Справа № 825/114/15-а
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2015 року Чернігів Справа № 825/114/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Соломко І.І.,

суддів Непочатих В.О.,

Клопота С.Л.,

за участю секретаря Федоренка Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Афганістану ОСОБА_2 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України, в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.12.2014 № 687-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати дії Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства; зобов'язати Державну міграційну службу України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є незаконним, прийнятим без оцінки ситуації з правами людини в країні походження позивача. Зазначає, що причинами для виїзду з Афганістану є погрози з боку Талібан через вбивство батька, який співпрацював з інтернаціональними і державними організаціями, а тому побоюється в разі повернення стати жертвою переслідувань або бути вбитий. Крім того, вказує, що Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області було порушено встановлений законом порядок повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення, а також в повідомленні не викладено причин та обґрунтування відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не роз'яснено порядок оскарження рішення та інформація викладена мовою, яку позивач не розуміє.

Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Від представника відповідачів до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, а також письмові заперечення, в яких просить суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачами було вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку чим з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки було встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань. Крім того зазначив, що позивач під час проведення співбесіди вказав, що при виїзді з країни він мав паспорт громадянина Афганістану.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Фіксування судового засідання, відповідно до статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, не здійснювалося.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином Афганістану, 01.02.2014 нелегально прибув до України, де 16.03.2014 позивач був затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» відділу прикордонної служби «Ужгород» за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Словачинну поза межами пункту пропуску. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.03.2014 стосовно позивача прийнято рішення про його примусове видворення за межі території України, після чого був поміщений у Чернігівський Пункт тимчасового перебування іноземців. 05.06.2014 позивач звернувся до УДМС України в Чернігівській області із з заявою про визнання його біженцем або, особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням № 687-14 від 19.12.2014 Державна міграційна служба України відмовила позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 91).

05.01.2015 позивачу було вручено повідомлення від 05.01.2015 № 48 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 92).

Вищезазначеним рішенням підтримано висновок Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 26.06.2014 (а.с. 46-48), яким встановлено відсутність обґрунтованих побоювань, які змусили позивача прибути та залишитись в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того встановлено, що відомості, які ОСОБА_2 наводив під час співбесід від 05.06.2014 (а.с. 44-45) та від 11.11.2014 року (а.с. 78-79) є суперечливими. Позивач на поставлені запитання відповідав не системно та не наводив достатніх підстав, які б давали можливість визначити його таким, що підпадає під ознаки, визначені п.1. частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Надаючи правову оцінку рішенню Державної міграційної служби України від 19.12.2014 № 687-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Оскаржуване рішення № 687-14 від 19.12.2014 Державної міграційної служби України було винесено відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

При проходженні співбесіди та анкетування особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту позивач зазначив, що він не був членом жодної релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознаками не зазнавав (а.с. 40, 61).

Крім того, суд враховує, що перебуваючи в Україні з 01.02.2014 позивач звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тільки 05.06.2014 та лише після затримання прикордонним нарядом «Група реагування» від відділу прикордонної служби «Ужгород» за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Словаччину поза межами пункту пропуску, що підтверджується постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.03.2014 у справі № 308/3481/14-а.

Тобто, позивачем не була доведена поважність причин неподання заяви про міжнародний захист відразу після прибуття.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з абзацом четвертим частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п'ята статті 10 Закону).

З викладеного слідує, що Державною міграційною службою України при прийнятті оскаржуваного рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято рішення про відмову у визнанні біженцям або особою, яка потребує додаткового захисту.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправними дій Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає таке.

Частиною тринадцятою статті 10 Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Державної міграційної служби України № 687-14 від 19.12.2014 отримано Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області 26.12.2014, про що свідчить резолюція керівника (а.с. 91).

Повідомлення № 48 від 05.01.2015 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому вказано причин відмови і роз'яснено порядок оскарження рішення сформовано 05.01.2015 та того ж дня вручено позивачу в присутності перекладача, про що свідчить відмітка на повідомленні та відмітка у журналі реєстрації видачі повідомлень (а.с. 92-94).

Як вбачається з наказу УДМС України в Чернігівській області від 24.12.2014 року № 196 про перенесення робочих днів, робочий день з п'ятниці 02.01.2015 перенесено на суботу 17.01.2015, а 27 та 28 грудня 2014 в Україні були вихідними днями (а.с. 114-115).

Таким чином, Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області дотримано порядок та строки видачі позивачу письмового повідомлення № 48 від 05.01.2015.

Посилання позивача на те, що інформація, викладена в повідомленні УДМС України в Чернігівській області від 05.01.2015 № 48 була надана мовою, яку позивач не розуміє, судом до уваги не приймається, оскільки переклад даного повідомлення позивачу був зроблений громадянином Афганістану ОСОБА_3, який володіє тією ж мовою (пушту), що і позивач. Вказане підтверджується анкетою даної особи та розпискою (а.с. 107-109).

Твердження позивача, що він є неповнолітньою особою, суд вважає необґрунтованими, оскільки позивачем при проходженні співбесіди зазначено, що при виїзді з Афганістану, він мав паспорт громадянина Афганістану на власне ім'я (а.с. 78), а згідно інформації, яка розміщена на Консульському порталі (http://www.kdmid.ru/docs.aspx?lst=country_wiki&it =/Афганистан.aspx), громадянам Афганістану для поїздок за кордон видається туристичний (закордонний) паспорт. Діти у віці від 1 року до 18 років, які виїжджають за межі країни разом зі своїми батьками, вносяться в паспорт одного з них.

Згідно частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Таким чином, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення вимог позивача щодо визнання дій Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області протиправними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства відсутні.

Вимога позивача щодо зобов'язання визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства також не може бути задоволеною з огляду на те, що суд не вправі підміняти орган державної влади, до компетенції якого віднесено розгляд відповідного питання.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України

Головуючий суддя І.І. Соломко

Судді: С.Л. Клопот

В.О. Непочатих