Справа № 803/25/15-а
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року Справа № 803/25/15-a

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Валюха В.М.,

суддів Ковальчука В.Д., Сороки Ю.Ю.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, поданого в його інтересах ОСОБА_2, до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірними та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМСУ), Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМСУ у Волинській області) про визнання неправомірними та скасування наказу УДМСУ у Волинській області від 29.08.2014 року № 76, рішення ДМСУ від 14.10.2014 року № 40-14 та зобов'язання УДМСУ у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.09.2014 року позивач, перебуваючи у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців, отримав повідомлення № 14 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане УДМСУ у Волинській області, у якому було зазначено, що відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до пункту шостого статті 8 вказаного Закону таке рішення приймається «за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися». Підставою повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було названо наказ № 76 від 29.08.2014 року УДМСУ у Волинській області.

Позивач вважає, що наказ УДМСУ у Волинській області № 76 від 29.08.2014 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу є незаконним та необґрунтованим, так само як і дії та(чи) бездіяльність відповідача, що пов'язані із прийняттям оскаржуваного рішення, з таких причин: 1) порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМСУ рішення № 40-14 від 14.10.2014 року та встановленого законом порядку повідомлення про прийняття УДМСУ повідомлення № 14 від 01.09.2014 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) незаконність та необґрунтованість наказу УДМСУ у Волинській області від 29.08.2014 року № 76, що є наслідком неналежного виконання свого обов'язку всебічно та ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (не були взяті до уваги пояснення позивача, та документи, надані на їх підтвердження, що мало наслідком ухвалення незаконного рішення про відсутність підстав для надання статусу біженця, не зважаючи на те, що всі обставини справи свідчать про протилежне, а саме про те, що позивач підпадає під визначення «біженець» як і в розумінні національного законодавства, так і за визначенням цього поняття міжнародними документами, стороною яких є Україна); 3) порушення положень міжнародних договорів в результаті ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (позивач відповідає умовам для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може і не бажає повертатися до неї, так само як користуватися допомогою цієї країни, адже має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в країні належності, а також тому, що в разі його повернення до цієї країни він ризикує зазнати тортур, нелюдського та такого, що принижує гідність поводження).

Позивач просить визнати неправомірними та скасувати накази УДМСУ у Волинській області від 29.08.2014 року № 76, рішення ДМСУ від 14.10.2014 року № 40-14 та зобов'язати УДМСУ у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В поданих до суду письмових запереченнях проти позову (а. с. 29-31) представник відповідача ДМСУ адміністративний позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні з таких підстав.

За результатами розгляду скарги позивача на рішення УДМСУ у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМСУ встановлено наступне.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в Шрі-Ланці, м. Джафна, шріланкієць, сповідує індуїзм, освіта середня, неодружений, громадянин Шрі-Ланки. При зверненні до УДМУ у Волинській області не пред'явив жодних документів, що посвідчують його особу. Прибув до України в червні 2014 року, таємно та нелегально, використавши автомобільний транспорт. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 11.08.2014 року до УДМСУ у Волинській області. Основною причиною звернення за захистом зазначив побоювання зазнати переслідування з боку компетентних органів Шрі-Ланки.

Дослідивши наявні матеріали особової справи № 2014 LT 0014 та скарги громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, який звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до УДМСУ у Волинській області, ДМСУ встановлено, що відомості, які наводить заявник, є суперечливими, останній під дію Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не підпадає, умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 згаданого Закону, відсутні. З матеріалів особової справи позивача вбачається відсутність суб'єктивного елементу обґрунтованості побоювання зазнати переслідування з боку компетентних органів Шрі-Ланки. Позивач взагалі не був об'єктом зацікавленості правоохоронних чи інших органів Шрі-Ланки, оскільки після ліквідації організації «Тигрів визволення Таміл-Іламу» в 2009 році він й надалі тривалий час прожив на батьківщині та в подальшому безперешкодно залишив її територію. Про відсутність заборони компетентних органів влади Шрі-Ланки на виїзд заявника засвідчує той факт, що залишаючи країну, заявник використав повітряний простір, прямуючи з Шрі-Ланки до Москви. При цьому, перетин кордону передбачає проведення відповідної перевірки особи та її документів. Проте позивач, який побоюється переслідувань та розправи з боку організації, безперешкодно перетнув кордон та не був затриманий, що ставить під сумнів факт побоювання.

Крім того, в співбесіді заявник повідомив, що він бажав потрапити до країн Західної Європи, оскільки рівень життя у них досить високий. Вказане дає підстави вважати, що останній відноситься до категорії економічних мігрантів, осіб, які добровільно залишають країну своєї громадської належності з метою пошуку кращих умов життя, а не до категорії біженців, які побоюються за своє життя в наслідок переслідувань, тощо.

Ні до УДМСУ у Волинській області, ні до ДМСУ жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування та погрози переслідування позивачем на своїй батьківщині, надано не було. Як вбачається із наведених фактів, позивач за жодною із конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, переслідування достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують подій переслідування саме позивача та свідчать, що метою залишення країни постійного проживання є виїзд до країн Західної Європи.

Управлінням ДМСУ у Волинській області, де розглядалася заява ОСОБА_1, було належним чином проаналізовано всі подані ним відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» правомірно прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.10.2014 року № 41-14.

До судового засідання, призначеного на 16:00 04.02.2015 року, від представника позивача надійшло до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника за наявними у справі матеріалами (а. с. 82).

Представник відповідачів в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду (а. с. 71), при цьому, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із участю в засіданні атестаційної комісії державних службовців з числа керівників територіальних підрозділів УДМСУ у Волинській області (а. с. 85).

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно із частиною четвертою статті 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до частини шостої статті 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Як передбачено частиною першою статті 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, оскільки в судове засідання особи, які беруть участь у справі, не прибули, при цьому, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, а клопотання представника відповідачів про відкладення розгляду справи задоволено бути не може з огляду на те, що відповідачі не були позбавлені можливості направити до суду іншого представника, та необхідністю вирішення справи у строк, визначений частиною першою статті 122 КАС України, а дану справу можливо розглянути і вирішити на основі наявних матеріалів, тому за відсутності перешкод для розгляду справи суд приходить до висновку, що судовий розгляд справи необхідно здійснювати в порядку письмового провадження, без фіксування адміністративного процесу технічними засобами.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2014 LT 0014 (а. с.34-66) встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в Шрі-Ланці, м. Джафна, шріланкієць, сповідує індуїзм, освіта середня, неодружений, громадянин Шрі-Ланки, 18.06.2014 року подав до заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 37), яка супровідним листом Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМСУ від 29.07.2014 року № 04-01/344 була скерована до УДМСУ у Волинській області та отримана останнім 11.08.2014 року (а. с. 35 зворот).

Наказом УДМСУ у Волинській області від 29.08.2014 року № 76 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину Шрі-Ланка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 57 зворот). УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 01.09.2014 року № 0701/14 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 58 зворот).

Рішенням ДМСУ від 14.10.2014 року № 40-14 відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення УДМСУ у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 63). УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 27.10.2014 року № 23 про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 60 зворот).

Згідно із частиною другою статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідачі не довели правомірність оскаржуваних в даній адміністративній справі рішень, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, з цього слідує, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається лише з двох підстав: заява є очевидно необґрунтованою або заява носить характер зловживання.

Як вбачається із висновку працівника УДМСУ у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.08.2014 року (а. с. 56-57), на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ УДМСУ у Волинській області від 29.08.2014 року № 76, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із тим, що заява є очевидно необґрунтованою та неправдоподібною.

Проте, з такими висновками органу державної міграційної служби суд не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року № 1146/19884), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді уповноважена посадова особа органу міграційної служби перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 12). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 13) із особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником;

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 14). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМСУ у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неповно дослідив відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та неповністю використав інформацію про країну походження заявника (Шрі-Ланка).

Так, зокрема, позивач у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.06.2014 року (а. с. 36-37), в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій відсутня дата її складання (а. с. 40-44), та в протоколі співбесіди від 22.08.2014 року (а. с. 52-53) вказав, що однією з причин еміграції є та обставина, що його переслідує армія Шрі-Ланки у зв'язку із участю в організації ТВТІ (Тигри визволення Таміл-Ілама), був підданий тортурам, його дядько також був членом цієї організації. Крім того, позивач вказав, що є тамілом.

Разом з тим, відповідачем УДМСУ у Волинській області, у зв'язку із повідомленням позивачем даних про приналежність до організації ТВТІ та його етнічної належності, не було повною мірою використано інформацію про країну походження заявника (Шрі-Ланка) в частині, що стосується переслідувань підозрюваних у підтримці ТВТІ, активістів, що виступають за права тамілів та жорсткого поводження і тортур при затриманні, про які йдеться, зокрема, у Резолюції «Сприяння примирення, підзвітності та прав людини» Ради з прав людини при Генеральній Асамблеї ООН від 09.04.2014 року, Рекомендаціях та огляді інформації про Шрі-Ланку Міністерства внутрішніх справ Великобританії від 28.08.2014 року, Звіті Всесвітньої гуманітарної організації «Контроль за дотриманням прав людини» за 2014 рік та інших відкритих джерелах. При цьому, інформація про країну походження заявника (Шрі-Ланка), яка була використана при складанні висновку працівника УДМСУ у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.08.2014 року (а. с. 56-57), за своїм змістом орієнтована на осіб, які бажають відвідати вказану країну з туристичною метою, проте, не вказує про стан дотримання у зазначеній державі прав тамілів та осіб, причетних до діяльності ТВТІ.

Крім того, відповідачем УДМСУ у Волинській області не була перевірена інформація про застосування до позивача тортур, повідомлена ним у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.06.2014 року (а. с. 36-37), і на підтвердження якої представником позивача надані відповідні фотографії (а. с. 83).

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що наказ УДМСУ у Волинській області від 29.08.2014 року № 76 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не відповідає вимогам статей 1, 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 4.1 розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року № 1146/19884), оскільки в ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи відповідача УДМСУ у Волинській області про те, що заява позивача є очевидно необґрунтованою або носить характер зловживання.

Згідно із частиною першою статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до пунктів 8.1 - 8.3 розділу VІІІ «Розгляд скарг Державною міграційною службою України» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року № 1146/19884), ДМС України відповідно до статті 12 Закону здійснює розгляд скарг на рішення органів міграційної служби: а) про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі надходження до ДМС України скарги на рішення органу міграційної служби структурний підрозділ з питань біженців ДМС України: а) реєструє скаргу в журналі реєстрації скарг на рішення органу міграційної служби (додаток 36); б) направляє до органу міграційної служби, рішення якого оскаржено, доручення про видачу довідки про звернення за захистом в Україні або продовження строку її дії (у випадку, коли заявник в установленому порядку вже отримав таку довідку); в) витребовує особову справу заявника від органу міграційної служби, що ухвалив оскаржене рішення; г) після отримання матеріалів особової справи заявника розглядає скаргу із дотриманням вимог, встановлених частинами шостою та сьомою статті 12 Закону; ґ) готує висновок за результатами розгляду скарги, в якому обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел. За результатами розгляду скарги ДМС України в межах строку, передбаченого частиною п'ятою статті 12 Закону, приймає одне з таких рішень: а) про задоволення скарги та скасування рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) про залишення скарги без розгляду.

На думку суду, рішення ДМСУ від 14.10.2014 року № 40-14 про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пунктів 8.1 - 8.3 розділу VІІІ «Розгляд скарг Державною міграційною службою України» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року № 1146/19884), оскільки доводи скарги позивача ретельним чином перевірені не були, в ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження висновки про те, що заява позивача є очевидно необґрунтованою або носить характер зловживання.

Відтак, з наведених вище підстав, виходячи з наданих статтею 162 КАС України суду повноважень, адміністративний позов підлягає до задоволення шляхом прийняття постанови про визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень відповідачів та зобов'язання відповідача УДМСУ у Волинській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, врахувавши при цьому обставини, що були підставою для скасування оскаржуваних рішень.

Керуючись статтями 41, 122, 128, 162, 163 КАС України, на підставі на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 29 серпня 2014 року № 76.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14 жовтня 2014 року № 40-14.

Зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя В.М.Валюх

суддя В.Д.Ковальчук

суддя Ю.Ю.Сорока