебувають на обліку, крім випадків, передбачених законодавством; військовослужбовцям житло надається згідно з чергою; черговість надання житла визначається за часом зарахування на облік (включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень).

Отже, чинним законодавством передбачено право військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членів їх сімей на отримання за їх бажанням жилого приміщення для постійного проживання або грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а також право на залишення на квартирному обліку військовослужбовців, які перебували на такому обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі, з позачерговим одержанням житла; при цьому, право на, зокрема, одержання грошової компенсації у військовослужбовця виникатиме тоді, коли підійде його черга на отримання житла.

Проте, суди попередніх інстанцій, приймаючи рішення у даній справі, не встановлювали та не досліджували питання надходження черги позивача на одержання жилого приміщення для постійного проживання або грошової компенсації за нього; крім того, матеріали справи не містять документів, за яких суди дійшли висновку про перебування позивача на квартирному обліку з правом першочергового отримання житла.

Також суди, вказавши в рішеннях, що позивач перебував на квартирному обліку в Закарпатському обласному військовому комісаріаті Ужгородського гарнізону, не надали оцінки тій обставині, що останній, звертаючись до суду з позовом у даній справі відповідачем визначив Квартирно-експлуатаційний відділ м.Мукачева Закарпатської області.

Водночас, в касаційній скарзі Військова прокуратура Західного регіону України зазначила, що ОСОБА_1 та члени його сім`ї перебувають в загальній черзі у списку осіб, що потребують поліпшення житлових умов, по Ужгородському гарнізону й рахуються під номером 3.

Одночасно, судова колегія вважає за необхідне зазначити й таке.

Відповідно до ч.1 ст.22 Бюджетного кодексу для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів; за обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Так, виконавці Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" незалежно від викладеного вище поділу, діють в межах наданих їм повноважень щодо розпорядження певним обсягом виділених бюджетних коштів на реалізацію програм по забезпеченню військовослужбовців та членів їх сімей житлом.

Зокрема, за нормами статті 23 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи.

Проте, судами попередніх інстанцій питання щодо того, хто саме є розпорядником державних коштів, спрямованих на виконання норм Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а отже й щодо того, з кого саме такі кошти підлягають стягненню у даній справі, не досліджувалось.

Крім того, стягуючи з Головного квартирноексплуатаційного управління Збройних Сил України на користь позивача грошової компенсації для отримання жилого приміщення в розмірі 73320 доларів США по курсу НБУ на момент виплати, суди не врахували приписи ст.99 Конституції України, відповідно до якої грошовою одиницею України є гривня, та ч.1 ст.192 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня, а також не навели в мотивувальній частині рішень розрахунків з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Також суди попередніх інстанцій, зазначивши в мотивувальних частинах рішень про зобов`язання відповідачів надати позивачу грошову компенсацію на чотирьох членів сім`ї із розрахунку санітарної норми по 21 квадратному метру загальної площі на кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю, що становить 94 квадратних метра, виходячи з вартості одного квадратного метра жилого приміщення на первинному ринку в м.Ужгороді в розмірі 780 доларів США (згідно з довідкою Закарпатської торгово-промислової палати від 16.11.2010р. за №15.03-12/513), не навели жодних правових обґрунтувань як методики такого розрахунку площі жилого приміщення, так і підстав визначення саме у такий спосіб вартості одного її квадратного метра.

Відповідно ж до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 163 КАС України у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

Згідно з частиною 1 статті 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Мотивувальна частина кожного рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права і у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права й обов`язки сторін у спірних правовідносинах, на відповідні статті КАС України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд встановив обставини справи, права й обов`язки сторін; в мотивувальній частині рішення можуть також використовуватися посилання на рішення Конституційного Суду України, відповідні рішення Верховного Суду України (стаття 244-2 КАС України), а також посилання на рішення Європейського суду з прав людини; проте саме лише посилання в мотивувальній частині на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається сторона при обґрунтуванні своїх вимог, не може вважатися належною юридичною кваліфікацією (п.9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. №7 «Про судове рішення в адміністративній справі»).

Також в пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15.11.2007р. Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (див. рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994р.). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» від 13.05.1980р.). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (cf. «Дюлоранс проти Франції», п.34553/97, п.33, від 21.03.2000р.; «Донадзе проти Грузії», n 74644/01, пп.32 et 35, від 07.03.2006р.).

За правилами частини 2 статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на те, що допущені судами першої та апеляційної інстанцій порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід дослідити вищевказані обставини і прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу прокурора Військової прокуратури Західного регіону України задовольнити частково.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 серпня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Винокуров К.С.

Кочан В.М.