Справа № 826/19807/14
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2015-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 січня 2015 року № 826/19807/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів: Кармазіна О.А., Катющенка В.П.,

за участю секретаря судового засідання - Шаповалової К.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представник відповідача та третьої особи - Молодницької І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3
доДержавної міграційної служби України
третя особа без самостійних вимог но стороні відповідача:
Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві
провизнання незаконним та скасування рішення від 03 листопада 2014 року №555-14 та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України) про:

- визнання незаконним та скасування рішення ДМС України від 03 листопада 2014 року №555-14;

- зобов'язання ДМС України визнати її, ОСОБА_1, та її сина, ОСОБА_3, біженцями.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що під час розгляду її заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту від 10 червня 2009 року №93, відповідачем не було виконано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2012 року в частині врахування під час такого розгляду обставин, що стали підставою для скасування рішення ДМС України від 22 травня 2012 року №221-12. Крім того, ОСОБА_1 наполягає на втраті поданих нею у період 2009 - 2012 років документів на підтвердження обґрунтованості своєї заяви та не проведення відповідачем розслідування з цього приводу, що стало підставою для відмови у наданні статусу біженця їй та її сину з тих самих підстав, що й у 2012 році.

Під час розгляду справи у судовому засіданні 28 січня 2015 року позивач підтримала вимоги, викладені у позовній заяві з наведених у ній підстав та просила її задовольнити.

Протокольною ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи без самостійних на стороні відповідача залучено Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі по тексту - третя особа, ГУ ДМСУ в м. Києві).

Представник відповідача та третьої особи проти задоволення позову заперечував з огляду на його необґрунтованість та виконання відповідачем під час винесення оскаржуваного рішення вимог чинного законодавства України. Крім того, представник відповідача звертав увагу, що сама позивач перешкоджала своїми діями у виконанні суб'єктом владних повноважень судового рішення щодо повторного розгляду її заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту оскільки відмовлялась проходити співбесіди та надавати пояснення, що зафіксовано у відповідних актах.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача і третьої особи, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Білорусь, за віросповіданням - християнкою, прихожанкою церков «Нове життя» та «Ісуса Христа», має вищу освіту.

10 червня 2009 року позивач звернулась до Управління міграційної служби у м. Києві з заявою про надання статусу біженця.

За результатами розгляду особової справи громадянки Білорусії ОСОБА_1 Державною міграційною службою України складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21 травня 2012 року, а рішенням від 22 травня 2012 року № 221-12 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із зазначеним рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, за результатами розгляду якого постановою від 18 жовтня 2012 року у справі №2а-8979/12/2670 позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 221-12 від 22 травня 2012 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10 червня 2009 року № 93.

За наслідками перегляду постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2012 року в апеляційному порядку, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2013 року у задоволенні апеляційних скарг громадянки Білорусії ОСОБА_1 та Державної міграційної служби України відмовлено, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2012 року залишено без змін.

На виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2012 року та відповідно до частини 10 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ДМС України 25 грудня 2013 року прийнято рішення №55-13, яким ГУ ДМСУ в м. Києві зобов'язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України від 22 травня 2012 року №221-12.

20 березня 2014 року листом №12/213 ОСОБА_1 повідомлено про необхідність терміново до 15 квітня 2014 року з'явитись до ГУДМС України в м. Києві для здійснення дій, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

25 березня 2014 року у зв'язку з відмовою позивача повторно проходити процедуру визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту працівниками третьої особи було складено відповідний акт.

14 квітня 2014 року головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями ГУ ДМС України в м. Києві складено висновок, яким, розглянувши справу №09.25.0092-01 заявниці ОСОБА_1, відповідно до частини 10 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду міста Києва від 14 лютого 2013 року у справі №2а-8979/12/2670, визнано за доцільне прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМСУ в м. Києві від 14 квітня 2014 року №168 документи позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняті в оформлення.

14 квітня та 15 травня 2014 року ГУ ДМСУ в м. Києві на адресу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, а також на адресу відділу Укрбюро Інтерполу ГУ МВС України в м. Києві було направлено запити з метою проведення перевірки наявності обставин, за яких позивач не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08 травня 2014 року третьою особою на адресу позивача також було направлено запрошення з'явитись для здійснення заходів, передбачених Законом.

20 травня 2014 року працівниками ГУ ДМСУ в м. Києві знову було складено акт, в якому зафіксовано відмову позивача проходити повторну процедуру визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічний акт було складено працівниками зазначеного органу 05 червня 2014 року.

У зв'язку з ненадходженням на адресу ГУ ДМСУ в м. Києві відповідей на запити від 14 квітня 2014 року та 15 травня 2014 року від Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області 13 червня 2014 року головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями на ім'я першого заступника начальника ГУ ДМСУ в м. Києві підготовлено подання щодо продовження строку розгляду заяви позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13 червня 2014 року на підстави зазначеного подання наказом №318 ГУ ДМСУ в м. Києві продовжено строки розгляду заяви позивача до 14 липня 2014 року.

Також 13 червня 2014 року ОСОБА_1 до ГУ ДМСУ в м. Києві подано заяву із документами, які були подані нею у період з 2010 - 2012 років та до того часу були відсутні в матеріалах її справи з проханням додати їх до останньої.

19 червня 2014 року на адресу ГУ ДМСУ в м. Києві надійшов лист від Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, згідно з яким інформація, яка може перешкодити в отриманні статусу біженця громадянкою Республіки Білорусь ОСОБА_1, відсутня.

У той же час, повідомлено, що вказана особа оголошена в міжнародний розшук в Республіці Білорусь та стосовно неї 14 березня 2008 року винесено запобіжний захід «підписка про невиїзд», який зупинено 09 червня 2008 року, за вчинення злочину не політичного характеру.

14 липня 2014 року за результатами розгляду особової справи ОСОБА_1 №09.250092-01 працівник ГУ ДМСУ в м. Києві склав висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначив про відсутність у заявниці обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

22 липня 2014 року на адресу ГУ ДМСУ в м. Києві надійшов лист ДМС України, яким на адресу управління направлено звернення позивача від 07 та 08 липня 2014 року щодо окремих аспектів розгляду заяви вказаної особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для долучення їх до особової справи.

24 липня 2014 року ДМС України за результатами розгляду особової справи ОСОБА_1, яка надійшла для прийняття рішення в порядку статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» листом №8.5/3154-14 повернуто для доопрацювання.

Зі змісту зазначеного листа вбачається, що рекомендаційна позиція третьої особи містить лише інформацію щодо підстав, які унеможливлюють повторний розгляд заяви ОСОБА_1 відповідно до висновків суду, викладених у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2012 року. Проте, така позиція не може бути прийнята ДМС України, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства та положенням, які викладені у постанові суду. Зокрема, органу міграційної служби доцільно провести повторне дослідження та аналіз відомостей, повідомлених ОСОБА_1 під час провадження за її заявою у 2009 - 2012 роках з урахуванням висновків суду. При цьому, уповноваженому працівникові, оцінюючи обставини справи у контексті актуалізованої та релевантної інформації по країні громадянської належності заявниці (Республіки Білорусь), необхідно підтвердити або спростувати висновки суду, що стали підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 У разі, якщо під час формування рекомендаційної позиції у спеціаліста виникнуть сумніви, які потребують пояснень заявниці, вказані питання необхідно тлумачити, виходячи з діючих обставин справи (вказувати, що вони мають високий ступінь достовірності або навпаки - мало вірогідності).

Для усунення зазначених недоліків та врахування викладеного у листі, третій особі надано час до 11 серпня 2014 року, а справу повернуто для доопрацювання.

05 серпня 2014 року позивачу ГУ ДМСУ в м. Києві направлено лист, в якому зобов'язано ОСОБА_1 з'явитись до управління для здійснення дій, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у строк до 10 серпня 2014 року.

08 серпня 2014 року за результатами розгляду особової справи ОСОБА_1 головним спеціалістом ГУ ДМСУ в м. Києві складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому, з урахуванням положень листа ДМС України від 27 липня 2014 року №3154-14, посадова особа дійшла висновку про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За результатами розгляду справи громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1, ДМС України погодилась з позицією ГУДМСУ в м. Києві щодо відмови заявнику у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте, вважаючи за необхідне додатково зазначити певні елементи справи, які не були достатньо враховані і проаналізовані у направленому висновку, 29 жовтня 2014 року склала свій висновок та 03 листопада 2014 року прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №555-14.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 11 листопада 2014 року № 133 позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 03 листопада 2014 року № 555-14 позивач звернулась з відповідним позовом до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на таке.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі по тексту - Закон України від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI (тут і далі в редакції, чинні на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи зміст зазначеної норми, суд вважає за необхідне зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI, відсутні.

Проте, Окружний адміністративний суд міста Києва не може погодитися з таким висновком Державної міграційної служби України у повній мірі, виходячи з наступного.

Як зазначено вище, оскаржуване позивачем рішення прийнято відповідачем з посиланням на відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI.

Відповідно до визначення, наведеного у пункті 13 частини 1 статті 1 названого Закону (в редакції на день складення третьою особою і відповідачем відповідних висновків і прийняття оскаржуваного рішення) особою, яка потребує додаткового захисту є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи висновки ГУ ДМСУ в м. Києві та ДМС України, складені за результатами вивчення заяви позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у контексті актуальної та релевантної інформації по країні громадянської належності заявниці, суд приходить до висновку про не проведення суб'єктом владних повноважень їх дослідження в розмірі наявності або відсутності підстав для визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд звертає увагу, що висновок ГУ ДМСУ в м. Києві складений до спливу строку, визначеного позивачу у повідомленні від 05 серпня 2014 року - з'явитись до органу міграційної служби для здійснення дій, передбачених Законом України від 08.07.2011р. № 3671-VI.

Також в матеріалах особової справи ОСОБА_1 відсутні будь-які документи на підтвердження отримання ГУДМСУ в м. Києві відповіді на запит від 15 травня 2014 року №12/398, направлений на адресу відділу Укрбюро Інтерполу ГУ МВС України в м. Києві з метою проведення перевірки наявності обставин, за яких позивач не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Все вище викладене, на думку суду, свідчить про передчасність рішення ДМС України від 03 листопада 2014 року №555-14 щодо відсутності у позивача умов, передбачених, зокрема, пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI, що є підставою для визнання його протиправним та скасування.

Щодо вимоги позивача зобов'язати відповідача визнати її, ОСОБА_1, та її сина, ОСОБА_3, біженцями, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до положень частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. № 3671-VІ, який регулює спірні правовідносини на час розгляду справи судом, прийняття рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту щодо вирішення питання про прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому зазначена вимога позивача задоволенню не підлягає.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б повністю спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Враховуючи всі наведені обставини в їх сукупності та виходячи з того, що під час розгляду справи доводи позивача частково знайшли своє підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись ст.ст.69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №555-14 від 03 листопада 2014 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська

Судді: О.А. Кармазін

В.П. Катющенко