Справа № 813/6742/14
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2015-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2015 року № 813/6742/14

Львівський окружний адміністративний суду в складі:

головуючого - судді: Костецького Н.В.

за участю секретаря судового засідання Приймака С.І.

представника позивача Горбань О.В.

представника відповідача Сливки В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовом Львіського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Львівського комунального підприємства «Старий Львів» третя особа, що не заявляє вимог на предмет спору - Львівський міський центр зайнятості про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :

Львівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Львівського комунального підприємства «Старий Львів» третя особа, що не заявляє вимог на предмет спору - Львівський міський центр зайнятості про стягнення заборгованості в сумі 15 136,72 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно із ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів та звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у встановленому чинним законодавством порядку. Зазначивши, що норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2009 році для відповідача становив 3 особи, однак перевіркою, яка проводилася працівниками позивача встановлено, що на підприємстві працювало 2 особи. Враховуючи зазначене та середньорічну заробітну плату штатного працівника на 2009 рік, відповідач визначив адміністративно-господарську санкцію у розмірі 14 624,32 грн. та суму пені за порушення термінів сплати санкції у розмірі 512,40 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з мотивів, вказаних у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав викладених у письмовому запереченні на позовну заяву. Зазначив, що чинне законодавство передбачає обов'язок для роботодавця щодо створення робочих місць для інвалідів, при цьому, не зобов'язує підприємство знаходити та працевлаштовувати інвалідів. Відповідачем вчинено усі необхідні дії, передбачені законодавством по працевлаштуванню інвалідів, а саме: створив робочі місця для працевлаштування інвалідів та повідомив Львівський міський центр зайнятості про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів. Додатково зазначив, що у 2009 році на підприємстві працювало п'ять інвалідів, після звільнення трьох з них, підприємство звернулося до Львівського міського центру зайнятості з листом про наявність вакантних місць для інвалідів. Крім цього зазначає, що ЛКП «Старий Львів» скеровувало на адресу Львівського міського центру зайнятості звіти про наявність вакансій за 2008-2010 р.р. Відтак, вважає, що санкції накладено неправомірно, оскільки обов'язок по створенню робочих місць для інвалідів підприємство виконало, а пошуком роботи має займатися центр зайнятості.

Представник третьої особи - Львівського міського центру зайнятості у судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчить розписка про вручення судової повістки, яка міститься в матеріалах справи. Про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та заперечень по суті позовних вимог суду не надав. У судовому засіданні 17.11.2014 року представник третьої особи-Савка В.С. зазначила, що відповідно до наказу Мінпраці України №420 від 19.12.2005 року звіти про наявність вакансій скеровуються до центру зайнятості при наявності вакансій, що відповідачем було зроблено.

Заслухавши думку представників сторін, дослідивши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Львівське комунальне підприємство «Старий Львів» зареєстроване Реєстраційною службою Львівського міського управління 12.07.2001 року №0004260, видано свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серії АОО №377615 внесено запис про включення відомостей про юридичну особу до ЄДР, присвоєно ідентифікаційний код 20782401 та діє на підставі Статуту (затверджений Галицькою районною адміністрацією м.Львова 28.07.208 року, №652).

Фактична адреса: 79008, м.Львів, вул.Сербська,15.

Основним видом виробничо - господарської діяльності Львівського комунального підприємства «Старий Львів» згідно установчих документів є комплексне обслуговування об'єктів.

Судом встановлено, що на підставі скерування, виданого керуючого Львівським обласним відділення фонду соціального захисту інвалідів від 22.04.2010 року №01-7/410-654, провідним спеціалістом відділу забезпечення надходжень, організаційної роботи із соціального захисту інвалідів та кадрового забезпечення Солтисом А.В. проведено перевірку виконання статей 19,20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» Львівським комунальним підприємством «Старий Львів», за результатами якої складено акт від 27.04.2010 року (далі акт перевірки).

З акта перевірки вбачається, що відповідно до представлених документів середньооблікова чисельність штатних працівників у 2009 році на підприємстві становила 74 особи, фонд оплати праці штатних працівників - 1082,20 тис.грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника - 14 624,32 грн., норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів - 3 особи, середньооблікова кількість штатних працівників підприємства за 2009 рік, яким встановлена інвалідність - 2 особи.

Перевіркою зроблено висновок, що встановлений норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів на 2009 рік підприємством не виконано, тому підприємство несе відповідальність у формі адміністративно-господарських санкцій.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту.

Правові засади соціальної захищеності інвалідів в Україні, що гарантують їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, визначаються Законом України від 21.03.1991 № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Відповідно до приписів статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 № 875-XII (надалі - Закон України №875-XII), з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціальних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості (стаття 18 Закону України № 875-XII). При цьому, працевлаштування інвалідів, згідно з вимогами частини 3 статті 19 Закону України № 875-XII здійснюється підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, які використовують найману працю, самостійно у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Крім цього, відповідно до положень статті 18 Закону України № 875-XII підприємства, установи, організації та фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця; створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, які передбачені чинним законодавством; надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів; звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, чинним законодавством з питань соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов'язок щодо створення визначеної згідно нормативу кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про наявність таких вільних робочих місць уповноважені органи влади.

Відповідно до ч.ч 1-3 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств (об'єднань), установ і організацій та фізичних осіб, що використовують найману працю, незалежно від форм власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 чоловік - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону. Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній частиною першою статті 19 вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Відповідно до ст.20 даного Закону підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлена нормативом, передбаченим ст.19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 25 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю. Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Згідно п.п.11, 12 «Положення про Фонд соціального захисту інвалідів» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 р. №1434, місцеві органи соціального захисту населення: виявляють інвалідів, які бажають працювати і спроможні реалізувати свої здібності та можливості на підставі індивідуальних програм реабілітації; щомісячно надсилають службі зайнятості заявки на навчання інвалідів; ведуть банк даних про інвалідів, які працюють і бажають працювати.

В силу ч.4 ст.20 Закону України «Про зайнятість населення» підприємства, установи, організації незалежно від форм власності щомісяця подають центрам зайнятості адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій).

Судом встановлено, що на підприємстві позивача у 2009 році працювало штатних працівників, яким встановлена інвалідність - 2 особи. Водночас, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів на підприємстві позивача у 2009 році становив - 3 особи.

Відповідно до наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 19.12.2005 № 420 «Про затвердження форм звітності та інструкцій щодо їх заповнення» формою звітності про наявність вакантних місць на підприємстві є форма №3-ПН «Звіт про наявність вакансій», яка подається підприємствами у разі потреби до державної служби зайнятості. Згідно з приписами Інструкції щодо заповнення форм звітності № 3-ПН, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19.12.2005 № 420, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 21.12.2005 за №1534/11814, ця форма використовується для інформування населення про наявність вакансій, сприяння працевлаштуванню громадян, зареєстрованих у центрах зайнятості як такі, що шукають роботу, для підбору персоналу на замовлення роботодавців, для оцінки поточної потреби в кадрах та організації професійної підготовки населення відповідно до потреб ринку праці.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач звернувся з листом до Львівського міського центру зайнятості від 12.10.2009 року №1008, в якому зазначається, що на підприємстві є потреба в працюючих інвалідах, тому просять направити працівників для працевлаштування (двірники - 2 ос., малярі - 2 ос.).

Звернення відповідача із зазначеним листом підтверджується поштовою квитанцією (а.с.18 на звороті), а також долученим до матеріалів справи листом Львівського міського центру зайнятості від 13.09.2010 року №6855/10.

Дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності за правилами ст.86 КАС України, суд відзначає, що відповідач звітував до Львівського міського центру зайнятості та заявляв про вакансії для інвалідів, що підтверджується як наданими відповідачем в ході розгляду справи копіями таких звітів, так і листом Львівського міського центру зайнятості від 12.10.2009 року №1008. Такі звіти надсилалися до Центру зайнятості у відповідності до наказу Мінпраці України №420 від 19.12.2005 року.

Таким чином відповідачем виконані всі вимоги щодо працевлаштування інвалідів та інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць на його підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування.

Відповідно до ч.3 ст.18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань здійснює державна служба зайнятості.

Згідно ч.1 ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч.2 ст.218 ГК України).

Статтею 238 ГК України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єкта господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Відповідно до частини 2 статті 218 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб'єкту господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України від 23.02.2006 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні доповнено статтею 181, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Конвенція про професійну реабілітацію та зайнятість інвалідів № 159, ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про професійну реабілітацію та зайнятість інвалідів № 159», вказує на те, що органи державної влади повинні сприяти працевлаштуванню шляхом:

- сприяння можливості зайнятості інвалідів на відкритому ринку праці (стаття 3);

- проведення консультацій з представницькими організаціями підприємців і трудящих щодо здійснення зазначеної політики, в тому числі заходів, яких слід вжити з метою сприяння співробітництву та координації державних і приватних органів, що займаються професійною реабілітацією, консультацій з представницькими організаціями інвалідів і у справах інвалідів (стаття 5);

- вжиття заходів з метою організації й оцінки служб професійної орієнтації, професійного навчання, працевлаштування, зайнятості, а також інших пов'язаних з ними служб, щоб інваліди мали можливість отримувати, зберігати роботу та просуватися по службі; наявні служби для трудящих в цілому використовувати там, де це можливо та доцільно, з потрібною адаптацією (стаття 7);

- вжиття заходів для сприяння створенню та розвитку служб професійної реабілітації та зайнятості для інвалідів у сільських районах і окремих місцевостях (стаття 8).

Згідно з ч.3 ст.181 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Аналіз норм чинного законодавства України щодо соціальної захищеності інвалідів свідчить про те, що на підприємства покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов'язок їх працевлаштування.

У відповідності до п.4.4 Рекомендації Вищого адміністративного суду України № 07.2-10/2 від 14.04.2008 року «Про деякі питання практики застосування адміністративними судами законодавства про забезпечення права інвалідів» при розгляді адміністративними судами справ зазначеної категорії потрібно встановлювати такі обставини: створення робочих місць відповідно до встановленого нормативу; інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад); спрямування центрами зайнятості інвалідів до роботодавців та випадки безпосереднього звернення інвалідів до роботодавців з питань працевлаштування; причини не працевлаштування роботодавцями інвалідів.

У відповідності до позиції колегії Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 02.02.2010 року по справі № 21-1982во09 (номер у ЄДРСР 8089874) обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування; останнє повинно направляти до центру зайнятості відповідну звітність з інформацією щодо можливості працевлаштування інваліда.

Оскільки роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, застосування адміністративно-господарських санкцій до нього за невиконання нормативу робочих місць є протиправним

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій суд виходив із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльність роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

При цьому суд враховував, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками. Застосування принципу вини як умови відповідальності пов'язане з необхідністю доведення порушення зобов'язання.

Закон України №875-ХІІ не встановлює правил, за якими підприємство було б зобов'язане самостійно здійснювати пошук інвалідів для їх працевлаштування на своєму підприємств.

Оскільки, Львівське комунальне підприємство «Старий Львів» вжито належних заходів щодо надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для працевлаштування інваліда, та виконано обов'язок щодо створення робочого місця для інваліда, а також працевлаштовано інваліда, а тому застосування адміністративно-господарських санкцій є необгрунтованими.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог Львівського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів до Львівського комунального підприємства «Старий Львів» про стягнення заборгованості в сумі 15 136,72 грн.

Відповідно до ст.94 КАС України судові витрати не стягуються.

Керуючись ст.ст. 7-14, 17, 18, 49, 51, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України суд

п о с т а н о в и в :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Повний текст постанови складено 31 січня 2015 року.

Суддя Костецький Н.В.