Справа № 2а-5048/11/1370
Суддя: Голубєва Г.К.
Дата ухвалення: 2015-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року м. Київ К/800/9986/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача Голубєвої Г.К.

Суддів Борисенко І.В.

Костенка М.І.

при секретарі судового засідання: Мосійчук І.М.,

розглянувши касаційну скаргу Миколаївської міжрайонної державної податкової інспекції Львівської області Державної податкової служби

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2013 року

у справі №2а-5048/11/1370

за позовом Відкритого акціонерного товариства «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат»

до Державної податкової інспекції у Жидачівському районі Львівської області

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2008 року позивач ВАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» звернулось в суд із адміністративним позовом до ДПІ у Жидачівському районі Львівської області (правонаступник - Миколаївська МДПІ Львівської області ДПС) про скасування податкового повідомлення-рішення №/2/483 від 15.01.2008 року, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 2887730,00 грн., в тому числі 1705283,00 грн. за основним платежем та 1182447,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 09.08.2011 року позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2013 року змінено рішення суду першої інстанції. В резолютивній частині постанови слова «визнати нечинним» змінено на слова «визнати протиправним і скасувати». В решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09.08.2011 залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального права та без належного врахування всіх обставин справи.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем було проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2006 року по 31.03.2007 року, за результатами якої зазначено, зокрема, що товариством порушено вимоги пп.4.1.6 п.4.1 ст.4, п.11.3 ст.11, п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2, пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України від 28.12.1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (далі - Закон № 334/94-ВР). Такі висновки податкового органу обґрунтовані тим, що позивачем занижено валовий дохід у 1 кварталі 2007 року на суму перерахованих передплатниками коштів в оплату акцій, які не були поверненні товариством на кінець періоду, що перевірявся, в розмірі 6621132,00 грн., а також позивачем було завищено валові витрати на вартість інформаційно-консультаційних послуг, наданих ЗАТ КБ «ПриватБанк», у розмірі 200000,00 грн.

На підставі вищевказаного відповідачем прийнято спірне податкове повідомлення-рішення №/2/483 від 15.01.2008 року, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 2887730,00 грн., в тому числі 1705283,00 грн. за основним платежем та 1182447,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями

Задовольняючи позов, суди виходили з наступних мотивів, з чим погоджується суд касаційної інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням загальних зборів акціонерів ВАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» від 17.11.2005 року (протокол № 13) вирішено збільшити статутний фонд товариства на 5000000,00 грн. шляхом збільшення кількості акцій існуючої номінальної вартості. Вирішено здійснити додаткову емісію акцій товариства в кількості 100000000 штук номінальною вартістю кожної акції 0,05 грн.

18.11.2005 року між позивачем і ТОВ «Депозитарно-фондова компанія «Славутич-Капітал» було укладено договір доручення на розміщення додаткового випуску цінних паперів № Е1-05.

Протягом лютого-березня 2006 року між ВАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат», від імені якого діяло ТОВ «Депозитарно-фондова компанія «Славутич-Капітал» (Емітент), з однієї сторони та фізичними і юридичними особами (Покупці), з іншої сторони, було укладено договори купівлі-продажу цінних паперів, що придбаваються на умовах підписки № Е106-1. За цими договорами здійснювався продаж позивачем акцій додаткового випуску.

Розпорядженням ДКЦПФР від 04.04.2006 року № 132-13 відмовлено позивачу в реєстрації додаткового випуску акцій.

Із змісту договорів купівлі-продажу цінних паперів за лютий-березень 2006 року, на підставі яких позивач отримав від фізичних і юридичних осіб грошові кошти за реалізовані акції додаткового випуску, зокрема із пп. «б» п. 3.1 цих договорів, видно, що Емітент (Торговець) зобов'язаний повернути покупцям акцій суму грошових коштів, сплачених за цими договорами в рахунок підписки за цінні папери не пізніш як через 30 днів у випадку неможливості завершення Емітентом додаткового випуску цінних паперів, а саме неодноразової відмови ДККПФР у реєстрації додаткового випуску акцій або інших, незалежних від Емітента обставин, строк дії яких не повинен перевищувати одного року, починаючи з 07.03.2006 року.

Отже, вищевказаними договорами купівлі-продажу акцій визначено, що обов'язок у ВАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» щодо повернення фізичним і юридичним особам грошових коштів у розмірі 6621132,00 грн. за реалізовані акції додаткового випуску виник 07.03.2007 року, а право покупців акцій на заявлення вимог про примусове повернення (стягнення) таких коштів виникло 06.04.2007 року.

Судами вірно враховано, що відповідно до пп. 1.22.1 п.1.22 ст.1 Закону № 334/94-ВР безповоротною фінансовою допомогою визнається сума коштів, передана платнику податку згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами, які не передбачають відповідної компенсації чи повернення таких коштів (за винятком бюджетних дотацій і субсидій), або без укладення таких угод; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після її списання, якщо така безнадійна заборгованість була попередньо включена до складу валових витрат кредитора; сума заборгованості платника податку перед іншою юридичною чи фізичною особою, що залишилася нестягнутою після закінчення строку позовної давності; основна сума кредиту або депозиту, наданих платнику податку без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних); сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

З врахуванням наведеного, грошові кошти у розмірі 6621132,00 грн. за реалізовані акції додаткового випуску, в разі їх неповернення покупцям акцій (фізичним і юридичним особам), можуть визнаватись безповоротною фінансовою допомогою після закінчення строку позовної давності за вимогами про повернення (стягнення) цих коштів із товариства в користь таких покупців акцій. Таким строком, з врахуванням приписів ст.ст. 256-261 ЦК України, є 06.04.2010 року, тобто 06.04.2007 року (початок перебігу строку позовної давності) плюс 3 роки (строк позовної давності).

Таким чином, судами зроблено вірний висновок про безпідставність тверджень податкового органу про те, що неповернення позивачем станом на перевірений період грошових коштів передплатникам акцій є підставою для визнання цих коштів безповоротною фінансовою допомогою і необхідність їх включення до валових доходів товариства за перший квартал 2007 року.

Щодо правомірності включення позивачем до складу валових витрат вартості інформаційно-консультативних послуг, отриманих позивачем від ЗАТ КБ «ПриватБанк», то судами вірно враховано, що реальність укладення, фактичне виконання та настання правових наслідків за договорами № Г.22.4.1.0-84 від 03.01.2006 року і № Г.22.4.1.0-3 від 03.01.2007 року про надання інформаційно-консультаційних послуг підтверджується матеріалами справи, зокрема, додатками до цих договорів із деталізацією переліку наданих послуг і їх вартості, актами прийому-передачі наданих послуг та платіжними дорученнями.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР встановлено, що валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно з абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону № 334/94-ВР не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

При цьому, згідно п.16.4 ст.16 Закону № 334/94-ВР податковий орган не може вимагати надання форм звітності чи обліку, прямо не передбачених цим Законом, у тому числі складених за правилами бухгалтерської звітності, інших, не передбачених цим Законом, балансів чи звітності.

Таким чином, судами першої інстанції зроблено вірний висновок про безпідставність тверджень податкового органу про завищення позивачем валових витрат на вартість інформаційно-консультаційних послуг, наданих ЗАТ КБ «ПриватБанк» у відповідному розмірі.

За таких обставин, суди дійшли вірного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 210 - 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Миколаївської міжрайонної державної податкової інспекції Львівської області Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2013 року у справі №2а-5048/11/1370 залишити без змін.

Справу повернути до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий підписГолубєва Г.К.
Судді підпис Борисенко І.В.
підпис Костенко М.І.

Ухвала складена у повному обсязі 23.01.2015 р.