Справа № 813/894/13-а
Суддя: Заверуха О.Б.
Дата ухвалення: 2015-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 р. Справа № 876/6004/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу Державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції Львівської області, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про скасування постанов, зобов'язання вчинити дії та стягнення шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

04.02.2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу Державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції Львівської області, в якому, з урахуванням змін до адміністративного позову, просив: постанову відповідача від 15.10.2012 року про арешт майна в користь ПАТ КБ «Приватбанк» та акт опису та арешту майна від 22.01.2013 року в користь ОСОБА_3 скасувати; зобов'язати відповідача повернути позивачу зворотно незаконно та довільно арештований і вилучений автомобіль «Део Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1; стягнути з відповідача в користь позивача 649 600, 50 грн. моральної та матеріальної шкоди.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що спірна постанова про накладення арешту, а також акт опису та арешту майна є правомірними з підстав, що у відповідача є зведене виконавче провадження, що не заперечується позивачем, а відтак існують законодавством встановлені підстави накладення арешту на майно боржника(позивача).

Не погодившись з вищенаведеною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову якою позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.03.2006 року ОСОБА_1 уклав кредитний договір з ПАТ КБ «Приватбанк» на суму 2810,00 грн (а.с.35).

20.10.2007 року позивачем із АКБ «Правекс-Банк» укладено кредитний договір № 2449-018/07Р для придбання автомобіля «Део Ланос». В забезпечення кредитного договору укладено договір застави транспортного засобу № 2449-018/07Р (а.с.5-10).

Згідно п.п.1.5 договору застави загальна вартість предмету застави за згодою сторін становить 48935,00 грн.

Відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 29.10.2007 року були внесені відомості про заборону відчуження автомобіля марки «Део Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1 на підставі договору застави транспортного засобу від 20.10.2007 року.

15.10.2012 року відповідачем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на виконання рішення Червоноградського міського суду Львівської області про стягнення із позивача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» коштів в сумі 2850,60 грн., якою накладено арешт на автомобіль марки «Део Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1.

15.10.2012 року відповідачем винесена постанова про розшук майна боржника, на виконання рішення Червоноградського міського суду Львівської області про стягнення із позивача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» коштів в сумі 2850,60 грн., якою оголошено розшук майна боржника - автомобіля марки «Део Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1.

22.01.2013 року відповідачем складено акт опису й арешту майна, згідно якого відповідачем на виконання виконавчого листа № 1-14 виданого Червоноградським міським судом Львівської області від 11.06.2012 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 89032,76 грн в користь ОСОБА_3 проведено опис майна, що належить боржнику (позивачу), а саме автомобіль марки «Део Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1.

Приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність прийняття відповідачем оскаржуваної постанови про арешт майна та складеного акту опису й арешту майна.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю висновків суду першої інстанції з наступних підстав.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до статті 3 Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи:

1) виконавчі листи, що видаються судами, та накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду;

2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах у випадках, передбачених законом;

3) судові накази;

4) виконавчі написи нотаріусів;

5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень цих комісій;

6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) рішення органів державної влади, прийняті з питань володіння і користування культовими будівлями та майном;

8) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу;

9) рішення інших органів державної влади у випадках, якщо за законом їх виконання покладено на державну виконавчу службу;

10) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

В силу вимог статті 11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно статті 32 вказаного Закону одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 57 цього ж Закону, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

У разі якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно, такий документ повертається стягувачу-заставодержателю в порядку, встановленому пунктом 8 частини першої статті 47 цього Закону.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі:

виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.

За рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом.

Спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом.

Матеріалами справи підтверджується, що у відділі державної виконавчої слжби Червоноградського міського управління юстиції на виконанні перебувало зведене виконавче провадження № 36187032 з виконання судового наказу № 2-н-179, виданого 21.04.2008 року Червоноградським міським судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ КБ «Приватбанк» 2850,00 грн заборгованості та з виконання виконавчого листа № 1-14/11, виданого 11.06.2012 року Червоноградським міським судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 60000,00 грн матеріальної шкоди 27032,76 грн компенсації втрати частини доходів від заборгованих коштів з урахуванням величини приросту індексу споживчих цін та 2000,00 грн моральної шкоди.

Відповідно до ст.ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції Васько О.С. винесено постанову про відкриття вищевказаних виконавчих проваджень, копії яких скеровано сторонам для відома та виконання.

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази добровільного виконання вищезгаданих виконавчих документів.

Відтак, 15.10.2012 року відповідачем винесена постанова про розшук майна боржника, на виконання рішення Червоноградського міського суду Львівської області про стягнення із позивача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» коштів в сумі 2850,60 грн., якою оголошено розшук майна боржника - автомобіля марки «Део Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1.

Матеріалами справи підтверджується, що вищевказаний автомобіль перебуває в заставі в АКБ «Правекс-Банк» на підставі кредитного договору від 20.10.2007 року та договору застави транспортного засобу укладеного між ОСОБА_1 та АКБ «Правекс-Банк» 20.10.2007 року.

15.10.2012 року відповідачем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на виконання рішення Червоноградського міського суду Львівської області про стягнення із позивача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» коштів в сумі 2850,60 грн., якою накладено арешт на автомобіль марки «Део Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1.

22.01.2013 року відповідачем складено акт опису й арешту майна, згідно якого відповідачем на виконання виконавчого листа № 1-14, виданого Червоноградським міським судом Львівської області від 11.06.2012 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу в сумі 89032,76 грн в користь ОСОБА_3 проведено опис майна, що належить боржнику (позивачу), а саме автомобіль марки «Део Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1, та передано його на зберігання ПП «Нива» (а.с.15-16).

Крім того, на виконання вимог ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем скеровано запит в АКБ «Правекс-Банк» для отримання дозволу на реалізацію вищезгаданого автомобіля.

Колегія суддів зауважує, що виходячи з наведених вище норм законодавства, для примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника заборгованості, законодавцем встановлена передбачена процедура звернення стягнення на майно боржника, у тому числі, яке знаходиться у заставі для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, зокрема встановлено, що стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

З матеріалів справи слідує, що станом на час прийняття оскаржуваної постанови та складення акту опису та арешту майна, вартість предмету застави перевищувала розмір заборгованості боржника заставодержателю. Вказана обставина сторонами не заперечується.

Відтак, беручи до уваги вартість предмету застави та розмір заборгованості боржника, на момент прийняття оскаржуваних рішень, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність заявленого позову.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України у справах № К/9991/55954/12 від 22.05.2014 року та № К/9991/52390/12 від 04.11.2014 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо законності постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.10.2012 року та акту опису й арешту майна від 22.01.2013 року.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2013 року у справі № 813/894/13-а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: О.М. Гінда

В.В. Ніколін