Справа № 752/224/13(2а/752/73/13)
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2015 року м.Київ К/800/7945/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді Заяць В.С.,

Стрелець Т.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва про визнання відмови щодо призначення пенсії державного службовця неправомірною та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва, в якому просила визнати незаконними дії (бездіяльність) та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок пенсії з 10 травня 2007 року з пенсії за віком на пенсію державного службовця.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила про неправомірну відмову відповідача у перерахунку пенсії, оскільки вважає, що до її стажу на державній службі повинен зараховуватися період роботи у Республіканському обчислювальному центрі ЦСУ УРСР та у Головному обчислювальному Центрі Держкомстату УРСР з 21 грудня 1976 року по 31 листопада 2000 року на посадах спеціаліста.

Постановою Голосіївського районного суду м.Києва від 26 лютого 2013 року позов задоволено частково; визнано неправомірною відмову Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва у призначенні пенсії ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про державну службу»; зобов'язано відповідача призначити позивачу пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» з часу звернення за призначенням пенсії, тобто з 24 грудня 2012 року; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В частині задоволення позовних вимог рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю у позивача права на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки ОСОБА_2 досягла встановленого законодавством пенсійного віку, у період з 21 грудня 1976 року по 25 жовтня 1985 року та з 25 жовтня 1985 року по 02 лютого 1998 року працювала на посадах економіста, старшого економіста, провідного економіста у Республіканському обчислювальному центрі ЦСУ УРСР та Головному обчислювальному центрі Держкомстату УРСР, тобто має стаж роботи на посадах, робота яких зараховується до стажу державної служби, більше 20 років.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2014 року задоволено апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва; постанову Голосіївського районного суду м.Києва від 26 лютого 2013 року скасовано; ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю.

При винесенні рішення суд апеляційної інстанції виходив із того, що періоди роботи позивача у Республіканському обчислювальному центрі ЦСУ УРСР та Головному обчислювальному центрі Держкомстату УРСР не можуть бути зараховані до стажу державної служби, а тому позивач не набула права на пенсію за Законом України «Про державну службу».

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, ОСОБА_2 звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2014 року, залишити в силі постанову Голосіївського районного суду м.Києва від 26 лютого 2013 року.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_2 у період з 21 грудня 1976 року по 01 листопада 1988 року працювала на посадах економіста відділу підготовки і випуску статматеріалів з бюджету, економіста та старшого економіста бюро підготовки і випуску статматеріалів з житлово-комунального господарства і побутового обслуговування населення Республіканського обчислювального центру ЦСУ УРСР (з 25 жовтня 1985 року - Республіканського обчислювального центру колективного користування ЦСУ УРСР), з 01 листопада 1988 року по 02 лютого 1998 року - на посаді економіста (3, 2, 1 категорії), провідного економіста відділу інформаційного забезпечення соціальної статистики та з 02 лютого 1998 року по 31 грудня 1998 року - на посаді провідного економіста відділу інформаційного забезпечення статистики умов життя населення Головного обчислюваного центру Мінстату УРСР (з 02 грудня 1997 року - ГОЦ Держкомстату України), з 01 січня 1999 року по 30 листопада 2000 року - на посаді провідного економіста відділу інформаційного забезпечення соціальної статистики ДП Головний міжрегіональний інформаційний центр Держкомстату України, що підтверджується копією трудової книжки.

Згідно довідки Головного управління регіональної статистики Державної служби України від 10 грудня 2012 року № 17-10/64, на дату звільнення з головного міжрегіонального управління статистики у місті Києві, вислуга років у державній службі ОСОБА_2 становить 6 років 5 місяців та 9 днів.

24 грудня 2012 року ОСОБА_2 звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м.Києва із заявою про перерахунок пенсії з пенсії за віком на пенсію державного службовця, при цьому зазначила, що до її стажу державної служби не зараховано період роботи у Республіканському обчислювальному центрі ЦСУ УРСР та у Головному обчислювальному центрі Держкомстату УРСР з 21 грудня 1976 року по 30 листопада 2000 року на посадах спеціаліста.

Відповідач листом від 26 грудня 2012 року № 1764/14 повідомив позивача, що стаж державної служби позивача складає 6 років 5 місяців 9 днів, а тому відсутні для призначення позивачу пенсії держслужбовця відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу», відповідно до приписів якої право на одержання пенсії державних службовців мають, зокрема, жінки, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців.

Вважаючи дії відповідача неправомірними позивач звернувся до суду.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст.37 Закону України «Про державну службу» на одержання пенсії за віком державного службовця мають право чоловіки, які досягли шестидесятидворічного віку, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на день досягнення зазначеного віку працювали на посадах державної служби, а також особи, які мають не менше 20 років стажу державної служби, до якого включається час роботи (період), визначений пунктами 1 - 7 та 9 - 11 частини другої статті 35 цього Закону, - незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 (далі - Порядок), до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишньої УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком, зокрема період роботи на посадах керівних працівників і спеціалістів у міністерствах і відомствах УРСР (включаючи головні управління, управління, що відповідно до затвердженої Урядом структури входили до центрального апарату цих міністерств і відомств), в місцевих органах державного управління міністерств і відомств УРСР та інших республік; у обчислювальних центрах та машинолічильних станціях обласних, Київського та Севастопольського міських статистичних управлінь (посади начальників центрів і станцій, їх заступників, які відповідали за виконання робіт з підготовки та випуску статичної звітності, керівних працівників і спеціалістів підрозділів підготовки та випуску статистичних матеріалів).

Можливості зарахування до стажу державної служби періодів роботи осіб за часів СРСР в інших обчислювальних центрах та машинолічильних станціях згаданим Порядком не передбачено.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідно до Положення про Республіканський обчислювальний центр Центрального статистичного Управління Української PCP, затвердженого наказом ЦСУ Української PCP від 07 серпня 1967 року № 488, вказаний обчислювальний центр до структури ЦСУ УРСР не входив, а був лише у його підпорядкуванні та діяв на господарському розрахунку.

Згідно наказу Держкомстату УРСР від 29 грудня 1987 року № 134 на базі Республіканського обчислювального центру колективного користування створений Головний обчислювальний центр Державного комітету УРСР по статистиці.

Із структури центрального апарату Державного комітету УРСР по статистиці, затвердженою постановою Ради Міністрів УРСР від 25 грудня 1987 року №124 «Про перебудову діяльності й організаційної структури Державного комітету УРСР по статистиці», вбачається, що Головний обчислювальний центр діяв при Державному комітеті УРСР по статистиці, а не входив до структури комітету.

ГОЦ у свою чергу реорганізовано в ГОЦ Міністерства статистики УРСР (1993 рік), Державного комітету статистики України (1997 рік). На базі ГОЦ Держкомстату України, що ліквідовано, утворено ДП Головний міжрегіональний інформаційний центр Держкомстату України (1998 рік).

Вказані організації відповідно до їх положень, статутів були самостійними державними підприємствами, які здійснювали свою діяльність на принципах господарського розрахунку.

Основними завданнями ГОЦ Міністерства статистики України, відповідно до його Статуту, затвердженим наказом Мінстату України від 09 листопада 1993 року № 243, були збір, узагальнення та розробка статистичної інформації, застосування сучасної технології обробки інформації, впровадження нових технічних і програмних засобів, операційних систем банків і баз даних, виконання інформаційно-обчислювальних робіт і послуг для підприємств, організацій, установ та інших суб'єктів підприємницької діяльності.

За вказаним обставинами суд апеляційної інстанцій обґрунтовано дійшов висновку, що періоди роботи позивача у Республіканському обчислювальному центрі ЦСУ УРСР (Республіканському обчислювальному центрі колективного користування ЦСУ УРСР) та Головному обчислювальному центрі Держкомстату УРСР (ГОЦ Мінстату УРСР, ДП Головний міжрегіональний інформаційний центр Держкомстату України) не можуть бути зараховані до стажу державної служби.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо правомірної відмови відповідача у призначенні пенсії позивачу відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» у зв'язку з відсутністю у позивача необхідного стажу роботи на посадах, робота яких зараховується до стажу державної служби.

Виходячи із визначених ст.220 КАС України меж перегляду судових рішень, за яким суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, у судової колегії відсутні підстави для спростування встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи.

Доводи касаційної скарги встановлених обставин справи та висновків апеляційного суду не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.3 ст.220-1 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст.220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту ухвалення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, передбачених статтями 237 - 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді

З оригіналом згідно

Помічник судді Ю.І.Клименко