Справа № 2а/0370/4219/12
Суддя: Коваль Р.Й.
Дата ухвалення: 2015-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 року Справа № 876/3389/13

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Глушка І.В.,

Гуляка В.В.,

з участю секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.,

представника позивача Козака А.Ю.,

представника відповідача Кузьменко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватної фірми «Смарагд» на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 22 січня 2013 року в адміністративній справі № 2а/0370/4219/12 за позовом приватної фірми «Смарагд» до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби про визнання податкових повідомлень-рішень протиправними та їх скасування,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2012 року приватна фірма «Смарагд» (надалі - ПФ «Смарагд») звернулася до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби (надалі - Луцька ОДПІ) від 07.09.2012 року за №№ та .

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відповідач безпідставно вважає нікчемним правочин, укладений позивачем із ТзОВ «Медео-Захід», оскільки договірні зобов'язання сторонами виконані, а реальність їх виконання підтверджується первинними документами бухгалтерського та податкового обліку.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 22 січня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятою постановою, її оскаржила ПФ «Смарагд», яка вважає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необгрунтованою, такою, що не відповідає обставинам та матеріалам справи, постановлена з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права і неправильним дослідженням доказів. Тому, з підстав, викладених в апеляційній скарзі, просило скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, ПФ «Смарагд» зареєстрована як юридична особа 18.03.1998 року, перебуває на обліку в органах податкової служби з 24.03.1998 року та є платником податку на додану вартість з 19.12.2005 року.

У період з 08.08.2012 року по 14.08.2012 року Луцькою ОДПІ було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПФ «Смарагд» щодо дотримання вимог податкового законодавства з питань підтвердження задекларованих сум податкового кредиту із контрагентом ТзОВ «Медео-Захід» в деклараціях за січень 2010 року, про що складено акт від 21.08.2012 року за № 3047/22-1/25092718 (надалі - Акт перевірки).

Згідно висновків Акта перевірки ПФ «Смарагд» порушено вимоги:

- частини першої статті 203, статей 215, 228, 662, 655, 628,638, 664 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) в частині недотримання в момент вчинення правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а фінансово-господарські операції між ТзОВ «Медео-захід» та ПФ «Смарагд» мають ознаки нікчемності та є нікчемними - в силу закону;

- пункту 3.1 статті 3, пунктів 5.1 та 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 3906,00 грн за І квартал 2010 року;

- пункту 1.4 статті 1, підпункту 7.2.6 пункту 7.2, підпункту 7.4.1 пунктів 7.4 та 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено ПДВ на загальну суму 3125,00 грн в січні 2010 року.

Підставою для таких висновків податкового органу зазначено ненадання під час проведення перевірки ПФ «Смарагд» товарно-транспортних накладних або подорожніх листів, які б засвідчували факт транспортування товару, рахунків, документів складського обліку та паспортів якості на придбаний товар.

На підставі Акта перевірки та відповідно до встановлених порушень Луцькою ОДПІ 07.09.2012 року були прийняті податкові повідомлення-рішення:

- за № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 4882,50 грн, з яких: 3906,00 грн - основний платіж та 976,50 грн - штрафні санкції;

- за № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 3906,25 грн, з яких: 3125,00 грн - основний платіж та 781,25 грн - штрафні санкції.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що факт придбання позивачем товару в ТОВ «Медео-Захід» не підтверджено належними доказами. У зв'язку з цим взаємовідносини між ПФ «Смарагд» та його контрагентом є такими, що вчинені без наміру створення правових наслідків та спрямовані на здійснення операцій з отримання (надання) податкової вигоди з метою штучного формування податкового кредиту та валових витрат.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3.1 статті 3 Закону України від 28.12.1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (надалі - Закон № 334/93-ВР) об'єктом оподаткування є прибуток, який визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду, визначеного згідно з пунктом 4.3 цього Закону, зокрема, на суму валових витрат платника податку, визначених статтею 5 цього Закону.

Згідно із пунктом 5.1 статті 5 Закону № 334/93-ВР валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

За приписами підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/93-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку (абзац четвертий підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/93-ВР).

Відповідно до підпункту 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону № 334/93-ВР датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку.

Пунктом 1.4 статті 1 Закону України від 03.04.1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (надалі - Закон № 168/97-ВР) поставка товарів визначена як будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатної поставки товарів (результатів робіт) та операції з передачі майна орендодавцем (лізингодавцем) на баланс орендаря (лізингоотримувача) згідно з договорами фінансової оренди (лізингу) або поставки майна згідно з будь-якими іншими договорами, умови яких передбачають відстрочення оплати та передачу права власності на таке майно не пізніше дати останнього платежу.

Згідно із підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

А відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту) (підпункт 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР).

Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону № 168/97-ВР визначено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, на підставі усної домовленості ПФ «Смарагд» придбала у ТзОВ «Медео-Захід» масло марки И-40А в кількості 2000 літрів та масло марки И-20А в кількості 1000 літрів на загальну суму 18750,00 грн, в тому числі ПДВ - 3125,00 грн.

Операцію було вчинено відповідно до видаткової накладної № РН-0000010 від 28.01.2010 року; отримувачем товару від імені позивача був Сичук Ю.І., згідно із довіреністю № 4 від 28.01.2010 року.

На придбаний товар продавцем видано для ПФ «Смарагд» податкову накладну за № 10 від того ж числа.

Оплата товару здійснена у повному обсязі на підставі рахунку-фактури № СФ-0000003 від 28.01.2010 року, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок продавця, що підтверджується банківськими виписками від 29.01.2010 року та від 22.02.2010 року.

Також, згідно із поясненнями представника позивача, на придбаний товар ТОВ «Медео-Захід» були видані сертифікати якості (відповідності), які були передані покупцям, при подальшій реалізації товару.

Вказана операція була відображена у податковому обліку ПФ «Смарагд».

Придбаний товар був оприбуткований позивачем та надалі реалізовановий іншим суб'єктам господарювання, зокрема, таким як ВАТ «Луцькпластмас», ВАТ «Електротермометрія», ВАТ «Волиньагрореммаш», ЗАТ «Ратнівський молокозавод», ВКП «Володимир», що підтверджується видатковими і податковими накладними, довіреностями на отримання товару, аналітичними відомостями по рахунках № 281, 631, 361, 311 за січень - березень 2010 року.

Також встановлено, що ТОВ «Метео-Захід» привозило товар своїм транспортом, товарно-транспортні накладні позивачу не надавались; транспортні витрати окремо не виділялись і окремо не оплачувались позивачем, оскільки входили у вартість придбаного товару. Товар зберігався в орендованих складських приміщеннях; складський облік у позивача не вівся за відсутності потреби в такому, з огляду на специфіку роботи фірми та обсяги товарообігу.

Щодо посилання відповідача на фіктивність договору купівлі-продажу (поставки) між позивачем та вказаним вище контрагентом, то відсутність документів на транспортне перевезення обумовленого договором товару не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарської операції.

Так, відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 1997 року (надалі - Правила), товарно-транспортна документація - це комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно із п.п.11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 Правил основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Разом з тим, Правила не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транс-портна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Крім того, чинним законодавством України не встановлено обов'язку суб'єкта господарювання, а також права здійснювати перевірку справжності наданих контрагентами документів при укладенні договорів.

Виходячи з вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV від 16.07.1999 року (надалі - Закон № 996-XIV) обґрунтування відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.

У статті 2 Закону № 996-XIV зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Відповідно до вимог пункту 3.2 статті 3 Закону № 996-XIV бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Крім того, наказом ДПА України «Про затвердження форми декларації з податку на прибуток підприємства та порядку її складання» від 29.03.2003 р. № 143, передбачено, що дані, наведені в декларації, повинні підтверджуватись первинними документами обліку та відповідати податковому обліку (звітності).

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне збереження записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. за № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704 (надалі - Положення).

Відповідно до п.п.1.2 п.1 Положення господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (п.п.2.1 п.2 Положення).

Згідно із пунктами 1 та 2 статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Частиною п'ятою статті 8 Закону № 996-XIV передбачено, що підприємство самостійно визначає облікову політику; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановленим цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форму внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів.

Реальність господарської операцій позивача із контрагентом підтверджується зазанченими вище первинними документами та податковою накладною, на підставі чого сформовано податковий кредит за наслідками поставки товарно-матеріальних цінностей від цього контрагента.

Щодо нікчемності укладеного між позивачем та контрагентом договору та висновків податкового органу про те, що контрагент не має основних фондів та виробничих потужностей, трудових ресурсів, транспортних засобів для здійснення господарської діяльності, то такі висновки податкового органу не підтверджуються належними і допустимими доказами, а також спростовуються рішеннями Волинського окружного адміністративного суду від 29.05.2012 р. в справі № 2а/0370/942/12 та від 08.06.2012 р. у справі № 2а/0370/1303/12.

Суд звертає увагу відповідача, що відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

У процесі розгляду справи зазначені факти встановлено не було та відповідачем не було надано доказів на підтвердження недотримання сторонами в момент укладення договорів вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, що є підставою для визнання правочинів недійсними.

Окрім цього, з 01 січня 2011 року набули чинності зміни, внесені до ЦК України, зокрема, було викладено частину першу статті 203 у новій редакції та доповнено статтю 228 частиною третьою. На підставі частини 3 статті 228 ЦК України чи статті 207 Господарського кодексу України доводити недійсність правочинів (господарських зобов'язань) органи державної податкової служби зобов'язані виключно у судовому порядку.

З приводу покликання податкового органу на те, що із наданих позивачем документів на підтвердження подальшої реалізації товару видно, що реалізація товару відбулась раніше, ніж його придбання, що не може бути підтвердженням використання даного товару в господарській діяльності, колегія суддів бере до уваги пояснення представника позивача в судовому засіданні, який пояснив, що частина товару, який був реалізований у перевірений період, було закуплено у попередній період (який знаходився поза межами перевірки).

Крім того, чинне законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема, постачальника товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту.

Так, у постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2008 року в справі № 21-500во08, від 1 червня 2010 року в справі № 21-573во10 Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це спричиняє відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

У п.38 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007 року. Суд вказав на те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Отже платника податку не може бути позбавлено відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування.

Відповідно до ч.4 ст.70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач не довів суду належними і допустимими доказами законність прийнятих податкових повідомлень-рішень.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки податкового органу про заниження позивачем податку на прибуток та податку на додану вартість є помилковими, у зв'язку з чим оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними і їх необхідно скасувати.

Статтею 198 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно зі статтею 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального права й невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанову суду необхідно скасувати з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, 198 ч.1 п.3, 202, 205 ч.2, 207, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу приватної фірми «Смарагд» задовольнити.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 22 січня 2013 року в адміністративній справі № 2а/0370/4219/12 скасувати.

Позов приватної фірми «Смарагд» задовольнити.

Визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення Луцької об'єд-наної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби від 07.09.2012 року:

- за № про збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 4882,50 грн, з яких: 3906,00 грн - основний платіж та 976,50 грн - штрафні санкції;

- за № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 3906,25 грн, з яких: 3125,00 грн - основний платіж та 781,25 грн - штрафні санкції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення постанови у повному обсязі.

Головуючий суддя Р.Й.Коваль

Судді І.В.Глушко

В.В.Гуляк

Постанова складена у повному обсязі 02 лютого 2015 року.