Справа № 808/8382/13-а
Суддя: Прокопчук Т.С.
Дата ухвалення: 2014-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2014 рокусправа № 808/8382/13-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Прокопчук Т.С.

суддів: Божко Л.А. Лукманової О.М.

за участю секретаря судового засідання: Фірсік Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2013 року

по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Нива» до Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Нива» (далі - ТОВ Агрофірма «Нива»)звернувся з позовом до відповідача Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (далі - Бердянської ОДПІ), в якому просив визнати протиправним та скасувати прийняті відповідачем 11.10.2013 року податкові повідомлення-рішення № , № , № , №, № , № , № , № , № , судові витрати покласти на відповідача.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 05.12.2013 року позов задоволено частково, визнані протиправними та скасовані винесені Бердянською ОДПІ 11.10.2013 року

податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язан ня з податку на прибуток на суму 405 900 грн.;

податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 762 661,50 грн.;

податкове повідомлення-рішення №, яким зменшено суму від'ємного значення з податку на додану вартість за грудень 2012 року на суму 5 868 грн.;

податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення суми грошового зобов'я зання за платежем надходження від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях на суму 903,46 грн.;

податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення суми грошового зобов'я зання за платежем спеціальне використання води на суму 2550 грн.;

податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення суми грошового зобов'я зання за платежем оплата за користування надрами для видобування корисних копалин загальнодержавного значення на суму 2550 грн.;

податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем земельний податок з юридичних осіб на суму 39 654,49 грн.;

податкове повідомлення-рішення № в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 49 300 грн.;

податкове повідомлення-рішення № в частині збільшення суми грошового зобов'я зання за платежем податок з доходів найманих працівників на суму 140 268,22 грн.

В іншій частині позову відмовлено, на користь позивача з Державного бюджету України стягнуті судові витрати у сумі 4464, 20 грн.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач Бердянська ОДПІ звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, а також правильність застосування судом норм матеріального права та правової оцінки обставин у справі, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судом першої інстанції встановлено що відповідачем Бердянською ОДПІ з 10.09.2013 року по 23.09.2013 року проведена позапланова виїзна перевірка ТОВ Агрофірма «Нива» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року, якою виявлені порушення позивачем:

пп. 14.1.27, пп. 14.1.36, пп. 14.1.257 п. 14.1 ст.14, п.135.2, п. 135.4, пп. 135.5.5 п.135.5 ст.135, п.137.1, п.137.4 ст.137, п.138.1, п.138.2, п.138.4, пп.138.10.2 п.138.10 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України, що призвело до заниження податку на прибуток на суму 324 720 грн., в т.ч. за 1 півріччя 2012 року занижено на суму 347 508 грн., за 2 півріччя завищено на суму 22 788 грн.;

пп.14.1.235 п.14.1 ст.14, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.192.1 ст.192, п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198, ст.199, п.209.1, п.209.7, пп.209.15.2 п.209.15, пп.209.17.14 та пп. 209.17.15 п. 209.17 ст.209 ПК України, ст.125 Земельного кодексу України, п. 1.4 ст. 1, п. 4.1 ст. 4 "Методичних рекомендацій щодо складання Розрахунку питомої ваги доходу від реалізації сільськогосподарської продукції власного виробництва та продуктів її переробки в загальній сумі валового доходу ", затверджених Наказом Міністерства аграрної політики від 22.10.2009 року №752(далі - Розрахунок №752), Порядку заповнення та подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 25.11.2011 року №1492(далі - Порядок №1492), що призвело до заниження ПДВ за вересень-грудень 2012 року за загальною декларацією в сумі 508 441 грн., завищення суми від'ємного значення суми податку на додану вартість, яка після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного звітного періоду(рядок 24 Декларації) за загальною декларацією за грудень 2012 року у розмірі 5 868 грн. з періодом виникнення вересень 2011 року;

пп. 242.1.3 п.242.1 ст.242, п.246.2 ст.246 ПК України, що призвело до заниження екологічного податку на суму 3 613, 82 грн., за період 4 квартал 2011 року - 4 квартал 2012 року;

п.49.1, пп.49.18.2 п.49.18, п.9.2 ст. 49 ПК України - звітування підприємством за зборами за спеціальне використання водних ресурсів , за користування надрами для видобування корисних копалин з порушенням строків подання звітності за 1 - 3 квартали 2012 року,за 1 півріччя 2012 року ,за 9 місяців 2012 року , всі звіти фактично подано 11.12.2012 року,

п. 287.1 ст. 287 ПК України, внаслідок чого занижено земельний податок за 2012 рік у сумі 31 723, 59 грн.

ст. 18 Закону України "Про оренду землі " , ст. 125 Земельного кодексу України щодо використання земельної ділянки до встановлення меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та його державної реєстрації;

ст. 3 Закону України "Про фіксований сільськогосподарський податок від 17.12.1998 №320-ХІV (що був чинний на момент виникнення правовідносин, далі - Закон №320-ХІV), порушення ст. 14, ст.302, ст.308 ПК України щодо підтвердження розміру площ сільськогосподарських угідь, що надані у користування, в тому числі на умовах оренди, оскільки виручка від реалізації продукції, що вирощена на земельних ділянках, земельних частках (паях), угіддях без наявності підтверджуючих документів щодо права власності та/або права користування земельними ділянками, не включається до складу виручки від реалізації продукції власного виробництва;

ст. 2 Закону України "Про колективні договори " , ст. 24 Закону України "Про оплату праці ", Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих акті України щодо строків виплати заробітної плати " №2559 від 23.09.2010 року(далі - Закон №2559), внаслідок чого заробітна плата в період з 01.08.2011 року по 01.11.2012 року виплачувалася працівникам з порушенням строків виплати;

абз. "б" п.176.2 ст.176 ПК України, Порядку заповнення й надання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, та сум утриманого з них податку №1020 від 24.12.2010 року, зареєстрованого в МЮ України 13.01.2011 року (далі - Порядок №1020) за період 3 квартал 2011 року - 4 квартал 2012 року, пп. 164.2.17 "г" п. 164.2 ст. 164, пп. 168.1.1 - 168.1.4 п. 168.1 ст.168 ПК України - при відшкодуванні витрат працівникам в сумі 12 409,06 грн. не утриманий податок з доходів фізичних осіб в сумі 1 861,35 грн.;

пп.168.1.2, пп.168.1.4, пп.168.1.5 п.168.1 ст. 168, пп. 170.1.4 п. 170.1 ст. 170 ПК України, внаслідок чого при перерахуванні податку з доходів фізичних осіб несвоєчасно перерахований податок, утриманий при виплаті зарплати та інших доходів в сумі 377 217,01 грн., нараховано пені 28 685,44 грн.;

несвоєчасно перерахований податок, утриманий при виплаті доходів орендарям земель них паїв в сумі 177 373,39 грн., нараховано пені 19 722 грн.;

п. 9 ст. 3 Закону України "Про застосування РРО у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" №265/95-ВР від 06.07.1995 (далі - Закон №265/95-ВР) в частині відсутності 146 фіскальних звітних чеків;

За результатами перевірки складено акт № 053/08-22-22-05-06/0375034 від 30.09.2012 року.

На підставі акту перевірки відповідачем 11.10.2013 року прийняті наступні податкові повідомлення-рішення, а саме:№ , яким визначено зобов'язання позивача зі сплати податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 405 900 грн., з яких за основним платежем в сумі 324 720 грн.,за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 81 180 грн.

податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено податок на додану вартість на загальну суму 762 661,50 грн., з яких за основним платежем в сумі 508 441 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 254 220, 50 грн.

податкове повідомлення-рішення № , яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 5 868 грн.;

податкове повідомлення-рішення № , яким визначено зобов'язання за платежем надходження від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях (екологічного податку) на загальну суму 4 517, 28 грн., з яких за основним платежем в сумі 3 613, 82 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 903, 46 грн.

податкове повідомлення-рішення № за платежем збір за спеціальне використання води (крім збору за спеціальне використання води, водних об'єктів) за штрафними санкціями в сумі

3 060 грн.;

податкове повідомлення-рішення № за платежем плата за користування надрами для видобування корисних копалин загальнодержавного значення, за штрафними санкціями в сумі

3 060 грн.;

податкове повідомлення-рішення №, яким визначено зобов'язання зі сплати земельного податку з юридичних осіб на загальну суму 39654,49 грн., з яких за основним платежем в сумі 31 723,69 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 7 930, 90 грн.

податкове повідомлення-рішення №, яким нараховані штрафні санкції на підставі Закону України "Про застосування РРО у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" в сумі 49 640 грн.;

податкове повідомлення-рішення №, яким визначено зобов'язання зі сплати податку з доходів найманих працівників на загальну суму 141484,27 грн. , з яких за основним платежем в сумі 1 861,35 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 139622,92 грн.

Позивач оскаржив вищезазначені податкові повідомлення-рішення в судовому порядку.

Згідно з абз.2 ч.4 ст.12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" № 2343 -XII від 14.05.1992 року, (далі Закону № 2343-XII) , протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Виходячи із змісту Закону № 2343-XII, боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Запорізької області від 26.05.2011 року у справі №26/5009/2808/11, в період з 26.05.2011 року по 13.12.2012 року відповідно до Закону № 2343-XII введено мораторій на задоволення вимог кредиторів позивача.

В силу викладеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність нарахування податковим органом позивачу штрафних санкцій за період, протягом якого діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів, за наступними податковими повідомленнями-рішеннями, а саме: № в сумі 81 180 грн., № в сумі 254 220,50 грн., № в сумі 903,46 грн., № в сумі 7 930,90 грн., № в сумі 139 622, 92 грн.

Відповідачем за податковими повідомленнями-рішеннями №№, до позивача застосовані штрафні санкції в сумі по 3 060 грн. відповідно за кожне податкове повідомлення-рішення за несвоєчасне подання податкової звітності щодо збору за спеціальне водокористування та плати за користування надрами для видобування корисних копалин.

Із матеріалів справи вбачається, що за період з 01.07.2011 року по 31.12.2011 року позивач не був платником збору на спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування надрами для видобування корисних копалин у зв'язку з перебуванням на спеціальному режимі оподаткування у вигляді фіксованого сільськогосподарського податку.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що за період з 01.01.2012 по 31.12.2013 позивач задекларував збір на спеціальне використання водних ресурсів у сумі 15 587,32 грн. та збір за користування надрами для видобування корисних копалин у сумі 3 204,15 грн.

В ході проведення перевірки відповідачем встановлено недодержання позивачем граничних строків подання податкових декларацій зі збору за спеціальне використання водних ресурсів, та збору за користування надрами для видобування корисних копалин, позивач подав відповідні декларації з порушенням строків подання звітності, а саме: податкові декларації зі збору за спеціальне використання водних ресурсів за 1 квартал 2012 року, 1 півріччя 2012 року, за 9 місяців 2012 року, та податкові декларації зі збору за користування надрами для видобування корисних копалин за 1,2,3 квартали 2012 року фактично подані 11.12.2012 року.

В силу викладеного є вірним висновок суду першої інстанції щодо правомірності застосування штрафних санкцій за порушення термінів подання звітності за приписами п.120.1 ст.120 ПК України по 510 грн. за кожним із податкових повідомлень-рішень, та відсутності підстав для застосування штрафних санкцій по 2550 грн. відповідно за цими податковими повідомленнями-рішеннями, передбачених абз. 2 п.120.1 ст. 120 ПК України, оскільки податковим органом не доведено застосування до позивача протягом року, що передував прийняттю вищезазначених податкових повідомлень-рішень №, № штрафів визначених у п. 120.1 ст. 120 ПК України.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач не здійснював розрахункові операції у кожний з 146 робочих днів, зазначених в Акті перевірки, але не виконував щоденний друк пустого фіскального звітного чеку, що є порушенням вимог п.9 ст.3, п. 4 ст.17 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" № 265/95-ВР від 06.07.1995 року(далі Закону 265/95), якими передбачено обов'язок щоденного друку та зберігання чека в книзі обліку розрахункових операцій.

Таке порушення тягне за приписами п. 4 ст. 17 Закону 265/95 накладання контролюючим органом на порушника фінансової санкції у розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від кількості випадків невиконання щоденного друку фіскального звітного чека та/або його не зберігання в книзі обліку розрахункових операцій, виявлених під час перевірки суб'єкта підприємницької діяльності, який здійснює розрахункові операції за товари (послуги).

Оскільки податковим органом неправильно розраховані штрафні санкції по податковому повідомленню-рішенню № на суму 49 640 грн., суд першої інстанції правомірно скасував зазначене податкове повідомлення-рішення в частині штрафних санкцій на суму 49 300 грн., та залишив в силі нараховані штрафні санкції на суму 340 грн.

Щодо правомірності скасування податкового повідомлення-рішення № зі сплати податку на прибуток суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, згідно п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Із матеріалів справи вбачається, що судовими рішеннями Господарського суду Запорізької області по справі № 26/5009/2808/11 накладено арешт на все майно позивача 14.07.2011 року, розпорядника майна боржника Сиротенко О.О. зобов'язано прийняти врожай 2011 року на зберігання, а 20.03.2012 року зобов'язано передати новопризначеному розпоряднику майна Овдусенко В.В. в тому числі матеріальні та інші цінності боржника.

Для забезпечення зберігання матеріальних цінностей, в тому числі врожаю 2011 року, між розпорядником майна боржника Овдусенко В.В. та охоронним агентством ПП "Шторм" 20.03.2012 року укладений договір про охорону сільськогосподарських складів та фермерських приміщень ТОВ Агрофірма «Нива».

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем з ТОВ "Агроекспорт ВК" укладено договір купівлі-продажу №01/2012 від 17.06.2012 року, відповідно до якого позивач передав контрагенту у власність соняшник врожаю 2011 року в кількості 735, 660 тон.

У зв'язку із незадовільними показниками якості насіння позивачем за погодженням із розпорядником майна боржника Овдусенко В.В., списано насіння соняшника врожаю 2011 року в кількості 1260,642 тон, яке вивезене зі складів автомобілем КАМАЗ 55102 держномер АР 42-26 АО з причепом держномер 01075НР, та утилізоване шляхом спалення з 2 по 8 серпня 2012 року на худобомогильику, що знаходився на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні позивача та розташований за 3,5 км від складу позивача.

При цьому є вірними висновки суду першої інстанції, що при списанні соняшника врожаю 2011 року позивачем не порушені приписи чинного законодавства, оскільки насіння соняшнику повністю втратило первісну якість та підлягало списанню, застосування норм Положення "Про порядок уцінки і реалізації продукції, що залежалась, з групи товарів широкого вжитку, продукції виробничо-технічного призначення та надлишкових товарно-матеріальних цінностей" від 10.09.1996 року №120/ 190, не є обов'язковим для позивача.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем видано 15.03.2010 року наказ №119-П від "Про використання послуг мобільного зв'язку", яким визначено компенсацію робітникам підприємства вартості придбаних ваучерів послуг мобільного зв'язку, що використовується робітниками в виробничих цілях, оплата послуг зв'язку здійснювалось на підставі авансових звітів співробітників позивача.

Зазначені обставини підтверджуються первинними бухгалтерськими документами, оформленими згідно вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" № 996-XIV(далі Закон № 996-XIV), а саме : договором купівлі-продажу насіння соняшника, видатковою накладною, податковою накладною, актом списання №1 від 13.08.2012 року, товарно - транспортними накладними , подорожніми листами транспортного засобу , договором про охорону сільськогосподарських складів та фермерських приміщень, актами виконаних робіт, авансовими звітами щодо послуг зв'язку , банківськими виписками про здійснення оплати тощо.

За таких обставин позивач правомірно включив до складу валових та адміністративних витрат відповідного періоду вищезазначені витрати, оскільки мав необхідні первинні бухгалтерські документи, що є підставою для відображення таких документів в бухгалтерському та податковому обліку, та включення витрат до складу валових та адміністративних витрат відповідного податкового періоду.

За змістом пп.14.1.255 п. 14.1 ст.14 ПК кодексу України відступ права вимоги це операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність дій позивача щодо не включення до складу інших доходів суми позики в розмірі 1 567 470 грн., одержаної від фізичної особи ОСОБА_5 та не повернутої на кінець звітного податкового періоду за 1 півріччя 2012 року, оскільки із матеріалів справи вбачається, що між позивачем та фізичною особою ОСОБА_5 укладений 04.05.2012 року договір №01 безвідсоткової позики у сумі 1 700 000 грн. з терміном повернення 31.12.2012 року, станом на 27.06.2012 року згідно даних бухгалтерського обліку заборгованість позивача перед ОСОБА_5 склала 1 567 470 грн.

Із матеріалів справи видно, що між первісним кредитором ОСОБА_5 та ТОВ «ГЛОРІЯ-2012»" за згодою позивача як боржника укладений договір уступки права вимоги по оплаті грошових коштів в зазначеній сумі 1 567 470 грн, оформлений листом-узгодженням вих.№55 від 27.06.2012 року, та додаткова угода №1 до договору позики щодо заміни кредитора на «ГЛОРІЯ-2012»; позивач 03.07.2012 року отримав від ТОВ «ГЛОРІЯ-2012» повідомлення щодо розірвання договору відступлення та повернення сторін у первісний стан, та уклав з ОСОБА_5 додаткову угоду №2 до договору позики щодо внесення змін до цього договору.

Відповідачем не доведена фіктивність зазначених договорів переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору, ТОВ Агрофірма «Нива» не є стороною у договорах відступлення, позивач з дотримання вимог бухгалтерського обліку відобразив заміну кредитора у зобов'язанні у бухгалтерському обліку після отримання відповідних повідомлень про заміну кредитора у зобов'язанні, а саме: згідно бухгалтерської довідки №Н-4899 від 27.06.2012 року заборгованість за договором позики перед ОСОБА_5 погашена та перенесена на ТОВ «ГЛОРІЯ-2012», згідно бухгалтерської довідки №Н-452212 від 03.07.2012 року заборгованість за договором позики перед ТОВ "ГЛОРІЯ-2012" погашена та перенесена на ОСОБА_5

Станом на 31.12.2012 сума одержаної позивачем позики повернута ОСОБА_5 в повному обсязі, про що свідчить Акт звірки з ОСОБА_5, видаткові касові ордери, касова книга позивача.

Викладене свідчить про відсутність порушення позивачем вимог Податкового кодексу України та протиправність збільшення податковим органом сплати податку на прибуток згідно податкового повідомлення - рішення № від 11.10.2013 року.

Щодо правомірності скасування податкового повідомлення-рішення № про збільшення податку на додану вартість, та податкового повідомлення-рішення № про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Ст. 209 ПК України визначено, що резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей. Зазначені суми податку на додану вартість акумулюються сільськогосподарськими підприємствами на спеціальних рахунках, відкритих в установах банків у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Судом першої інстанції встановлена, і зазначені обставини не заперечуються сторонами, що ТОВ Агрофірма «Нива», як суб'єкт спеціального режиму оподаткування, по скороченій декларації з податку на додану вартість за перевірений податковим органом період часу збільшив суму податку на додану вартість, яка залишилася у розпорядженні підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальникам на вартість виробничих факторів, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей, що свідчить про відсутність позивачем порушень, пов'язаних із розрахунком з бюджетом.

Подані позивачем декларації (їх форма та порядок заповнення) не передбачають розрахунки з бюджетом, внаслідок чого податкові зобов'язання, які виникають за цією декларацією не можуть визначатись як податкові (або грошові) зобов'язання до бюджету.

Пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України передбачено, що грошове зобов'язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно п.п. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкове зобов'язання - це сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодав ством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Таким чином, обов'язок підприємства щодо сплати податку на додану вартість має спеціальний режим, і оскільки податок за спеціальною декларацією не підлягає перерахуванню до бюджету, відповідно, ці кошти не підпадають під поняття грошового або податкового зобов'язання позивача.

Щодо правомірності застосування позивачем фіксованого сільськогосподарського податку до операцій з вирощування сільськогосподарської продукції на земельних ділянках, право користування на які не оформлене належним чином, суд першої інстанції встановив, що у 2012 році позивач використовував 4 728 га землі, у тому числі: рілля 4 378,2827 га, сіножаті - 110,9393 га, пасовища - 238,7780 га. Строк дії договорів оренди ріллі станом на 01.01.2012 року припинився лише на площі 2 127,9511 га (рілля фізичних осіб земель колишнього КСП "НИВА"). Укладення договорів оренди земельних ділянок колишнього КСП "НИВА" з фізичними особами відбувалося протягом 2012 року, при цьому орендодавці землі підписали договори оренди, але їх реєстрація припинилася у зв'язку з реорганізацією органів Державного земельного кадастру та створенням Державної реєстраційної служби, а тому частина землі використовувалась позивачем без зареєстрованих договорів оренди.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що використання землі без зареєстрованих договорів оренди є порушенням земельного законодавства, а не податкового законодавства, оскільки згідно інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 28.12.2012 року №2614/12/13-12 податкове законодавство не вимагає державної реєстрації договору оренди земельної ділянки (паю) як обов'язкової ознаки для кваліфікації відповідної ділянки як такої, що знаходиться у користуванні сільськогосподарського товаровиробника.

Враховуючи пріоритетність застосування норм Податкового кодексу України перед нормами інших галузей права у регулюванні податкових правовідносин, судом касаційної інстанції визнано, що недотримання норм земельного законодавства щодо реєстрації права оренди земельних ділянок не може бути перешкодою для кваліфікації сільськогосподарських угідь як таких що знаходяться у користуванні товаровиробника для цілей справляння фіксованого сільськогосподарського податку.

За таких обставин продукція, вирощена на земельній ділянці, орендованій платником фіксованого сільськогосподарського податку в юридичної та/або фізичної особи, є сільськогосподарською продукцією в розумінні глави 2 розділу XIV Податкову кодексу України незалежно від того, чи зареєстровані належним чином договори оренди такої ділянки.

Відповідно, така продукція повинна враховуватися при визначенні частки сільськогосподарського товаровиробництва у розмірі 75 відсотків, необхідної для набуття та підтвердження особою статусу платника сільськогосподарські товаровиробника. За таких обставин відсутні будь-які підстави для розмежування сільськогосподарської продукції на ту, що отримана на належно оформлених земельних ділянках, право оренди яких зареєстровано, та на ту, що вирощена на ділянках, оренда яких оформлена з недоліками.

Таким чином, перебування особи у статусі платника фіксованого сільськогосподарського податку є правомірним, якщо при цьому дотримано критерії щодо мінімального обсягу частки сільськогосподарського товаровиробництва, встановлений ст. 301 ПК України. Цей критерій дотримується в тому разі, якщо продукція рослинництва вирощена на сільськогосподарських угіддях, що знаходяться у користуванні платника податку, незалежно від стану державної реєстрації договорів оренди відповідних ділянок.

Із матеріалів справи видно, що залишок продукції рослинництва врожаю 2011 року, яка у повному обсязі вирощена на орендованих у 2011 році землях, позивачем реалізована у 2012 році, а тому є вірним висновок суду першої інстанції, що податкові зобов'язання та кредит, пов'язані з затратами та реалізацією продукції врожаю 2011 року, не можуть бути пов'язані з податковими зобов'язаннями та кредитом, суму яких податковий орган коригує у зв'язку з виявленою площею землі, право користування якою у 2012 році не оформлено належним чином.

Викладене свідчить про те, що нарахування позивачем податкових зобов'язань здійснено в повному обсязі, та в установленому законодавством порядку, а тому скасування судом податкових повідомлень-рішень № щодо збільшення податку на додану вартість, № щодо зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість є правомірним.

Щодо правомірності скасування податкового повідомлення-рішення № зі сплати земельного податку з юридичних осіб податку суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до пп. 14.1.72 ПК України, земельний податок визначений як обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Згідно ст.269, п.286.1 ст.286 ПК України, платниками податку на землю визначені власники землі та землекористувачі; підставою для нарахування податку на землю є дані державного земель кадастру.

За приписами ч. 1 ст. 193, ст. 125 Земельного кодексу України Державний земельний кадастр - це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів; право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України "Про державний земельний кадастр" , до державного земельного кадастру вносяться інформація про власників та користувачів земельних ділянок, яку в обов'язковому порядку отримує орган, який здійснює ведення Державного земельного кадастру від органу державної реєстрації прав.

В акті перевірки податковим органом зазначено, що позивачем за період з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року задекларовано орендну плату за земельні ділянки в сумі 166 102,06 грн. та земельний податок за земельні ділянки в сумі 1 462,05 грн., при цьому встановлено заниження позивачем земельного податку у сумі 31 723,59 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що розрахунок суми земельного податку податковим органом здійснено з загальної площі земельних ділянок, що використовує позивач за межами населеного пункту під будівлями та спорудами, визначеної за інформацією Управління Держземагентства у Бердянському районі Запорізької області від 19.07.2013 року №2198/02/09-13, яка становить приблизно 28,1000 га.

Матеріали справи свідчать, що з моменту державної реєстрації позивача до 31.12.2011 року позивач був платником фіксованого сільськогосподарського податку, площа земельних ділянок під будівлям та спорудами позивача, з урахуванням прибудинкових територій, не визначалася, технічна документація з землеустрою, акти встановлення меж земельних ділянок відсутні.

Відсутність точних даних щодо використаної позивачем площі земельних ділянок, позбавляє податковий орган можливості здійснити правильний розрахунок земельного податку, який належить до сплати позивачем, а тому визначена відповідачем до сплати сума земельного податку за податко вим повідомленням-рішенням № не ґрунтується на даних державного земельного кадастру, зазначене податкове повідомленням-рішенням правомірно скасоване судом першої інстанції.

Щодо правомірності часткового скасування податкового повідомлення-рішення № зі сплати податку з доходів найманих працівників, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем за період перевірки працівникам підприємства безпідставно відшкодовано наступні витрати, а саме: витрати, пов'язані з придбанням мобільних телефонів на суму 6 943 грн., згідно звітів про використання коштів № М-29032-001 від 29.03.2012 року, № М-18101-004 від 18.10.2011 року, витрати за придбання бензину для поїдки у м. Євпаторія на суму 1164,06 грн. згідно звітів про використання коштів №М-16091-003 від 16.09.2011 року, №М-22111-004 від 22.11.2011 року.

При цьому докази перебування телефонів на обліку підприємства, та використання їх платником податку в межах виконання трудової функції , а також первинні документи, пов'язані з перебуванням працівників в відрядженні, відсутні.

Оскільки за приписами пп. 164.2.17 "г" п. 164.2 ст.164 ПК України суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або витрат платника податку, крім тих, що обов'язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету, підлягають включенню до сукупного оподатковуваного доходу платника, суд дійшов вірного висновку, що відшкодування витрат з придбанням мобільних телефонів на суму 6 943 грн., та витрат за придбання бензину для поїдки у м. Євпаторія на суму 1164,06 грн. - є доходом платника податку, який до загального оподатковуваного доходу працівників не включений, а тому з зазначених сум підлягає утриманню податок з доходів фізичних осіб в розмірі 15%, а саме 1041,45 грн. +174,60 грн.= 1216,05 грн.

В силу викладеного з урахуванням попередніх висновків суду, податкове повідомлення-рішення № правомірно скасоване судом першої інстанції в частині нарахування основного грошового зобов'язання в сумі 1861,35- 1216,05 грн.=645,30 грн.

Щодо правомірності скасування податкового повідомлення-рішення №, яким визначено зобов'язання позивача за платежем надходження від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях (екологічного податку) , суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач за період з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року нараховував та сплачував екологічний податок за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення та за розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях, відповідно до поданих декларацій № від 09.11.2011 року, № від 09.02.2012 року, №0 від 8.05.2012 року, № від 11.07.2012 року, № від 23.10.2012 року, № від 08.02.2013 року.

Податковим органом в ході перевірки виявлено, і зазначені обставини не заперечуються позивачем, що ним не включено до бази оподаткування екологічним податком падіж тварин (ВРХ та свиней), які захоронені на худобомогильнику, внаслідок чого позивачем в порушення п. 242.1.3 п. 242.1 ст. 242, п. 246.2 ст. 246 ПК України занижено екологічний податок за період з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року на загальну суму 3 613,82 грн.

В силу викладеного з урахуванням попередніх висновків суду, податкове повідомлення-рішення № судом першої інстанції правомірно залишено без змін в частині нарахування основного грошового зобов'язання в зазначеній сумі 3 613,82 грн.

Так як позовні вимоги задоволені частково, суд першої інстанції правомірно стягнув на користь позивача згідно приписів ст.94 КАС України здійснені ним судові витрати відповідно до частини задоволених вимог в сумі 4464,20 грн.

Доводами апеляційної скарги вказані обставини не спростовуються.

За таких обставин суд вважає, що судом першої інстанції в достатньому обсязі з'ясовано обставини справи та ухвалене рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ч.1 ст.198, ст.200, 205, 206 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий: Т.С. Прокопчук

Суддя: Л.А. Божко

Суддя: О.М. Лукманова