Справа № 818/2828/14
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2015-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 р. Справа № 818/2828/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Бенедик А.П. , Водолажської Н.С.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, Державної податкової інспекції у м.Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 26.11.2014р. по справі № 818/2828/14

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у м.Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у м.Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області, в якому просила суд: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ в м. Сумах від 29 вересня 2014 року

- № /51038 про сплату суми грошового зобов'язання з податку на доходи з фізичних осіб у загальному розмірі 195481,54 грн.;

- № про сплату суми фінансової санкції за порушення норм з регулювання обігу готівки у розмірі 39096,31 грн.;

- № /51041 про сплату суми штрафних санкцій за несвоєчасне не нарахування єдиного внеску у розмірі 8387,39 грн.;

- № /51040 про сплату єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 115068,82 грн.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 26.11.2014 року зазначений адміністративний позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області № від 29 вересня 2014 року про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки в розмірі 305000 (триста п'ять тисяч) грн. В задоволенні вимог щодо скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області № /51038 від 29 вересня 2014 року відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову в цій частині та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, а саме: Податкового кодексу України, ст. 71 КАС України, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову в цій частині та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального права, а саме: Податкового кодексу України, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав заперечення на апеляційну скаргу відповідача, в яких він, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції в частині задоволення позову, просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржувану постанову в цій частині без змін.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, в період з 27.08.2014 р. по 03.09.2014 р. проведена документальна позапланова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1, за наслідками якої 11.09.2014 р. складено акт перевірки № 3690/18-19-17-01/17/НОМЕР_1/173 (том 1 а.с. 8-44).

Під час перевірки встановлено порушення платником податків вимог п. 138.1 ст. 138, п. 140.1 ст. 140, п. 177.3, п. 177.4 ст. 177 Податкового Кодексу України, внаслідок чого занижено податок на доходи фізичних осіб у розмірі 156385,23 грн., в т.ч. за 2012 р. у сумі 64832,51 грн., за 2013р. у сумі 91552,72 грн.; п. 4 ч. 1 ст. 4, п. 2. ч. 1 ст. 7, ч. 3 ст. 3 п. 4 ч. 1 ст. 1, п. 11 ст. 8 п. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", що призвело до його заниження у сумі 115068,82 грн., у т.ч. за 2012 р. у сумі 47154,51 грн., за 2013 р. - 67914,31 грн. та п. 8 цього Закону, що призвело до нарахування штрафних санкцій у сумі 200,15 грн. та пені у сумі 76,07 грн.; п. 2.6 глави 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні затверджено постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 р. № 637.

29.09.2014 р. ДПІ у м. Сумах на підставі вищезазначеного акту перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення, а саме:

- №1/51038, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи з фізичних осіб в загальному розмірі 195481,54 грн., із них: за основним платежем - 156385,23 грн., штрафні (фінансові) санкції - 39096,31 грн. (том 1 а.с.45)

- №, яким до ФОП ОСОБА_1 застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 305000 грн. за порушення норм з регулювання обігу готівки (том 1 а.с. 46).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення № від 29.09.2014 р., виходив з того, що воно прийнято не на підставі, не у межах повноважень, та у спосіб, визначений Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Податковим повідомленням-рішенням № від 29.09.2014 р. за порушення норм з регулювання обігу готівки до ФОП ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції в розмірі 305000,00 грн.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що позивачем було порушено вимоги пункту 1 Наказу ДПА України від 24.12.2010 р. № 1025 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», а саме: вчасно не оприбутковано готівку у книзі обліку доходів і витрат, тому до позивача мають бути застосовані штрафні санкції, встановлені Указом Президента України від 12 червня 1995 року N 436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки», - у п'ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

Відповідно до п. 1 Указу Президента України від 12 червня 1995 року № 436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки», у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб'єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу.

Отже, штрафні санкції, встановлені згаданим Указом Президента, застосовуються лише за порушення норм, які встановлені Національним банком України.

Оскільки порядок ведення книги обліку доходів і витрат встановлено Наказом ДПА України від 24.12.2010 р. № 1025, а не нормативно-правовим актом НБУ, то за порушення вказаного Порядку не може бути застосовано штрафів, встановлених Указом Президента України від 12 червня 1995 року № 436/95.

Апелянт зазначає, що, згідно до термінів, які вживаються у Положенні № 637, оприбуткуванням готівки вважається проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі обліку розрахункових операцій.

Згадана відповідачем норма-визначення є загальною нормою для всіх випадків ведення касових операцій.

Спеціальною ж нормою (яка, виходячи з загальної правової доктрини, має пріоритет застосування перед загальною нормою), що надає визначення терміну оприбуткування готівки у разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням РК, є п. 2.6. Постанови Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року N 637 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», згідно якого, у разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням РК оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних РК).

Отже, несвоєчасним оприбуткуванням готівки, за яке може бути застосовано штраф у п'ятикратному розмірі є невиконання п. 2.6. Постанови Правління НБУ від 15 грудня 2004 року N 637, а саме: не здійснення обліку готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій.

Позивачем було дотримано вимог Постанови Правління НБУ від 15 грудня 2004 року № 637 при здійсненні обліку готівкових коштів у книзі обліку розрахункових операцій. Цей факт відповідачем сумніву не піддавався і підтверджений матеріалами справи.

Таким чином, застосування штрафних санкцій за порушення порядку ведення книги обліку доходів і витрат, вчинене відповідачем оскаржуваним повідомленням-рішенням № від 29.09.2014 р. суперечить вимогам чинного законодавства.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги відповідача з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення від 29 вересня 2014 року № на суму 305000грн. - фінансової санкції за порушення норм з регулювання обігу готівки є законною, обґрунтованою та винесеною з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права..

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення № 1/51038 від 29.09.2014 р., суд першої інстанції виходив з того, що воно прийнято на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, визначений Конституцією та законами України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 14.1.27. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до 14.1.56. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Згідно п. 138.1. ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Отже, виключення з витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, встановлені у п. 138.3 ст. 138 та у ст. 139 Податкового кодексу України.

Зокрема, п.п. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139 встановлено, що витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат.

Згідно п. 44.1. ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Отже, правило, за яким до складу валових витрат не включаються витрати, не підтверджені документально, є загальним правилом визначення витрат та вцілому ведення податкового обліку у податковому законодавстві.

Загальна застосовність вказаного правила також підтверджується і ст. 177 Податкового кодексу України.

Так, згідно п. 177.2. ст. 177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування фізичної особи-підприємця є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п. 177.4. ст. 177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Тобто, загальне правило щодо документального підтвердження витрат поширюється як на юридичних осіб, так і на фізичних осіб - підприємців, і жодних привілеїв одних перед іншими в цьому питанні чинним податковим законодавством не встановлено.

Для врахування окремих видів витрат при визначенні об'єкту оподаткування Податковим кодексом України встановлено спеціальні правила.

Так, абзацем четвертим п.п. 140.1.7. п. 140.1. ст. 140 Податкового кодексу України визначено, що до складу витрат на відрядження відносяться також витрати, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати), понесені у зв'язку з таким відрядженням у межах території України, але не більш як 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження, а для відряджень за кордон - не вище 0,75 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження.

Вказана норма є виключенням із згаданого вище правила документального підтвердження витрат і є спеціальною нормою по відношенню до ст.ст. 138 та 177 ПКУ, а отже, виходячи з загальної правової доктрини, до вказаних правовідносин має застосовуватись спеціальна норма, а саме п.п. 140.1.7. п. 140.1. ст. 140 Податкового кодексу України.

Крім того, згідно п. 56.21. ст. 56 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Більше того, вказана спеціальна норма не є принципово відмінною від загального правила, оскільки єдиним документальним підтвердженням добових витрат є сам факт відрядження. Тобто вказані витрати в принципі не можуть бути підтверджені (хоч для юридичних осіб, хоч для фізичних осіб-підприємців) ніякими іншими документи, крім наказом та посвідченням про відрядження, авансовим звітом та подорожнім листом (для водіїв, як у випадку позивача).

Така позиція висловлена також у листі ДПА України від 18.06.2011 р. N 11327/6/15-0516, в якому, зокрема, зазначено, що добові витрати на службові відрядження можуть включатися до складу витрат платника податку лише за наявності наказу про відрядження та відповідних первинних документів, що засвідчують наміри та фактичність здійснення відрядження, але не більше розміру, встановленого пп. 140.1.7 п. 140.1 ст. 140 Кодексу.

У Кодексі законів про працю (ст. 3) зазначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності, а також громадян, що працюють за трудовим договором з фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності.

За статтею 121 КЗпП працівники мають право на відшкодування витрат і отримання інших компенсацій у зв'язку зі службовими відрядженнями. При цьому такі витрати і компенсації виплачуються в порядку і розмірах, установлених законодавством.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про оплату праці» гарантії і компенсації працівникам у разі службових відряджень, установлені Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Крім того, згідно зі ст. 46 Господарського кодексу України при укладанні з громадянином трудового договору (контракту, угоди) підприємець зобов'язаний забезпечити належні й безпечні умови праці, оплату праці, не нижчу визначеної законом, і її своєчасне одержання працівниками, а також інші соціальні гарантії, надані законодавством.

Згідно з Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів від 13.03.98 р. № 59 (із змінами та доповненнями) службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства, об'єднання, установи, організації на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи.

Всі відрядження найманих працівників позивача, добові витрати за якими включені до складу витрат, безпосередньо пов'язані з основним видом його господарської діяльністю - вантажними перевезеннями (внутрішніми та міждержавними), - це відрядження водіїв вантажного транспорту.

Належним чином завірені копії всіх первинних документів, які підтверджують добові витрати на відрядження працівників позивача були долучені до матеріалів справи, але не враховані судом при винесенні оскаржуваних постанов.

Таким чином, позивачем було правомірно включено добові витрати на відрядження своїх найманих працівників до складу витрат та враховано при визначенні об'єкту оподаткування податком з доходів фізичних осіб та сум, з яких сплачується єдиний соціальний внесок.

В той же час позивачем підтверджено належним чином завіреними копіями первинних документів, згідно реєстрів, той факт, що з 2 487 156, 75 грн. витрат, понесених позивачем за перевірений період, лише 27 800,00 грн. це добові витрати на відрядження найманих працівників позивача. Всі ж інші витрати це виробничі витрати, понесені у зв'язку із здійсненням господарської діяльності та підтверджені всіма необхідними первинними документами, копії яких були долучені до матеріалів справи, але не досліджені судом і не враховані при постановленні постанови.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, не довів правомірність прийнятих ним податкових повідомлень-рішень.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області № /51038 від 29 вересня 2014 року є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Сумського окружного адміністративного суду від 26.11.2014р. по справі № 818/2828/14 в частині відмови в задоволенні позову прийнята з порушенням норм чинного процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому підлягає скасуванню, з прийняттям в цій частині нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 26.11.2014р. по справі № 818/2828/14 скасувати в частині відмови в задоволенні позову. Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області № /51038 від 29 вересня 2014 року.

В іншій частині постанову Сумського окружного адміністративного суду від 26.11.2014р. по справі № 818/2828/14 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя (підпис)Калиновський В.А.
Судді(підпис) (підпис) Бенедик А.П. Водолажська Н.С.