Справа № 826/12700/14
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

29 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

при секретарі Таран А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадянина Сирії ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Сирії ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року Громадянин Сирії ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив:

визнати неправомірним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України від 05.06.2014 року № 275-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою Постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2014року та ухвалити нову, якою адміністративний позов задовольнити. Свої вимоги апелянт аргументує тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у справі доказами, колегія суддів приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, громадянин Сирії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин суніт.

На територію України позивач прибув легально на літаку з території Туреччини 10.08.2013 року. Документ, який посвідчує особу, - паспорт громадянина Сирії, серії НОМЕР_1 та національне посвідчення. В країні походження у заявника залишились мати та батько. До міграційних служб України та інших країн не звертався.

У своїй заяві до Управління у справах біженців Головного управління ДМС країни в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту причиною свого виїзду з території Сирійської Арабської Республіки заявник вказав побоювання за власне життя через військовий стан в країні.

У заяві-анкеті від 21.10.2013 року позивач вказав, що його життя в небезпеці через військову ситуацію в країні та стан громадянської війни.

В реєстраційному листі позивач вказував на те, що він не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, громадянською, релігійною належністю, політичним поглядам. Позивач вказує на те, що він не відслужив строкову службу в лавах ЗС Сирії та є військовозобов'язаним.

Під час співбесіди від 06.11.2013 року позивач зазначав, що 02.05.2013 року закінчилась його відстрочка в армію, і однією з причин його побоювань повертатись на батьківщину є не бажання служити в лавах ЗС Сирії.

При цьому, у додаткових поясненнях до позовної заяви позивач, вказував на те, що дезертирство чи ухилення від призову не є перешкодою для отримання статусу біженця. Іншими словами особа може бути біженцем, будучи одночасно дезертиром або такою, що ухиляється від призову посилаючись на положення «Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця за конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколу до неї 1967 року».

Згідно до статті 11 Конституції Сирійської Арабської Республіки - Армія і збройні сили повинні представляти національне відомство, котре несе відповідальність за захист безпеки батьківщини та її територіальну цілісність.

Відповідно до ст. 46.1, 46.2 Конституції Сирійської Арабської Республіки обов'язкова військова служба є священним обов'язком і регулюється законом.

Захист територіальної цілісності батьківщини і збереження таємниць держави є обов'язковими для кожного громадянина.

Згідно ст. 167 «Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця за конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколу до неї 1967 року» - дезертирство, завжди у всіх країнах - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняються в залежності від країни, і, зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.

Позивач неодноразово у протоколах співбесіди та у своєму позові вказував, що однією із причин, що змусила його покинути країну є обов'язковий призов на службу в армію, оскільки у позивача закінчився строк відстрочки і йому, при поверненні, потрібно буде служити. Позивач у своєму позові чітко вказує на те, що він служити не хоче, адже це означає що він повинен або померти, або вбивати інших.

З огляду на військові події, які наразі тривають в Сирії, та загальну мобілізацію військовозобов'язаних у суду є підстави вважати, що заявник не бажає повертатись на батьківщину і через побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від відповідальності пов'язаною з дезертирством, проте суд зазначає, що такі переслідування самі по собі не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань і відповідно бути об'єктом набуття статусу біженця.

Також однією з причин виїзду з Сирії, заявник вказав побоювання бути викраденими через те, що після зникнення його брата в листопаді 2012 року, він почав активно займатися його пошуками, через що в січні 2013 року і сам почав отримувати погрози від викрадачів.

Проте, з аналізу співбесід вбачається, зокрема, під час першої співбесіди від 06.11.2013 року, заявник зазначав, що аби знайти свого брата він звертався до відділів служб безпеки у місті, де йому повідомили, що брата не затримували. Проте вже під час другої співбесіди 05.12.2013 року, на питання «Чи звертались ви в поліцію через викрадення брата?» позивач відповів: «Ні, якби я пішов до поліції, мене б затримали. Я через знайомих намагався дізнатись чи затримувала його служба безпеки і мені відповіли, що ні».

Суперечність інформації, яку надав позивач свідчить про не правдиві відомості.

При цьому, погрози, за словами заявника, він почав отримувати в січні 2013 року, а виїхав з Сирії лише в квітні, менше як за місяць до завершення остаточної відстрочки в армію, яка була до травня 2013 року, що ще раз дає підстави зробити висновок, що основною метою виїзду з Сирії, було саме уникнення служби в лавах ЗС Сирії, а не побоювання через погрозу життю, адже представником позивача в судовому засіданні не доведено існування певних форм переслідування чи будь-яких дискримінаційних проявів щодо позивача, окрім погроз щодо викрадення, які в свою чергу, ґрунтуються виключно на його особистих твердженнях.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Пленум Вищого адміністративного суду України також звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

В судовому засіданні представником позивача не доведено перед судом наявність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З оскаржуваного рішення вбачається, що підставою для його прийняття послугували висновки, зроблені при перевірці заяви позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві, а саме послугувало те, що з інформації, наданої позивачем, не вдалося встановити підстав, які б дали, змогу вважати, що він переслідується в Сирії за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних.

Судова колегія відзначає, що побоювання позивача щодо переслідувань є його власними припущеннями, оскільки інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження, позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»

Виходячи зі змісту статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту четвертого частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні.

До того ж, під час розгляду справи встановлено, що позивач до приїзду в Україну перебував на території третьої безпечної країни, а саме на території Туреччини (4 місяці). За час перебування на території Туреччини позивач не звертався за захистом до компетентних органів, хоча і мав реальну можливість.

Абзац 6 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» також встановлює, що статус біженця, або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

Частина 22 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» дає визначення терміну «Третя безпечна країна» - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту...». Таким чином, цілком очевидно, що у разі, якщо побоювання позивача дійсно мали суттєвий характер, то він неодмінно звернувся б за захистом, ще перебуваючи на території Туреччини, де він не був ізольований від цієї можливості, оскільки міг вільно пересуватись по її території.

Вищевикладене дає можливість зробити висновки, що позивач насправді має на меті не отримати захист від можливих переслідувань чи погроз в країні її постійного проживання, а лише отримати можливість легалізуватися на території України і цим самим досягнути певних своїх цілей.

Також, колегія суддів відзначає, що позивач не належав до політичних, релігійних чи будь-яких інших організацій. Його побоювання стати жертвою переслідування базуються лише на тому, що його брат зник, і йому погрожували викраденням не відомі йому люди. Позивач неодноразово зазначав, що він без перешкод звертався до служби безпеки у місті, з метою отримання інформації з приводу зникнення брата, при цьому його ніхто не затримував зі сторони діючого режиму Сирії і відповідно ніяких підстав для побоювань не існує, окрім тих, що у позивача закінчився строк відстрочки до призову на службу до армії.

Проаналізувавши викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за конвенційними ознаками, а саме загрозою переслідування і за належністю до групи осіб з певними релігійними переконаннями, у випадку повернення в Сирію позивачу не загрожує небезпека. Про побоювання стати жертвою переслідування за іншими конвенційними ознаками позивач не повідомляв. Позивач не зазнав переслідувань за жодною з конвенційних ознак, а отже, підстав для задоволення позовних у суду першої інстанції не було.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята судом відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись, ст.ст. 2, 41, 160, 196, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Громадянина Сирії ОСОБА_3 на Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення Ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

(Повний текст Ухвали виготовлений 03 лютого 2015 року)

.

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Безименна Н.В.

Кучма А.Ю.