Справа № 810/995/14
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2015 року м. Київ К/800/56292/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Суддя-доповідач:Вербицька О.В.
Судді: Маринчак Н.Є.
Муравйов О.В.
розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області

на постанову Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2014 р.

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.10.2014 р.

у справі № 810/995/14-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кен-Пак (Україна)»

до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кен-Пак (Україна)» (далі - позивач, ТОВ «Кен-Пак (Україна)») звернулось до суду з позовом до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області (далі - відповідач, Вишгородська ОДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2014 р. позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Вишгородської ОДПІ від 21.11.2013 р. № в частині нарахування грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 721 563,00 грн.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.10.2014 р. постанову Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2014 р. залишено без змін.

У касаційній скарзі Вишгородська ОДПІ, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2014 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.10.2014 р. і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У письмовому запереченні на касаційну скаргу ТОВ «Кен-Пак (Україна)», посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2014 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.10.2014 р. - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги, дійшла висновку про наступне.

Вишгородською ОДПІ проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2010 р. по 31.12.2012 р., за результатами якої складено акт перевірки від 17.10.2013 р. №1220/10-08-22-01/32201166.

В акті перевірки зазначено порушення позивачем ст. 138, п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на суму 868509,00 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 21.11.2013 р. №, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток у сумі 913 540,00 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій визнали необґрунтованими такі висновки податкового органу, з чим погоджується суд касаційної інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 138.1 ст.138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності.

Згідно п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138 цього ж Кодексу витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

У відповідності до п. 138.4 ст. 138 цього Кодексу витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Пунктом 138.2 ст.138 ПК України, передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 цього ж Кодексу, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

За змістом частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25 січня 2011 року між позивачем та RG Branda Kazahstan укладено договір купівлі-продажу №К-1629, відповідно до умов якого позивач брав на себе зобов'язання поставити контрагенту товар (алюмінієві банки).

Для забезпечення поставки товару контрагенту, позивачем укладено договір з ТОВ «Віал-Транс» від 27 січня 2011 року №К-1613 про надання послуг з транспортно-експедиторського обслуговування. За умовами вказаного договору ТОВ «Віал-Транс» брало на себе зобов'язання здійснювати транспортування товарів позивача (автомобільним та залізничним транспортом в межах та за межами України).

04 квітня 2011 року позивачем з ТОВ «Віал-Транс» укладено додаткову угоду до договору №К-1613, відповідно до якої сторони погодили вартість перевезення вантажу.

Згідно умов вищенаведеного договору ТОВ «Віал-Транс» виставило позивачу рахунок-фактуру від 05.04.2011 р., відповідно до якого 06.04.2011 р. позивачем внесено передплату за транспортно-експедиційні послуги у розмірі 1 046 271,21 грн., що підтверджено платіжним дорученням від 06.04.2011 р. №814.

Протягом квітня 2011 року ТОВ «Віал-Транс» надало позивачу транспортно-експедиційні послуги щодо поставки вантажу (алюмінієві банки) вантажоодержувачу RG Branda Kazahstan, що підтверджено накладними на перевезення залізничним транспортом, які відповідають чинному законодавству та містять штампи митних органів України та Казахстану, та актом про надання послуг від 30.04.2011 р. № ОУ-00000009, відповідно до якого сторонами засвідчено факт надання послуг з транспортування вантажу.

Актами звірки взаєморозрахунків ТОВ «Кен-Пак (Україна)» з ТОВ «Віал-Транс» та RG Branda Kazahstan підтверджено фактичне виконання сторонами своїх обов'язків відповідно до вищезазначених договорів купівлі-продажу та експедирування.

Отже, позивачем реально здійснені та фактично виконані господарські операції по взаємовідносинах з ТОВ «Віал-Транс», що підтверджено належним чином складеними первинними документами.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивачем правомірно віднесено до витрат суму коштів, сплачених ТОВ «Віал-Транс» за виконані послуги.

Щодо завищення позивачем витрат на виробництво алюмінієвих банок внаслідок списання лаку понад норму, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно акта перевірки, позивачем за 2-4 квартали 2011 року завищено списання лаку на виробництво банок у сумі 2091181,00 грн., внаслідок чого позивачем було завищено собівартість виготовлених товарів.

Водночас з технологічної карти процесу виробництва банок алюмінієвих для напоїв на автоматичні лінії підприємства «Кен Пак (Україна)» вбачається, що витрати матеріалів (у тому числі лаку) в процесі виробництва повинні знаходитьсь в межах норм (границь), проте, можуть змінюватись в залежності від налаштувань обладнання, якості напою, для якого призначена продукція, температури зовнішнього середовища в приміщенні тощо. В такій карті чітко зазначені марка лаку та його кількість використання для виробництва банок. При цьому витрати лаку можуть змінюватись в залежності від місткості банок та виду напоїв, що будуть розливатись у вказані банки.

З аналізу внутрішнього списання лаку Аквалюр 900 в межах норми вбачається, що позивачем за 2011 рік було використано менше лаку, ніж передбачено технологічним процесом.

Відтак, висновок податкового органу про завищення позивачем витрат на виробництво алюмінієвих банок внаслідок списання лаку понад норму є необґрунтованим, а тому позивачем правомірно віднесено до витрат, які формують собівартість виготовленої продукції, суми коштів у складі вартості виготовленої під час виробництва продукції.

Таким чином, саме за вищевказаних обставин справи, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів касаційної інстанції, щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено, правова оцінка обставин у справі дана вірно.

За таких обставин, касаційна скарга відповідача підлягає відхиленню, а постанова Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2014 р. та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 16.10.2014 р. залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 210, 214 - 215, 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1.Касаційну скаргу Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області відхилити.

2.Постанову Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2014 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.10.2014 р. залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач О.В. Вербицька

Судді Н.Є. Маринчак

О.В. Муравйов