Справа № 807/2409/14
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 січня 2015 рокум. Ужгород№ 807/2409/14

Закарпатський окружний адміністративний суд в особі:

головуючого - судді Микуляк П.П.

при секретарі судового засіданні - Лумей В.Г.,

за участю:

позивача: ОСОБА_2, представники - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідача: Міський відділ Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, представник - Грицищук М.П.,

третя особа: ОСОБА_6 - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгороді адміністративну справу за уточненою позовною заявою ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_3 до Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області; третя особа - ОСОБА_6 про скасування постанови та визнання дій неправомірними,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 29 січня 2015 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 03 лютого 2015 року.

ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_3 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з уточненою позовною заявою до Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області; третя особа - ОСОБА_6, якою просить визнати неправомірною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23.08.2002 року, визнати незаконними дії державного виконавця ДВС Ужгородського міського управління юстиції щодо звернення стягнення на нерухоме майно та призначення його продажу з прилюдних торгів, а саме: однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою в м. Ужгород, вул. Тельмана, 1"б"/10.

Позов мотивовано тим, що батьки позивача - ОСОБА_3, яка представляє інтереси позивача та ОСОБА_7 були власниками квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Квартира приватизована згідно із Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Право власності на вказану квартиру підтверджується свідоцтвом, виданим виконавчим комітетом Ужгородської міської ради народних депутатів 27.08.1997р.

Певний період позивач у вказаній квартирі не проживав, хоча весь час був там зареєстрований. У зв'язку із змінами в сімейних обставинах (рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.05.2014р. ОСОБА_7 позбавлено батьківських прав), а також через підготовку до вступу у вищий навчальний заклад позивач повернувся до квартири своїх батьків, де виявилося, що у ній живуть незнайомі люди.

ОСОБА_3 в інтересах позивача було подано лист до КП "Архітектурно-планувальне бюро" з проханням надати копії всіх наявних документів, які стосуються квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Листом від 22.05.2014р. № 54 позивачці було повідомлено, що у зв'язку із зміною в законодавстві КП "Архітектурно-планувальне бюро" більше не має доступу до Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно не володіє інформацією щодо наявності чи відсутності прав власності окремих суб'єктів на те чи інше майно.

Разом із тим, в додаток до зазначеної відповіді ОСОБА_3 було надано копії документів, які стосуються квартири із яких і стало відомо, що квартира вже продана без відому власників, а до її продажу, в межах виконавчого провадження на неї було накладено арешт та заборону на її відчуження.

Виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого листа, виданого Ужгородським міськрайонним судом у справі №2-557/2002 про стягнення тільки з ОСОБА_3 на користь Акціонерного комерційного промислового інвестиційного банку суми 25658,63 грн. заборгованості за споживчим кредитом. Справу про стягнення боргу судом розглянуто без участі ОСОБА_3

При виконанні виконавчого документу, державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в подальшому вчинено виконавчі дії спрямовані на звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру та реалізовано її з прилюдних торгів.

Позивач вважає, що в супереч приписам закону, державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Ужгородського районного управління юстиції було порушено норми діючого законодавства стосовно майнових прав членів сім'ї власника житлового приміщення, оскільки здійснено продаж зазначеної квартири без дозволу органу опіки і піклування, а також останнім не було перевірено, чи має боржник будь-яке інше майно та кошти, на які може бути накладений арешт, чи дійсно квартира належить боржнику особисто, чи отримував постанови в межах виконавчого провадження. Також державним виконавцем незаконно було накладено арешт на квартиру та звернуто стягнення на майно - квартиру, що належала декільком особам без їх згоди.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги з мотивів наведених у позовній заяві, просили суд задовольнити позовні вимоги з мотивів наведених у позовній заяві. Додатково просили врахувати судову практику в аналогічних справах, які додані до матеріалів справи.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з мотивів наведених у письмових запереченнях, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В судові засідання. третя особа - ОСОБА_6 не з'явилася, явку свого представника не забезпечила, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, але подав до суду заперечення, в яких просив провадження по справі закрити.

Розглянувши подані позивачем документи та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що батьки позивача - ОСОБА_3 та ОСОБА_7 є власниками квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на вказану квартиру підтверджується свідоцтвом, виданим виконавчим комітетом Ужгородської міської ради народних депутатів від 27.08.1997р. (а.с.8).

Певний період позивач у вказаній квартирі фактично не проживав, хоча весь час був там зареєстрований. У зв'язку із змінами в сімейних обставинах (рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14.05.2014р. ОСОБА_7 позбавлено батьківських прав), а також через підготовку до вступу у вищий навчальний заклад позивач повернувся до квартири батьків, де виявилося, що у ній живуть незнайомі люди.

ОСОБА_3 було подано лист до КП "Архітектурно-планувальне бюро" з проханням надати копії всіх наявних документів, які стосуються квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Листом від 22.05.2014р. № 54 позивачці було повідомлено, що у зв'язку із зміною в законодавстві КП "Архітектурно-планувальне бюро" більше не має доступу до Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно воно не володіє інформацією щодо наявності чи відсутності прав власності окремих суб'єктів на те чи інше майно.

До вищезазначеної відповіді ОСОБА_3 надано копії документів, які стосуються квартири батьків позивача, із яких позивачі дізналися, що їх квартира вже продана без відому власників, а до її продажу, в межах виконавчого провадження на неї накладено арешт та заборону її відчуження.

Вказане виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого листа, виданого Ужгородським міськрайонним судом у справі №2-557/2002 про стягнення з ОСОБА_3 на користь Акціонерного комерційного промислового інвестиційного банку суми 25658,63 грн. заборгованості за споживчим кредитом. Справу про стягнення боргу судом розглянуто без участі ОСОБА_3

На виконання вищевказаного рішення суду державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Оскільки рішення суду добровільно виконано не було, то на підставі ст.ст. 50, 55 Закону України "Про виконавче провадження" державним виконавцем 15.08.2002 року було винесено постанову про арешт майна боржника - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. та оголошено заборону на її відчуження. (а.с.10) саме в даній постанові вказано, що боржник ОСОБА_3 є власником вищезгаданої квартири.

В подальшому вказана квартира 08.07.2003р. була продана з прилюдних торгів переможцем яких став ОСОБА_9(АДРЕСА_2), що підтверджується наданим суду Актом державного виконавця про проведення прилюдних торгів від 17.07.2003р. (а.с. 54), де в свою чергу зазначено, що власниками квартири були як ОСОБА_3 так і ОСОБА_7, а продана квартира перебувала у спільній сумісній власності, що підтверджено свідоцтвом про право власності.

28.07.2003р. Приватним нотаріусом на підставі Акта державного виконавця про проведення прилюдних торгів від 17.07.2003р. було видано свідоцтво на право власності на майно ОСОБА_6 та зазначено, що колишніми власниками квартири знов таки являлися ОСОБА_3 так і ОСОБА_7, а продана квартира перебувала у спільній сумісній власності, що підтверджено свідоцтвом про право власності. (а.с.9)

В ході розгляду справи представник відповідача повідомив, що жодних інтересів та законних прав позивача порушено не було, крім того наголосив, що оскаржувана постанова як ОСОБА_3, так і іншими зацікавленими особами в десятиденний термін не оскаржувалися. Суд не може погодитися з наведеним оскільки відповідачем не наведені докази вручення постанови державного виконавця та не вказаний момент отримання з якого б почав перебіг строк відведений на її оскарження.

В подальшому представником відповідача було зазначено, що про порушення своїх прав та прав свого сина ОСОБА_3 дізналася 06.08.2003 року, оскільки після проведення прилюдних торгів з примусової реалізації квартири ОСОБА_3 власноручно написала ОСОБА_6 (переможцю прилюдних торгів) розписку про відсутність у неї будь-яких претензій до останнього.

Суд не може погодитися із вищенаведеним як і з правомірністю тверджень відповідача стосовно необхідності звернення стягнення на майно (квартири, яка перебувала у спільній приватній сумісній власності, а.с.8) на виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду, оскільки вказаним рішенням було задоволено позов ЗАТ УАК "Промінвестбанк" про стягнення боргу у розмірі 25658,63 грн. тільки з ОСОБА_3, а провадження ДВС було відносно стягнення боргу з ОСОБА_3 та ОСОБА_7, що в подальшому і призвело до продажу з прилюдних торгів квартири, яка перебувала у спільній приватній сумісній власності та належала всім членам сім'ї (а.с.8), в т.ч. ОСОБА_3 та ОСОБА_7 Жодних документів про наявність боргу ОСОБА_7 суду надано не було.

Відповідачем доказів про вручення позивачу та її представнику постанов державного виконавця та інших документів також суду надано не було.

В судовому засіданні ОСОБА_3 повідомила, що жодних розписок переможцю прилюдних торгів ОСОБА_6 не надавала, з вказаною особою не знайома. Вимагала його пояснень та особистої присутності у справі.

Про продаж квартири дізналася в травні 2014 року, з моменту надання їй відповіді з КП "Архітектурно - планувальне бюро", де в додаток до листа було надано копії документів, що стосуються вже проданої квартири. У квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 батьки позивача зареєстровані з 1996р., а сам позивач з 1997р.

абз.6 ст.50 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчих дій) передбачено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом з урахуванням витрат на виконання. У випадках коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

ст.62 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення, земельну ділянку, що є нерухомим майном, провадиться у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу провадиться звернення стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржникові. В останню чергу звертається стягнення на жилий будинок чи квартиру.

У разі звернення стягнення на будинок, квартиру, приміщення, земельну ділянку державний виконавець запитує відповідні місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування про належність зазначеного майна боржникові на праві власності та його вартість, а також запитує нотаріальний орган, чи не знаходиться це майно під арештом.

Одержавши документальне підтвердження належності боржникові на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна, державний виконавець накладає на них арешт шляхом опису і оцінки за їх вартістю на момент арешту та надсилає нотаріальному органу за місцем знаходження майна вимогу про реєстрацію даного факту. Про накладення арешту на будинок чи інше нерухоме майно, заставлене третім особам, державний виконавець невідкладно повідомляє цих осіб.

Реалізація належних боржникові будинку, квартири та іншого нерухомого майна провадиться відповідно до закону шляхом продажу з прилюдних торгів.

Із свідоцтва про право власності на житло вбачається, що квартира, на яку державним виконавцем накладено арешт та на яку звернуто стягнення і яку в подальшому реалізовано з прилюдних торгів знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в яких була дитина - неповнолітній, який тепер звертається до суду. Частка співвласника майна ОСОБА_7 та неповнолітнього сина на яке державним виконавцем накладений арешт, та яке в подальшому продано з прилюдних торгів окремо не виділялася. Дозвіл органом опіки і піклування на відчуження вищезгаданої квартири не надавався ( а.с.65).

Відповідно до ч.2 ст.2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.90 року, ратифікованою Україною 27.02.91 року, яка набрала чинності для України 27.09.91 року, Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї.

Ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст.27 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

У відповідності до преамбули Закону України "Про охорону дитинства" (далі по тексту - Закон) (в редакції, чинній на момент здійснення виконавчих дій) цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Ст.1 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Ст.17 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що гарантується право дитини на житло. Так у ч.3 даної статті зазначено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

В супереч вищенаведеним приписам закону, державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Ужгородського районного управління юстиції було порушено норми діючого законодавства стосовно майнових прав членів сім'ї власника житлового приміщення, оскільки здійснено продаж зазначеної квартири без дозволу органу опіки і піклування.

Ст.31 Кодексу про шлюб та сім'ю України (чинного на момент звернення стягнення на майно) передбачено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути звернено лише на його роздільне майно і на частку в спільній сумісній власності подружжя, яка належала б йому при поділі цього майна.

У відповідності до статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" (в редакції, чинній на момент здійснення виконавчих дій) діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Також відповідачем не були надані документи з виконавчого провадження, які б підтвердили як необхідність реалізації майна, так і причини з яких був накладений арешт на все майно та інші документи. Причиною ненадання було вказано, що справа знищена

Відповідно до п.3.19 Інструкції з діловодства в органах ДВС (затвердженої наказом Міністерства юстиції України №470/7 від 05.07.99р.) строк зберігання переданих до архіву завершених проваджень становить три роки, а згідно п.3.20 даної інструкції передбачено, що знищення проваджень відбувається раз на півріччя про що, комісія складає відповідний акт у двох примірниках. Акти знищення виконавчих проваджень зберігаються у номенклатурній справі. Вказаний Акт державним виконавцем суду також надано не було.

Вказане вище свідчить, що державний виконавець не діяв на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених Законом України "Про виконавче провадження" та іншими нормативно - правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, чим порушив законні інтереси позивача.

Державним виконавцем при відкритті виконавчого провадження та в подальшому не було забезпечено надсилання боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження та інших, не перевірено, чи має боржник будь-яке інше майно та кошти, на які може бути накладений арешт; не перевірено, чи дійсно квартира належить боржнику особисто чи разом з членами сім'ї.

Суд не може вважати законним накладення арешту на майно (квартиру), що є спільним майном як і звернення стягнення на майно (квартиру), що належить іншим особам та реалізації квартири з прилюдних торгів під час дії заборони (арешту).

Аналогічну позицію викладено в Ухвалі Вищого адміністративного суду України № К-27281/10 від 09.02.2011р. (а.с.185-189). та в Ухвалі Вищого адміністративного суду України № К/9991/27831/11 від 06.03.2014р. (а.с.157-161).

У відповідності до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У відповідності до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладені обставини та враховуючи приписи ч.2 ст.71 КАС України, в силу яких в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, однак відповідачем належними та допустимими доказами не доведено правомірність прийнятої постанови та не доведено законності дій, що призвели до реалізації майна, яке належало різним особам з прилюдних торгів, а за таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись статтями 160, 161, 163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_3 до Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області; третя особа - ОСОБА_6 про скасування постанови та визнання дій неправомірними - задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23.08.2002 року.

Визнати неправомірними дії державного виконавця ДВС Ужгородського міського управління юстиції щодо звернення стягнення на нерухоме майно, а саме квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та призначення його продажу з прилюдних торгів.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд в порядку та строки, встановлені ст.186 КАС України. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови (копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції).

СуддяП.П. Микуляк