Справа № 820/18472/14
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 р.Справа № 820/18472/14
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: П'янової Я.В. , Чалого І.С.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2014р. по справі № 820/18472/14

за позовом Підприємства виробничої комплектації Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіонпостач"

до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Підприємство виробничої комплектації Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіонпостач" (далі по тексту - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від "29" жовтня 2014 року № про збільшення сум грошових зобов'язань з податку на додану вартість у розмірі 21000,00 грн. основного платежу та 10500,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій, загальна сума - тридцять одна тисяча п'ятсот гривень;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від "29" жовтня 2014 року № про збільшення сум грошових зобов'язань з податку на прибуток в розмірі 22050,00 грн. основного платежу та 5512,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій, загальна сума - двадцять сім тисяч п'ятсот шістдесят дві грн. 50 коп.

Постановою Харківського окружного суду від 12.12.2014 року по справі №820/18472/14 адміністративний позов було задоволено частково.

Скасовано податкове повідомлення - рішення від "29" жовтня 2014 року № про збільшення сум грошових зобов'язань з податку на додану вартість у розмірі 21000,00 грн. основного платежу та 10500,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій, загальна сума - тридцять одна тисяча п'ятсот гривень.

Скасовано податкове повідомлення - рішення від "29" жовтня 2014 року № про збільшення сум грошових зобов'язань з податку на прибуток в розмірі 22050,00 грн. основного платежу та 5512,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій, загальна сума - двадцять сім тисяч п'ятсот шістдесят дві грн. 50 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недотримання судом вимог ст. 159 КАС України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, просив скасувати постанову Харківського окружного суду від 12.12.2014 року по справі №820/18472/14 в частині задоволення позовних вимог та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Колегія суддів відповідно ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до свідоцтва серії А00 №498910, позивач 14.10.1998 року був зареєстрований виконавчим комітетом Харківської міської ради в якості юридичної особи,

Відповідно до свідоцтва від 27.11.1988 року за №28276045 позивач є платником податку на додану вартість.

Згідно акту від 07.10.2014 року №3936/20-30-22-01/30138957 фахівцем відповідача була проведена позапланова виїзна перевірка позивача () з питання дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ "ГРАДІЄНТ ТЕК" () за період грудень 2012 року та покупцями даних товарів робіт, послуг.

Відповідно до висновків акту від 07.10.2014 року №3936/20-30-22-01/30138957 зафіксовано порушення позивачем п.185.1 ст. 185, п.187.1 ст. 187 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України), безпідставно віднесено до складу податкових зобов'язань за перевіряємий період суму податку на додану вартість 21000 грн.; п.198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п.201.4 ст. 201 ПК України від 02.12.2010 року, що призвело до завищення суми податкового кредиту за грудень 2012 року сума податку на додану вартість 21000 грн.

На підставі вищевказаного акту перевірки відповідачем були прийняті податкові повідомлення-рішення від 29.10.2014 року № , №.

Позивач не погодившись з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями оскаржив їх в адміністративному порядку до Головного управління Міндоходів у Харківській області та Міністерства доходів і зборів України.

Рішенням Головного управління Міндоходів у Харківській області за № 894/10/20-40-10-04-17 від 10.02.2014 року скарга була залишена без задоволення, а податкові повідомлення-рішення рішення були залишені без змін, а в подальшому рішенням Міністерства доходів і зборів України № 6529/6/99-99-10-01-15 від 11 квітня 2014 року скарга також була залишена без задоволення, а податкові повідомлення-рішення та рішення Головного управління Міндоходів у Харківській області були залишені без змін.

Позивач, не погодившись з податковими повідомленнями - рішеннями від "29" жовтня 2014 року за №, №, звернувся до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було правомірно включені витрати до складу валових витрат по операціям з ТОВ "ГРАДІЄНТ ТЕК", оскільки позивачем було надано до суду документи первинного обліку, які містять всі необхідні реквізити передбачені приписами діючого податкового законодавства України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції на підставі такого.

Як вбачається з матеріалів справи між позивачем (Замовник) та ТОВ "ГРАДІЄНТ ТЕК" (Виконавець) було укладено договір за №1/12 на надання послуг від 01.12.2012 року, за умовами якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується надати замовнику послуги, а замовник зобов'язується їх прийняти та сплатити в об'ємі і на умовах, визначених даним договором.

Наданням послуг супроводжувалось складанням актів прийому виконаних робіт.

Також, ТОВ "ГРАДІЄНТ ТЕК" було виписано позивачу податкову накладну №325 на загальну суму 126000,00 грн., в т.ч. ПДВ 21000,00 грн.

Розрахунки за вище вказаним договором здійснювались у повному обсязі шляхом списання коштів з рахунків позивача, що підтверджується виписками банку.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до довідки №6275 підприємство позивача за КВЕД займається такими видами діяльності: 51.90.0 Інші види оптової торгівлі, 52.12.0 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах без переваги продовольчого асортименту, 51.19.0 Посередництво в торгівлі товарами широкого асортименту, 28.72.0 Виробництво паковань з легких металів.

Отже, необхідність укладання позивачем договору з контрагентом ТОВ "ГРАДІЄНТ ТЕК" про надання послуг зумовлюється його основним видом діяльності, що підтверджується залученими до матеріалів справи договорами, залізничними накладними на отримання товару, видатковими накладними (аркуші справи 92 - 138).

Колегія суддів зазначає, що позивачем по справі було доведено придбання послуг у своїх контрагентів та отримання від нього послуг контрагентами, оскільки ними виконані умови укладених договорів, що підтверджується первинними бухгалтерськими та податковими документами, які виписані з додержанням вимог п. 201.1 ст. 201 ПК України , п. 9.2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" та п. 2.4 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" . Факти, які б позбавляли правового значення конкретні видані за здійсненими господарськими операціями документи первинного бухгалтерського та податкового обліку, відповідачем не надані.

Також, матеріали справи не містять доказів наявності між позивачем та його контрагентами при укладанні і виконанні договорів взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад.

Доказів, які б вказували на відсутність реальності господарських операцій за договорами позивача з його контрагентами, за правилами ч. 2 ст. 71 КАС України, відповідачем не було надано.

Крім того, колегія суддів зазначає, що податкові накладні містять усі обов'язкові реквізити, передбачені п. 201.1 ст. 201 ПК України.

Згідно з п. 185.1 ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно до п. 187.1 ст.187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Порядок формування податкового кредиту передбачений положеннями статті 198 ПК України.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов'язаннями, що були включені отримувачем таких послуг до податкової декларації попереднього періоду.

Датою виникнення права орендаря (лізингоотримувача) на збільшення податкового кредиту для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об'єкта фінансового лізингу таким орендарем.

Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п.198.6 ст. 198 ПК України).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем правомірно віднесено суми до складу податкового кредиту у період грудень 2012 року.

Згідно з пп.14.1.27 п.14.1 ст. 14 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Пунктом 138.1 ст. 138 ПК України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до п.138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну) (п.138.8 ст. 138 ПК України).

Таким чином, позивачем було правомірно включені витрати до складу валових витрат по операціям з ТОВ "ГРАДІЄНТ ТЕК", оскільки позивачем було надано документи первинного обліку, які містять всі необхідні реквізити передбачені приписами діючого податкового законодавства України.

Також, колегія суддів зазначає, що допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків.

Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов'язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.

Викладені в акті від 07.10.2014 року №3936/20-30-22-01/30138957 доводи податкового органу про порушення 135.1, 135.2, 135, 137, 198 ПК України ґрунтується лише на мотивах пояснення громадянина ОСОБА_1, наданого 29.03.2014 року ГОВ ДПІ у Київському районі м.Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області, де викладені відомості про те, ОСОБА_1 особисто господарську діяльність не здійснював.

Колегія суддів з цього приводу вважає, що належними та допустимими в розумінні ст.124 Конституції України, ст.70 КАС України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК України, а діяння по відображенню в документах обов'язкової податкової звітності, тобто в офіційних документах завідомо недостовірних відомостей, є об'єктивною стороною злочину, передбаченого ст.366 КК України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст.ст.207, 208, 250 Господарського кодексу Україниє застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч.3ст.228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави і суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).

Разом з тим, у ході розгляду справи відповідачем не подано до суду жодних доказів порушення кримінального провадження відносно посадових (службових) осіб платника податків або за викладеними в акті фактами діяльності платника податків, доказів наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином чи рішення суду про визнання правочину недійсним суб'єктом владних повноважень до суду також не подано.

Висновки контролюючого органу про формування позивачем податкового кредиту з ПДВ та валових витрат без дотримання вимог ст.135, ст.137, ст.138, ст.198 Податкового кодексу України ґрунтуються лише на інформації, наданій іншим податковим органом, та свідчать про недоведеність факту вчинення позивачем податкового правопорушення за даним епізодом.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач, надавши письмові докази, що були предметом дослідження при розгляді справи судом першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст. 71 КАС України.

Щодо доводів апеляційної скарги про ненадання позивачем окремих документів фінансово - господарської діяльності, що підтверджують використання в господарській діяльності придбаних послуг; документів, що підтверджують оплату придбаних послуг, а також документів за якими можливо встановити зміст, характер та ціну придбаних послуг, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до роз'яснень інформаційного листа від 01.11.2011 року №1936/11/13-11 Вищого адміністративного суду України, документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податкового обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, зміст послуг, що надають тощо.

При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податку у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Надані до суду копії документів бухгалтерського обліку доказують наявність фактичного здійснення вказаних господарських операцій, здійснення руху активів у позивача, зміни, що відбулись у його зобов'язаннях.

Таким чином, колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2014 року по справі №820/18472/14 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 197, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2014р. по справі №820/18472/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя Зеленський В.В.
Судді Пянова Я.В. Чалий І.С.