Справа № 825/3906/14
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2015-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/3906/14 Головуючий у 1-й інстанції: Соломко І.І.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 лютого 2015 року м. Київ

колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Горбань Н.І., Межевича М.В.

за участю секретаря Скалецької І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Голови Городнянської державної районної адміністрації Чернігівської області Потапенка Петра Івановича про скасування розпорядження,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до голови Городнянської районної державної адміністрації Чернігівської області Потапенка П.І., в якому просить суд скасувати розпорядження від 14.11.2014 № 123-ос про притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позову в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Згідно зі п.3 ч.1 ст. 198, п.4 ч.1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 перебуває на посаді начальника відділу освіти Городнянської районної державної адміністрації Чернігівської області, яка віднесена до 6 категорії державної служби.

14.11.2014 року за порушення трудової дисципліни (зайняття викладацькою діяльністю у робочий час без розпорядчого акта голови районної державної адміністрації) позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани на підставі статті 147 Кодексу законів про працю України, про що видано розпорядження № 123.

Не погоджуючись з вказаним розпорядженням позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, прийшов до висновку, що оскаржуване розпорядження від 14.11.2014 року № 123, про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відносини, пов'язані з проходженням державної служби регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України від 16.12.1993 № 3723 «Про державну службу» та Законом України від 09.04.1999 № 586 «Про місцеві державні адміністрації».

Спеціальним нормативним актом, який регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини є Кодекс законів про працю України.

Стаття 1 Кодексу законів про працю України, яка визначає його завдання, встановлює, що він регулює трудові відносини всіх працівників.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. При цьому гарантії щодо зайнятості, охорони праці, праці жінок, молоді, інвалідів надаються в порядку, передбаченому законодавством про працю (ст.3 КЗпП), яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст.4 КЗпП).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державне службу» державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Так, посада, яку займає позивач - начальник відділу освіти районної державної адміністрації віднесена до публічної служби.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про державну службу» на державних службовців поширюються обмеження, передбачені Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Згідно частини першої та другої статті 7 Законом України від 07.04.2011 № 3206 «Про засади запобігання і протидії корупції» передбачено, що особам, зазначеним у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, забороняється: 1) займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, медичної практики, інструкторської та суддівської практики із спорту), або підприємницькою діяльністю, якщо інше не передбачено Конституцією або законами України; 2) входити до складу правління, інших виконавчих чи контрольних органів, чи наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку (крім випадків, коли особи здійснюють функції з управління акціями (частками, паями), що належать державі чи територіальній громаді, та представляють інтереси держави чи територіальної громади в раді (спостережній раді), ревізійній комісії господарської організації), якщо інше не передбачено Конституцією або законами України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 04.09.2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо надання йому дозволу на зайняття викладацькою діяльністю у Бутівській ЗОШ І-ІІІ ступеня на 1,5 години, яким проставлено резолюцію «Не заперечую згідно діючого законодавства».

Організація, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій визначається Законом України «Про місцеві державні адміністрації».

Відповідно до статті 12 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» голови місцевих державних адміністрацій, їх заступники, керівники управлінь, відділів, інших структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій не можуть бути народними депутатами України, входити до склад) керівного органу чи наглядової ради підприємства чи іншої організації, що має на меті одержання прибутку, або суміщати свою службову діяльність з іншою, в тому числі на громадських засадах, крім викладацької, наукової та творчої діяльності у позаробочий час.

Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженим наказом Міністерства праці країни, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 травня 1993 р. № 43 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 червня 1993 р. за № 76, визначено, що сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового говору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом.

Не є сумісництвом робота, яка визначена переліком робіт, що додається до цього Положення. Усі працівники, крім основної роботи та роботи за сумісництвом, мають право виконувати такі роботи, які відповідно до чинного законодавства не є сумісництвом: В переліку серед робіт, які не є сумісництвом, значиться педагогічна робота з погодинною оплатою праці в обсязі не більш як 240 годин на рік (п. 3 Переліку).

При цьому, виконання робіт, зазначених у пунктах 2-7 Переліку, допускається в робочий час з дозволу керівника державного підприємства, установи, організації без утримання заробітної плати.

Таким чином подану заяву голова РДА зобов'язаний був розглянути та прийняти відповідне рішення.

Статтею 147 КЗпП передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Згідно статей 139, 140, 142 КЗпП України та пункту 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців підприємств, установ, організацій, затверджених Постановою Держкомпраці СРСР за погодженням ВЦРПС від 20.07.1984 (далі - Правил), порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків.

Тобто, підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення останнім трудової дисципліни. При цьому, закон вимагає, аби факт такого порушення належним чином був зафіксований та дотриманий порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Виходячи з правової природи інституту дисциплінарної відповідальності, при притягненні працівника до даного виду відповідальності, адміністрація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання або неналежного виконання покладених на нього трудових обов'язків.

Так, підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стало зайняття викладацькою діяльністю у робочий час без розпорядчого акта голови районної державної адміністрації.

Однак, з матеріалів справи вбачається та підтверджено сторонами, що в даному випадку позивач звернувся до голови районної державної адміністрації з заявою для отримання дозволу на зайняття викладацькою діяльністю та не отримавши будь-якого рішення з забороною на зайняття викладацькою діяльністю приступив до викладання уроків.

Враховуючи що подану заяву, з якої як уявлено в подальшому слідувало, що позивач мав намір займатися викладацькою діяльністю в робочий час голова районної державної адміністрації зобов'язаний був її розглянути та прийняти конкретне рішення, чого своєчасно зроблено не було.

Тобто, в даному випадку не встановлено вини позивача на порушенням трудової дисципліни, а тому, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Крім того, щодо строків застосування дисциплінарного стягнення колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пп. 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. ст. 147 1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Так, з матеріалів справи вбачається, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності став акт від 26.09.2014 року про встановлення факту зайняття викладацькою діяльністю ОСОБА_2 без розпорядчого акта голови районної державної адміністрації та доповідна записка від 12.11.2014 року.

Тобто, про виявлення проступку відповідачу стало відомо 26.09.2014 року, коли і було складено акт про встановлення факту зайняття викладацькою діяльністю ОСОБА_2

Також, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що відповідно до правової позиції Верховного суду України, не має значення, якій посадовій особі (безпосередньо керівнику підприємства, установи, організації, котрий користується правом звільнення з роботи, або іншому відповідальному працівнику) стало відомо про здійснення відповідним працівником проступку.

Відповідно до ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Як було зазначено вище, про роботу позивача за сумісництвом відповідачу стало відомо 26.09.2014 року, проте розпорядження про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани був виданий лише 14.11.2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вказаним обставинам ніякої оцінки не дав.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведена правомірність та обґрунтованість прийнятого ним розпорядження з урахуванням вимог встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 159 КАС України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про задоволення позову.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду, якою задовольнити позов.

Таким чином вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2014 року - скасувати.

Винести нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Городнянської державної районної адміністрації Чернігівської області Потапенка Петра Івановича про скасування розпорядження задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати розпорядження Голови Городнянської державної районної адміністрації Чернігівської області від 14.11.2014 року №123-ос про притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 36 (тридцять шість) грн. 54 коп. сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів із дня складання у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: Н.І. Горбань

М.В. Межевич

Повний текст виготовлено 10 лютого 2015року

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Горбань Н.І.

Межевич М.В.