Справа № 826/14656/14
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Борисюк Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 лютого 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді суддів при секретарі за участю: позивача представника позивача представника відповідача представника третьої особиБорисюк Л.П., Петрика І.Й., Собківа Я.М. Чайка О.С. ОСОБА_5 ОСОБА_6 Ніколайчук Н.М. ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві та ОСОБА_9 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_9 про визнання протиправними дій, скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_9 в якому просила:

- визнати протиправними дії Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві по реєстрації права власності ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1 в м. Києві;

- скасувати рішення (індексний № 7090876 від 23.10.2013) Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 в м. Києві за ОСОБА_9, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві по реєстрації права власності ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1 в м. Києві.

Скасовано рішення (індексний № 7090876 від 23.10.2013) Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 в м. Києві за ОСОБА_9, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00.

Відповідач та третя особа, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, звернулися з апеляційними скаргами, в яких зазначають, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим просять скасувати постанову суду та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 липня 2003 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 було укладено договір довічного утримання, за умовами якого, ОСОБА_10 передав ОСОБА_9 у власність квартиру, а ОСОБА_9 взяла на себе зобов'язання по довічному утриманню ОСОБА_10 (надання йому комплексу медичних послуг, допомогу по веденню господарства, підтримку належного стану квартири та сплата матеріального забезпечення в розмірі 738 грн. з урахуванням індексації та інфляції).

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 28 лютого 2007 року затверджено мирову угоду у справі за позовом прокурора Подільського району м. Києва в інтересах ОСОБА_10 до ОСОБА_9, третя особа: Київське міське управління юстиції, згідно якої, ОСОБА_9 зобов'язується сплатити ОСОБА_10 4 000 дол. США до 20.03.2007 включно та зобов'язується не претендувати на проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвала сторонами не оскаржена, набрала законної сили і виконана сторонами в повному обсязі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2013 року частково задоволено позов прокурора Подільського району м. Києва в інтересах ОСОБА_10 до ОСОБА_9, ОСОБА_11 про розірвання договорів.

Розірвано договір від 22.02.2007 укладений між ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_11 посвідчений державним нотаріусом четвертої Київської державної нотаріальної контори Бірюк О.М. зареєстрованого за № 1-366.

В задоволенні позову про розірвання договору довічного утримання від 19.07.2003 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_9 відхилено, рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовлено у відкритті касаційного провадження.

05.07.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 було оформлено заповіт, згідно якого, ОСОБА_10 заповів ОСОБА_5 все своє майно (рухоме та нерухоме, грошові кошти, банківські вклади, майнові права).

Після смерті ОСОБА_10 (ІНФОРМАЦІЯ_1) ОСОБА_5 було подано заяву до приватного нотаріуса за реєстровим № 656 про прийняття належної їй спадщини та просила повідомити про номер спадкової справи, заведеної на підставі цієї заяви відповідно до заповіту.

Як зазначено ОСОБА_5 в позовній заяві, що в кінці жовтня 2013 року їй стало відомо про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 в м. Києві зареєстровано на ОСОБА_9 по договору довічного утримання від 19.07.2003, права та обов'язки якого у 2007 році були передані іншому набувачеві, відповідно до договору від 22.02.2007, укладеного між ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_11, посвідчений державним нотаріусом четвертої Київської державної нотаріальної контори Бірюк О.М., про що зроблено реєстраційний запис № 1-366.

У зв'язку з вищевикладеним, позивач просить визнати протиправними дії державного реєстратора реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві Саченко М.М. по реєстрації права власності ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1 в м. Києві та скасувати рішення державного реєстратора на зазначену квартиру.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві по реєстрації права власності ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_1 в м. Києві є протиправними та позбавляють позивача можливості зареєструвати право власності на спірну квартиру.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.

Законом, що регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

До повноважень органу державної реєстрації прав належить, зокрема: проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації; забезпечення ведення Державного реєстру прав; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України (пункти 1, 2 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор, зокрема:

встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону;

приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав;

відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи;

веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна;

у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень;

під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки;

здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 17 жовтня 2013 року № 868 (надалі - Порядок № 868).

Пунктом 1 Порядку № 868 передбачено, що цей порядок визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Згідно п. 36 Порядку № 868, для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Для проведення державної реєстрації речового права на нерухоме майно, що є похідним від права власності, одночасно з проведенням державної реєстрації права власності на таке майно заявником подаються документи, необхідні для проведення державної реєстрації права власності на таке майно та державної реєстрації речового права, що є похідним від нього.

Пунктом 37 вищевказаного Порядку встановлено, що для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, є, зокрема, укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат.

Пункт 15 Порядку № 868 встановлює, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями зокрема щодо: обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); повноважень заявника; відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Згідно з ч. 3 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку.

В той же час, стаття 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить виключний перелік підстав, згідно яких може бути відмовлено у державній реєстрації прав: заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; об'єкт нерухомого майна або більша його частина розміщені на території іншого органу державної реєстрації прав; із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; заявлене право вже зареєстровано.

З аналізу викладених норм вбачається, що державний реєстратор при проведенні державної реєстрації прав та їх обтяжень має встановити, в першу чергу, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Вивченням матеріалів справи колегією суддів встановлено, ОСОБА_9 разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) від 17.10.2013 № 3437803 подала наступні документи: копію паспорта громадянина України; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера; копію рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2013 року по справі № 2-2359/11 про розірвання договорів; нотаріально завірену копію договору довічного утримання від 19.07.2003.

Так, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2013 року по справі № 2-2359/11 в задоволенні позову про розірвання договору довічного утримання від 19.07.2003, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_9, посвідченого державним нотаріусом четвертої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., відмовлено.

Згідно п. 1 договору довічного утримання від 19.07.2003, гр. ОСОБА_10 передає у власність, а гр. ОСОБА_9 приймає квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, договір довічного утримання від 19.07.2003 є документом, який підтверджує виникнення права власності на квартиру у ОСОБА_9 Даний договір є належним чином завіреним та наявне рішення суду, яким у задоволенні позову про його розірвання відмовлено. Отже, договір від 19.07.2003 є дійсним.

Державний реєстратор, перевіривши подані ОСОБА_9 встановив, що підстави для відмови, передбачені ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відсутні, а тому прийняв рішення про державну реєстрацію права власності.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, судом зазначено, що ОСОБА_9 приховала втрату права власності на спірну квартиру та здійснила державну реєстрацію права власності. Однак, дані твердження суду колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки право власності ОСОБА_9 виникло на підставі договору довічного утримання від 19.07.2003 і рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2013 року по справі № 2-2359/11 в задоволенні позову про розірвання договору довічного утримання від 19.07.2003, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_9, посвідченого державним нотаріусом четвертої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. відмовлено.

Отже, правовстановлюючий документ, а саме: договір довічного утримання від 19.07.2003 є дійсним, а отже, беззаперечним підтвердженням права власності за ОСОБА_9

Твердження суду про те, що договір довічного утримання містив напис нотаріуса про внесення змін щодо набувача, а тому не міг бути підставою для реєстрації майна за попереднім набувачем є також безпідставним, оскільки разом із договором довічного утримання державному реєстратору також подавалось рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2013 року по справі № 2-2359/11, відповідно до якого, позов в частині розірвання договору від 22.02.2007, укладеного між ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_11, посвідченого державним нотаріусом четвертої Київської державної нотаріальної контори Бірюк О.М., про що зроблено реєстраційний запис № 1-366. Розірвано договір від 22.02.2007, укладений між ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_11, посвідченого державним нотаріусом четвертої Київської державної нотаріальної контори Бірюк О.М. про що зроблено реєстраційний запис № 1-366. Напис до договору довічного утримання про зміну правонабувача було внесено саме на підставі договору від 22.02.2007, який розірвано в судовому порядку.

Таким чином, новий правонабувач ОСОБА_11 втратив право власності на підставі судового рішення. Оскільки, договір довічного утримання від 19.07.2003 залишився дійсним, то власником спірної квартири є саме ОСОБА_9

Посилання суду на те, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 червня 2013 року по справі № 2-2359 не було засвідчено в установленому порядку та не містило відмітки про набрання законної сили колегія суддів вважає також необґрунтованими, оскільки з матеріалів реєстраційної справи вбачається, що зазначене судове рішення містить печатку та підпис судді.

Щодо посилання суду на мирову угоду, підписану між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, колегія суддів зважає на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно зазначеної мирової угоди, ОСОБА_9 зобов'язувалась сплатити ОСОБА_10 грошові кошти та не претендувати на проживання у спірній квартирі. Однак, договір довічного утримання від 19.07.2003 розірвано не було і ОСОБА_9 не втрачала право власності на спірну квартиру.

Разом з тим, судом зазначено, що на спірну квартиру накладено арешт як вид обтяження нерухомого майна.

Проте, згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, арешт накладався саме на підставі договору довічного утримання від 19.07.2003, згідно якого заборонялося відчужувати дану квартиру до припинення або розірвання договору. Зазначене обтяження не позбавляє права власника ОСОБА_9 реєструвати право власності за собою на об'єкт нерухомості.

Слід також відмітити, що згідно заповіту ОСОБА_10, ОСОБА_5 призначено спадкоємицею всього майна, що залишилося після смерті ОСОБА_10

Оскільки, спірна квартира перейшла до ОСОБА_9 на праві власності ще в 2003 році, то вона не є частиною спадкового майна, так як після смерті ОСОБА_10 вона йому вже не належала на праві власності.

Колегією суддів також встановлено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_9 про визнання права власності на спірну квартиру було відмовлено.

Зі змісту даного рішення суду вбачається, що відповідно до матеріалів спадкової справи у ОСОБА_10 на момент смерті були відсутні правовстановлюючі документи на вищезазначену квартиру, що підтверджується листом приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_16 від 18.10.2013 № 168/02-14.

Таким чином, право власності за позивачем на даний час не встановлено, а відповідно, відсутні правові підстави для скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_9

При цьому, скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_9 не є підставою виникнення права позивача для державної реєстрації права власності.

Оскільки, позивач не має на даний час права власності на спірне майно, у нього відсутні будь-які правові підстави для скасування державної реєстрації права власності за іншою особою.

Крім цього, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

При цьому, слід зазначити, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Після закінчення цього часу особа не втрачає права звернутися із адміністративним позовом, але у задоволенні цього позову може бути відмовлено на підставі пропуску строку звернення до адміністративного суду.

Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій.

У відповідності до ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі на підставі ухвали від 15 жовтня 2014 року та поновивши позивачу строк для звернення до суду, дійшов передчасного висновку про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з поважної причини.

Як зазначалося вище, ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, за місяць до того як було посвідчено заповіт на ім'я ОСОБА_5

ОСОБА_5 звернулась до Подільського районного суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно за заповітом (провадження відкрито 27.11.2013 справа № 758/14620/13-ц) та зазначила, що пізніше їй випадково стало відомо про те, що всупереч вимогам закону, право власності на квартиру АДРЕСА_1 в м. Києві зареєстровано на ім'я ОСОБА_9

Тобто, позивачу не з листа реєстраційної служби від 08.08.2014 стало відомо про реєстрацію права власності, а значно раніше.

При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_5, остання зазначає, що їй в кінці жовтня 2013 року стало відомо те, що всупереч вимогам закону, право власності на квартиру АДРЕСА_1 в м. Києві зареєстровано на ім'я ОСОБА_9 (а.с.4).

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було безпідставно поновлено ОСОБА_5 строк звернення до суду з даним позовом.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального права, доводи апеляційних скарг спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у зазначеній постанові, у зв'язку з чим є підстави для її скасування з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві та ОСОБА_9 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя Л.П. Борисюк І.Й. Петрик Я.М. Собків

Повний текст постанови складено та підписано - 09.02.2015

Головуючий суддя Борисюк Л.П.

Судді: Петрик І.Й.

Собків Я.М.