Справа № 465/715/14-а
Суддя: Мартинишин М. О.
Дата ухвалення: 2014-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 465/715/14-а
Провадження №2-а/465/130/14
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03.12.2014 року Франківський районний суд міста Львова у складі:

головуючої судді - Мартинишин М.О.

при секретарях - Кметь Г.М., Фортуна Т.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1

до Львівського міського центру зайнятості

про визнання протиправними дії та зобов'язання до вчинення дій, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського міського центру зайнятості, в якому після надання заяви про уточнення(формулювання) позовних вимог, просив суд: визнати протиправними дії Львівського міського центру зайнятості в частини нарахування йому допомоги по безробіттю, що є основним джерелом існування, у розмірі(в розрахунок на місяць) нижчому за прожитковий мінімум, встановленого законом, на особу працездатного віку та зобов'язати Львівський міський центр зайнятості перерахувати та здійснити йому виплати допомоги по безробіттю, починаючи з 12.08.2013 року, з урахуванням того, що розмір виплат(в розрахунку на місяць) допомоги по безробіттю, що є основним джерелом існування, не може бути нижчим за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом, на особу працездатного віку та стягнути судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він втратив роботу 31.07.2013р. у зв'язку із припиненням трудового договору, відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України, що є втратою роботи з незалежних від застрахованої особи обставин. 05.08.2013р. він отримав статус зареєстрованого безробітного у Львівському міському центрі зайнятості. Відповідачем йому було призначено та розпочато виплати допомоги по безробіттю з 12.08.2013р, ще передбачено Законом України «Про зайнятість населення» у мінімальному розмірі у 544,00 грн. Мінімальний розмір допомоги по безробіттю встановлено Правлінням Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, а саме постановою №327. Про порушення його прав йому стало відомо, а саме про нарахування допомоги по безробіттю у розмірі меншому, ніж прожитковий мінімум, коли було отримав відповідь про нарахування такої допомоги 26.12.2013р. Його звернення до відповідача з вимогою про перерахунок та нарахування йому допомоги по безробіттю у розмірі прожиткового мінімуму було незадоволено. Виплата допомоги по безробіттю, є основним джерелом його існування, як основана державна соціальна гарантія, не може бути нижчими від прожиткового мінімуму, встановленого законом, та є обов'язковим для всіх держаних органів. Тому вважає, що нарахований та призначений йому розмір допомоги по безробіттю є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, грубо порушує його права людини та громадянина та конституційні права, а тому він змушений звертатись до суду за захистом свої прав та інтересів. Просять позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю, дав пояснення аналогічні викладених у позові, заяви про зміну позовних вимог та письмовим поясненням. Просить такий позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні адміністративний позов заперечив, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що вони діяли в межах повноважень, наданих їм законами України та підзаконними нормативно-правовими актами та з підстав, які зазначені в письмовому запереченні, який надав суду під час засідання.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування відповідно до Конституції України визначають принципи та загальні правові, фінансові і організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян в Україні.

Відповідно до ст. 31 Основ, строки введення загальнообов'язкового державного соціального страхування в Україні, яке забезпечить досягнення гарантій, передбачених Конституцією України, визначаються в законах України з окремих видів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Судом встановлено, 05.08.2013 року ОСОБА_1 надано Львівським міським центром зайнятості статус безробітного та 12.08.2013 року призначено допомогу по безробіттю відповідно до п.п. 2, 4 ст. 22, п. 2 ст. 23 Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Згідно наказу №4 від 31.07.2013 року ПП «ОФІТ-СЕРВІС», та із записами трудової книжки останнім місцем роботи ОСОБА_1 було ПП «ОФІТ-СЕРВІС», де позивач працював менеджером з 02.07.2013 року по 31.07.2013 року та звільнений з 31 липня 2013 року по п.2 ст.38 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку трудового договору.

Страхування громадян на випадок безробіття є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування і здійснюється на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02.03.2000 року №1533-ІІІ Фондом загальнообов'язкового державного соціального страхування України в особі виконавчих дирекцій Фонду, функції яких згідно статті 12 Закону України виконують органи державної служби зайнятості.

У відповідності до статті 1 Закону України об'єктом страхування на випадок безробіття є страховий випадок, із настанням якого у застрахованої особи виникає право на отримання матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, передбачених статтею 7 цього Закону.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

На підставі статті 2 Закону України «Про зайнятість населення» безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані в державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи.

Положенням статті 44 цього Закону встановлено, що зареєстровані безробітні мають право, зокрема, на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»та цього Закону.

Відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного.

Статтею 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»передбачено, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Частиною другою статті 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців або звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7 і 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, особи, зазначені у частині другій статті 6 цього Закону, мають право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі.

Допомога по безробіттю виплачується з 8 дня після реєстрації застрахованої особи в установленому порядку в державній службі зайнятості (частина тертя статті 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»).

Частиною четвертою статті 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»встановлено, що загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років, а для осіб, зазначених у частині другій статті 6 цього Закону, - 180 календарних днів.

Згідно з частиною першою статті 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу: до 2 років - 50 відсотків; від 2 до 6 років - 55 відсотків; від 6 до 10 років - 60 відсотків; понад 10 років - 70 відсотків.

Допомога по безробіттю виплачується залежно від тривалості безробіття у відсотках до визначеного розміру: перші 90 календарних днів - 100 відсотків; протягом наступних 90 календарних днів - 80 відсотків; у подальшому - 70 відсотків.

Допомога по безробіттю особам, зазначеним у частині другій статті 22 цього Закону, виплачується у мінімальному розмірі, який встановлюється правлінням Фонду (частина друга статті 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»).

Враховуючи те, що позивач був звільнений згідно п. 2 ст.36 КЗпП України, виплата допомоги з безробіття починається з 8 календарного дня, та триває 360 календарних днів протягом двох років, відповідно до пункту 3 та 4 статті 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» .

Оскільки позивач ОСОБА_1 працював у ПП «ОФІТ-СЕРВІС», з якого був звільнений, лише один місяць, а тому суд вважає, що розмір допомоги з безробіття ОСОБА_1 правильно визначений відповідачем на підставі пункту 2 статті 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а саме застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців мають право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі та пункту 2 статті 23 даного Закону така допомога по безробіттю особам, зазначеним у частині другій статті 22 цього Закону, виплачується у мінімальному розмірі, який встановлюється правлінням Фонду.

Відповідно до ч.2 ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що допомога по безробіттю виплачується у мінімальному розмірі, який встановлюється правлінням Фонду та згідно п. 4 ч. 2 ст. 23 Закону не може перевищувати чотирикратного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та ч.3 Прикінцевих положень Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», до стабілізації економічного становища в Україні мінімальний розмір виплат, передбачених ч.2 та ч.4 ст.23 цього Закону, визначається правлінням Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття під час затвердження бюджету Фонду виходячи з його реальних можливостей.

Правлінням Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, своєю постановою від 12.04.2012 року № 327 (із змінами, внесеними згідно з Постановами Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття № 350 від 06.12.2012р., № 361 від 29.03.2013р., № 367 від 09.12.2013р.) встановлено мінімальний розмір допомоги по безробіттю на період з 01.01.2012р. по 01.07.2014р. у розмірі 544 грн. на підставі ч.2 ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Поряд з цим, стаття 25 Загальної декларації прав людини встановлює, що кожна людина має право на забезпечення на випадок безробіття, захворювання, інвалідності, вдівства, настання старості або іншого випадку втрати засобів для існування з незалежних від нього обставин. Разом з тим, відповідно до ст. 22 цього акта рівень забезпечення визначається ресурсами кожної держави.

Постанова від 12.04.2012 року № 327 (із змінами, внесеними згідно з Постановами Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття № 350 від 06.12.2012р., № 361 від 29.03.2013р., № 367 від 09.12.2013р.) не скасована, є чинна та підлягає до застосування відповідно.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як зазначив Пленум Вищого адміністративного суду України у п.1 Постанови від « 06» березня 2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

За правилами ч.1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що відповідач, відповідно до ст.71 КАС України довів у судовому засіданні правомірність своїх дій, тому позивачу виплати матеріального забезпечення по безробіттю нараховувалось і виплачуються в повному обсязі відповідно до Закону, не вбачає в діях відповідача упередженості та неправомірності і вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у позові належить відмовити повністю за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 7-12, 17, 18, 86, 70-72, 87, 94, 128, 158 -163 КАС України, -

п о с т а н о в и в :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1

до Львівського міського центру зайнятості

про визнання протиправними дії та зобов'язання до вчинення дій - відмовити за безпідставністю.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Франківський районний суд міста Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови.

Суддя: Мартинишин М.О.