Справа № 2а-353/12/1370
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2015 року м. Київ К/800/43243/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівГончар Л. Я.,
Черпіцької Л. Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної фінансової інспекції у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2014 року у справі за позовом Державного підприємства "Львіввугілля" в особі Відокремленого підрозділу шахта "Відродження" до Державної фінансової інспекції у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги в частині,

встановив:

Державне підприємство "Львіввугілля" в особі Відокремленого підрозділу шахта "Відродження" звернулось з позовом до Державної фінансової інспекції у Львівській області про визнання протиправним та скасування пункту 2 вимоги від 28 вересня 2011 року за № 05-15м/6950 в частині зайво виплачених премій працівникам підприємства на загальну суму 457 244 грн 79 коп. та, як наслідок, сплачених внесків до державних цільових фондів на суму 227 250 грн 66 коп.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2014 року, позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заперечень на скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі направлення № 1119 від 19 серпня 2011 року в період з 19 серпня 2011 року по 09 вересня 2011 року провідним контролером-ревізором КРУ у Львівській області проведено позапланову документальну ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності відокремленого підрозділу шахта «Відродження» Державного підприємства «Львіввугілля».

За результатами ревізії 09 вересня 2011 року складено акт №05-21/13, на який підприємством відповідно до абз. 1, 2 п. 40 Порядку № 550 16 вересня 2011 року подано заперечення, яке 28 вересня 2011 року висновком заступника начальника КРУ у Львівській області відхилено.

Перевіркою встановлено, що підприємством в порушення вимог п. 2.5.1. Інструкції про облік видобутку вугілля і продуктів збагачення на шахтах (розрізах) і збагачувальних фабриках Мінвуглепрому України, затвердженої наказом Міністерства вугільної промисловості України № 466 від 17 вересня 1996 року, облік вагонеток, які надійшли із рядовим вугіллям з шахти, а також їх перекидання і видача по стволу, згідно форми УПД-2 не ведеться, а відомість про видобуток рядового вугілля по формі УПД-6 ведеться не по зміні, а загалом - за добу.

Незважаючи на недоліки первинних документів, ревізори дійшли висновку, що у вересні 2010 року фактичний обсяг видобутого вугілля з урахуванням виявлених приписок є більшим за доведений планом, і, відповідно, законно нарахована та виплачена премія по ремонту гірничих виробок і профілактики техніки безпеки та вуглевидобувній дільниці № 4 за виконання плану за вересень 2010 року.

За наслідками перевірки позивачеві направлено лист від 28 вересня 2011 року № 2 № 05-15м/6950 "Про обов'язкові вимоги за результатами ревізії", в пункті 2 якого, зокрема, є вимога забезпечити повне відшкодування зайво виплачених премій працівникам підприємства на загальну суму 457 244 грн 79 коп., а також відобразити по розрахунках з державними цільовими фондами зайво сплачені кошти в сумі 227 250 грн 66 коп. шляхом зарахування в рахунок майбутніх платежів.

Не погоджуючись із вказаним пунктом вимоги, позивач заявив цей позов.

Задовольняючи позов, суди дійшли висновку про неправомірність п. 2 вимоги.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про задоволення позову, проте виходячи з такого.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 2 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу» (в редакції на час ухвалення судового рішення) головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Державний фінансовий контроль реалізується державною контрольно-ревізійною службою через проведення державного фінансового аудита, перевірки державних закупівель та інспектування.

Відповідно до ст. 2 Закону України Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» порядок проведення державною контрольно-ревізійною службою державного фінансового аудиту та інспектування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Для підтвердження виявлених в ході операційного аудиту фактів порушення законодавства та належного їх документування контролюючий орган забезпечує проведення ревізії відповідно до Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550.

Пунктом 35 вказаного Порядку визначено, що виявлені допущені об'єктом контролю порушення законодавства, контроль за дотриманням якого віднесено до компетенції служби, фіксуються в констатуючій частині акта ревізії з обов'язковим посиланням на норми законів чи інших нормативно-правових актів, які порушено, та зазначенням винних у їх допущенні осіб.

Відповідно до п. 46 Порядку якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом служби у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування.

Згідно із п. 49 Порядку у разі коли діями чи бездіяльністю працівників об'єкта контролю державі або підконтрольній установі заподіяна матеріальна шкода, орган служби ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб.

Отже, встановивши, що державному підприємству завдано шкоду, управління ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб.

Крім того, п. 50 Порядку встановлено, що за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи служби вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об'єктів контролю; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи згідно із ст. 19 Конституції України зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із змісту вказаних положень законодавства вбачається, що відповідач здійснює фінансовий контроль за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності. Відповідний контроль здійснюється шляхом проведення ревізії. У випадку встановлення порушень законодавства, відповідач має право пред'являти письмову вимогу про усунення виявленого ревізією порушення чинного законодавства.

Відшкодування збитків, завданих державі, тобто фактично захист права держави, порушеного діями об'єкта контролю, може відбуватись лише в порядку позовного провадження, під час якого суд перевіряє і оцінює всі обставини, необхідні для встановлення наявності підстав для стягнення збитків.

Таким чином, про виявлені під час ревізії збитків фінансова інспекція зобов'язана зазначити про це в акті перевірки, однак вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом зобов'язання сторони забезпечити стягнення чи повернення коштів.

За висновком колегії суддів, виявлені в ході ревізії збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом. При цьому правильність обчислення їх розміру, як і наявність підстав для їх стягнення, перевіряє суд, який розглядає цей позов.

Крім того, зміст оскаржуваного пункту вимоги вказує на те, що в ньому відповідач зобов'язує позивача вчинити дії. Між тим, контролюючий орган не вказує на те, якою нормою закону (підзаконного акту) передбачено відновлення порушених вимог законодавства саме в такий спосіб.

Між цим, пункт 49 Порядку передбачає порядок пред'явлення цивільних позовів до винних працівників об'єкта контролю державі або підконтрольній установі, тоді як ані в акті, ані у вимозі відповідач не зазначає осіб, вина у вчиненні порушення яких встановлена під час ревізії.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про незаконність пункту 2 вимоги.

Така правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 15 квітня та 13 травня 2014 року (справа № 21-40а14 та № 21-89а14, відповідно).

Оскільки, вказане помилкове застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права не призвело до прийняття неправильного по суті рішення, колегія погоджується з висновками судів про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 липня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: