Справа № 556/2115/13-а
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" січня 2015 р. м. Київ К/800/20732/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С.,
суддівГончар Л. Я.,
Черпіцької Л. Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Берестівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, третя особа: ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_5 звернулась з позовом до Берестівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області про визнання протиправним та скасування рішення Берестівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області (двадцять друга сесія шостого скликання) від 27 грудня 2012 року № 188 "Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку".

Постановою Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 січня 2014 року в позові відмовлено.

Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2014 року скасовано постанову Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 січня 2014 року та прийнято нове рішення про задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, третя особа подала касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заперечень на скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що рішенням Берестівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області № 3 від 21 березня 1997 року позивачу виділено у приватну власність земельну ділянку, площею 0, 07 га, для обслуговування житлового будинку у межах села Берестівка по вул. 1-го Травня, 21 Володимирецького району Рівненської області, якою вона користується по даний час.

Довідкою Берестівської сільської ради № 239 від 23 травня 2013 року стверджується, що позивач проживає та зареєстрована за вищевказаною адресою та має земельну ділянку, загальною площею 0, 32 га. Запис зроблено згідно погосподарської книги № 3, особового рахунка № 104 за 2011 - 2015 роки.

Рішенням Берестівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області "Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку" від 27 грудня 2012 року № 188 третій особі надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, орієнтованою площею 0,15 га, за адресою: по АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішеннями ради, позивач заявила цей позов.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач відмовилася від права користування спірною земельною ділянкою в порядку ст. 141 ЗК України, що підтверджується актом депутатів ради про опитування позивача від 24 грудня 2012 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не вчиняла дій з припинення права користування земельною ділянкою у розумінні статей 141, 142 ЗК України, зокрема, заяву про відмову від користування земельною ділянкою до ради не подавала.

Колегія суддів не погоджується з висновками судів.

Підстави припинення права власності на земельну ділянку визначені ст. 140 ЗК України.

Статтею 142 цього Кодексу передбачено, що право власності або право користування на земельну ділянку припиняється в разі добровільної відмови власника земельної ділянки від права на земельну ділянку.

Підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку встановлені ст. 143 ЗК України.

З урахуванням викладеного, зважаючи на обставини, встановлені судами попередніх інстанцій на підставі доказів, досліджених під час судового розгляду справи, колегія суддів погоджується з мотивами суду апеляційної інстанції, що акт депутатів ради від 24 грудня 2012 року не є належним доказом щодо припинення права позивача на земельну ділянку.

Водночас, колегія суддів касаційної інстанції не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що це достатня підстава для скасування оскаржуваного рішення відповідача, виходячи з такого.

Згідно із ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Із наведених норм випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, тобто у іншої особи вже виникло право на оренду чи власність на земельну ділянку.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Отже, вирішуючи публічно-правовий спір, суди повинні встановити, в чому полягає порушення прав позивача оскаржуваним актом.

Громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками у порядку, визначеному нормами ст. ст. 116, 118 ЗК України, якими врегульовано підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання.

Таким чином, ЗК України (на час виникнення спірних правовідносин) встановлював, що передача земельних ділянок безоплатно у власність передбачає проходження певної процедури з виготовлення проекту відведення земельної ділянки, його погодження компетентними органами тощо, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування з цього питання.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені ст. 152 ЗК України.

Згідно із частиною 10 статті 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Системний аналіз наведених вище норм права та ст. ст. 116, 118 ЗК України дає підстави вважати, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи оренду, що фактично вказує про відсутність обтяжень земельної ділянки у такому випадку.

Таке судження підтверджується і приписами ч. 9 ст. 118 ЗК України, в якій визначено, що проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Окрім цього, статтею 186 цього Кодексу визначено розгляд і затвердження землевпорядної документації.

Наведені норми права дають підстави вважати про відсутність приорітетності того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки.

Таким чином, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що оскаржуване рішення не може порушувати права позивача у момент його прийняття, оскільки ним не вирішувалось питання про передачу земельної ділянки третій особі у власність чи користування, а відтак таке рішення ради не породжує наслідків для власника чи користувача земельної ділянки.

Оскільки під час вирішення спору суд апеляційної інстанцій не правильно застосував норми матеріального права, то скаргу третьої особи слід задовольнити.

Разом з тим, вказане помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального права не призвело до прийняття неправильного по суті рішення, а тому колегія погоджується з його висновками про наявність підстав для відмови в позові.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2014 року скасувати, а постанову Володимирецького районного суду Рівненської області від 20 січня 2014 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: