Справа № 760/24975/14-а
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2015-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Глущенко Я.Б.,
суддів Романчук О.М., Шелест С.Б.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Міністерства оборони України на постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Міністерства оборони України, в якому просив визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо не призначення йому одноразової грошової допомоги у розмірі 48-місячного грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499 та статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стягнути з відповідача на його користь одноразову грошову допомогу в розмірі 139728,00 грн, зобов`язати нарахувати і виплатити йому таку допомогу у розмірі 48-місячного грошового забезпечення, встановленого частиною 2 статті 9 вказаного Закону, на день встановлення інвалідності.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії відповідача щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 48-місячного грошового забезпечення. Зобов`язано Міністерство оборони України здійснити перерахунок та виплату позивачу вказаної допомоги у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби у розмірі 48-місячного грошового забезпечення, виходячи зі складу грошового забезпечення, визначеного частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за вирахуванням проведеної виплати.

Не погоджуючись з постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини у наступній редакції: «Зобов`язати Міністерство оборони України перерахувати та виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності, внаслідок виконання обов`язків військової служби в розмірі 48-місячного грошового забезпечення, передбаченого частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на день встановлення інвалідності, з урахуванням виплачених сум».

Також, не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, апеляційну скаргу подав відповідач. У скарзі відповідач просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким залишити адміністративний позов без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, позивача задоволенню, а постанова суду зміні, з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги внаслідок настання інвалідності, спричиненої захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби, в розмірі 48-місячного грошового забезпечення за останньою посадою на день встановлення інвалідності, виходячи зі складу грошового забезпечення, визначеного частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Водночас, усупереч вимогам позивача та висновкам, викладеним в мотивувальній частині судового рішення, місцевий суд в резолютивній частині постанови не зазначив, що нарахування і виплата одноразової грошової допомоги має здійснюватись, виходячи з розміру грошового забезпечення за останньою посадою на момент встановлення інвалідності.

З таким висновком суду не можна погодитися в повній мірі.

Колегією суддів установлено, що 16 жовтня 2006 року, відповідно до наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 16.10.2006 №421, позивач був звільнений з військової служби у запас за станом здоров`я.

24 жовтня 2006 року, відповідно до наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 24.10.2006 №202, позивача виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Шевченківського районного у м. Києві військового комісаріату.

Із виписки з акта огляду МСЕК до довідки сер. №КВ-1 №016703 від 09.06.2008, копія якої наявна в матеріалах справи, вбачається, що позивачу встановлена ІІІ група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при випробуванні ядерної зброї.

Із матеріалів справи вбачається, що внаслідок встановлення йому групи інвалідності, позивач звертався до Міністерства оборони України із заявою від 24.10.2014 щодо виплати йому одноразової грошової допомоги у розмірі 48-місячного грошового забезпечення на день її встановлення, включаючи всі види грошового забезпечення за останньою штатною посадою, з якої його було звільнено з військової служби, у розмірі станом на час виникнення у нього права на отримання одноразової грошової допомоги.

Із заперечень відповідача проти позову слідує, що Міністерство оборони України не визнає права позивача на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у розмірі, визначеному, виходячи з грошового забезпечення за посадою, яку займав позивач перед звільненням, станом на день встановлення йому ІІІ групи інвалідності.

Вважаючи, що його право на отримання передбаченої законом одноразової грошової допомоги є порушеним, позивач звернувся у суд.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянтів, судова колегія зважає на таке.

Конституція України закріплює, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частини 1, 3 статті 46). Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (частини 5 статті 17).

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частин 1 статті 9 вказаного Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частини 2 статті 16 цього Закону, в редакцій, чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, передбачено, зокрема, що у разі інвалідності військовослужбовця, що настала внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до приведеної норми Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28.05.2008 №499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», якою встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 р., здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.

Пунктом 2 вказаного Порядку передбачено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності ІІІ групи внаслідок виконання обов`язків військової служби виплачується одноразова грошова допомога у розмірі 48-місячного грошового забезпечення.

Зі змісту цього пункту також слідує, що для військовослужбовців, які перебувають на кадровій військовій службі або проходять військову службу за контрактом, грошове забезпечення визначається за останньою посадою, яку вони займали на день втрати працездатності, а звільнених із служби на день звільнення виходячи з таких складових: посадовий оклад, оклад за військовим званням, відсоткова надбавка за вислугу років.

Водночас, частина друга статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» елементи грошового забезпечення визначає по-іншому: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Виходячи із визначених в частині 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення складових грошового забезпечення щодо виплати одноразової грошової допомоги застосуванню підлягають норми Закону, а не постанови Кабінету Міністрів України, як підзаконного нормативно-правового акту, яким, порівняно із законом, звужено склад такого грошового забезпечення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 12 листопада 2013 року у справі №21-383а13

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 48-місячного грошового забезпечення, визначеного згідно частини 2 статті 9 вищевказаного Закону.

Разом з тим, судова колегія відхиляє доводи відповідача, який покликається на те, що виходячи з суб`єктного складу сторін та предмету позову, дана справа підсудна окружному як адміністративному суду, і повинна вирішуватись колегією у складі трьох суддів, з огляду на наступне.

За пунктом 4 частини 1 статті 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні, зокрема, усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам (ч. 2 ст. 18 КАС України).

Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є нарахування й виплата суб`єктом владних повноважень (органом державної влади) одноразової грошової допомоги військовослужбовцю.

Зазначена допомога є складовою проголошеного Конституцією України соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. За правилами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців це, серед іншого, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Зважаючи на приведені положення саме місцевим судам за пунктом 4 частини 1 статті 18 КАС України належить розглядати спори з приводу призначення соціальних виплат та допомоги.

Також, відповідач безпідставно посилається на приписи частини 1 статті 24 КАС України, відповідно до якої адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність, зокрема, міністерства розглядаються і вирішуються в окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів, позаяк вимоги щодо колегіального розгляду справ встановлені цією нормою лише для справ, підсудних окружним адміністративним судам.

Судова колегія також не погоджується із відповідачем в тому, що позивачем було пропущено встановлений адміністративно-процесуальним законодавством строк звернення за захистом своїх прав, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, початком перебігу вищевказаного строку звернення до суду визнається день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, за висновком відповідача, перебіг даного строку розпочався в момент встановлення позивачу інвалідності.

Однак, даний висновок є помилковим, адже дата призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби не пов`язана з часом встановлення інвалідності. Натомість, її призначення та виплата проводиться згідно Порядку, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499, який передбачає подання до уповноваженого органу заяви та інших, передбачених порядком документів. Відтак, позивач не міг дізнатись, що його права порушені до моменту залишення без задоволення його звернення за нарахуванням і виплатою відповідної допомоги.

Попри наведене, судова колегія не враховує посилання відповідача на приписи частини 8 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якою закріплено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права, оскільки дана норма набрала чинності 01 січня 2014 року, а тому, виходячи з положень частини 1 статті 58 Конституції України про незворотність дії нормативно-правових актів у часі, вона не може поширюватись на право позивача на виплату одноразової грошової допомоги, яке виникло в червні 2008 року.

З огляду на все вищевикладене, доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду, а тому його скарга задоволенню не підлягає.

Обговорюючи доводи позивача щодо необхідності проведення відповідного нарахування й виплати одноразової грошової допомоги, виходячи з розміру грошового забезпечення військовослужбовців за посадою, яку він займав, станом на день встановлення інвалідності, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до вже згаданої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Здійснюючи офіційне тлумачення приведеної норми, Конституційний Суд України зазначив, що закріплений у цій нормі принцип дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення від 09.02.1999 № 1-рп/99).

Таким чином, розмір одноразової грошової допомоги, на яку позивач має право у зв`язку з настанням інвалідності ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, повинен обчислюватись з розміру грошового забезпечення військовослужбовців на момент встановлення позивачу такої інвалідності.

Аналогічна позиція, зокрема, підтримується Міністерством соціальної політики України. Так, зі змісту роз`яснення цього центрального органу виконавчої влади від 18.04.2011 №4486/0/14-11/13, копія якого наявна в матеріалах справи, випливає, що розрахунок грошового забезпечення при встановленні виплати одноразової грошової допомоги здійснюється на момент виникнення того чи іншого випадку, який є підставою для призначення вказаної допомоги.

Інакший підхід не відповідав би сутності соціальних гарантій, закріплених частиною 5 статті 17 та статтею 46 Конституції України і Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зважаючи на викладене, судова колегія доходить висновку, що позивач вправі вимагати проведення нарахування й виплати одноразової грошової допомоги, виходячи з розміру грошового забезпечення, обчисленого станом на дату виникнення у нього права на вказану допомогу, тобто станом на момент встановлення йому ІІІ групи інвалідності.

Відповідно до частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Як убачається зі змісту адміністративного позову, у його прохальній частині позивач наголошував на необхідності зобов`язання відповідача здійснити перерахунок і виплату одноразової грошової допомоги у відповідному розмірі станом на день встановлення інвалідності.

Разом з тим, суд першої інстанції невмотивовано залишив поза увагою дану вимогу, чим порушив норми процесуального права, зокрема, статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною 3 якої передбачено, що судове рішення має бути обґрунтованим.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 198 та пункту 1 частини 1 статті 201 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити постанову суду, якщо справа правильно вирішена по суті, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає необхідним задовольнити вимоги позивача в апеляційній скарзі та внести зміни до постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року, виклавши абзац третій її резолютивної частини в наступній редакції: «Зобов`язати Міністерство оборони України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби в розмірі 48-місячного грошового забезпечення, передбаченого частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на день встановлення інвалідності, з урахуванням виплачених сум».

Керуючись ст.ст. 160, 183-2, 195, 197, 198, 200, 201, 205, 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Змінити постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року, виклавши абзац третій її резолютивної частини в наступній редакції: «Зобов`язати Міністерство оборони України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби в розмірі 48-місячного грошового забезпечення, передбаченого частиною 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на день встановлення інвалідності, з урахуванням виплачених сум».

У решті постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту постановлення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.М. Романчук
суддяС.Б. Шелест

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Романчук О.М

Шелест С.Б.