Справа № 592/13725/14-а
Суддя: Литовченко О. В.
Дата ухвалення: 2015-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/592/43/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2015 року м.Суми

Суддя Ковпаківського районного суду м. Суми Литовченко О.В., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Сумської міської ради про визнання дій противоправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, який мотивую тим, що він є інвалідом 2 групи внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. У відповідності до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», йому має виплачуватись щорічна допомога на оздоровлення в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам за місцем їх проживання органами соціального захисту населення. Але, щорічна одноразова грошова допомога на оздоровлення у 2013-2014 роках виплачувалась не в повному обсязі. Він має статус інваліда 2 групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, наділений державою певним правовим статусом, який включає в себе право на додаткові елементи соціального захисту, зокрема право на щорічну разову допомогу в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат. Зазначає, що у 2013-2014 році сплата одноразової грошової допомоги здійснювалася відповідачем у порядку абсолютно тотожному її сплаті в 2004 році та на підставі аналогічних законодавчих актів, що і в 2004 році, тобто без врахування доходів та вимог зазначених в рішенні Конституційного Суду України. Вважає, що сума недоплати, яка утворилася за 2013-2014 рік внаслідок неправомірних дій відповідача повинна бути відшкодована ним в повному обсязі. Про порушення свого права він дізнався лише тоді, коли написав офіційну заяву до УСЗН Сумської міської ради, на дану відповідь він 19.11.2014 року за №Р-409/25.01-27 отримав лист, в якому було зазначено, що грошові кошти у розмірі 120,00 грн. на оздоровлення він отримав у повному обсязі за 2013 рік 14.06.2013 року платіжне доручення №7745, та за 2014 рік у розмірі 120,00 грн. він отримав 13.06.2014 року платіжне доручення №8835. Тому прохає визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Сумської міської ради під час проведення виплати одноразової щорічної допомоги по ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також зобов'язати Управління соціального захисту населення Сумської міської ради провести перерахунок та виплату щорічної разової допомоги на оздоровлення в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат за 2013-2014 роки з урахуванням раніше сплачених сум.

В письмовому клопотанні Управління СЗН просить призначити справу до розгляду за загальними правилами КАС України за участю представника Управління СЗН. Суд вважає вказане клопотання не обґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до вимог ч.4 ст. 183-2 КАС України лише в разі недостатності повідомлених позивачем обставин або якщо за результатами розгляду поданого відповідачем заперечення суд прийде до висновку про неможливість ухвалення законного судового рішення без проведення судового засідання та виклику осіб суд розглядає справу за загальними правилами цього Кодексу. Відомості, які б свідчили про наявність вказаних обставин суд вважає відсутніми.

Відповідач Управління СЗН надав заперечення на позов та просить суд залишити позов без розгляду або відмовити в його задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що Управління СЗН з адміністративним позовом ОСОБА_1 про визнання противоправних дій та бездіяльність не згоден з наступних підстав:

Згідно з статтею 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за завою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів згідно з статтею 99 КАС України встановлюється шестимісячний строк. Позивач обґрунтовує поважність пропущення строку позовної давності лише тим, що нібито раніше (до моменту надання управлінням відповіді) він не знав про порушення його прав.

В той же час, у відповідності до ст. 57 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян доводяться до відома населення у порядку, встановленому законом. Тобто, всі нормативні акти оприлюднюються та є загальнодоступними. Таким чином, позивач мав можливість ознайомитись з нормативно-правовими актами, як наслідок позивач мав можливість своєчасно звернутися до суду за їх захистом. Більш того, допомога на оздоровлення позивач отримував, і за умови, якщо б останній не був згодний з діями управління мав би достатньо часу для звернення до суду.

Беручи до уваги вищевикладене, просить суд діяти відповідно до роз'яснень Вищого адміністративного суду України від 13.10.2010 № 1425/11/13-10, де зокрема зазначено, що якщо провадження у справі було помилково відкрито за адміністративним позовом, поданим з порушенням строків звернення до суду, питання про поновлення якого судом не вирішувалось, і про пропуск строку стало відомо в ході розгляду справи, суд перевіряє поважність причин пропуску строку на звернення до суду і в разі визнання їх неповажними залишає адміністративний позов без розгляду.

Зважаючи на вищевикладене, просить суд залишити адміністративний позов без розгляду.

Разом з тим відмічає, що виплата щорічної допомоги на оздоровлення позивачу здійснювалась управлінням на підставі, в межах та у спосіб передбачені чинним законодавством. Зазначена позиція обґрунтовується наступним.

По-перше, згідно з статтею 95 Конституції України встановлено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Пунктом 4 прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» встановлено, що у 2013 році норми і положення статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах* встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України на 2013 рік. У зв'язку з чим і було проведено виплату позивачу щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі 120 грн. (платіжне доручення від 14.06.2013 № 7745). У 2014 році виплата щорічної допомоги на оздоровлення була проведена на підставі тієї ж постанови КМУ у розмірі 120 грн. (платіжне доручення від 13.06.2014 № 8835).

Разом з тим, відповідно до статті 23 Бюджетного кодексу України (надалі - БК України), будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету, в тому числі і з виплати щорічної допомоги на оздоровлення, здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Міністерством соціальної політики України, як головним розпорядником коштів після затвердження бюджетних призначень по виплаті щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи доведені суми до розпорядника коштів на регіональному рівні, який з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228 (зі змінами) затвердив кошториси для управління. В свою чергу, відповідно до статті 48 БК України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених БК України та законом про державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів.

Більш того, згідно з пунктом 40 частини 1 статті 2 БК України документом, що визначає мету, завдання, напрями використання бюджетних коштів, результативні показники та інші характеристики бюджетної програми відповідно до бюджетного призначення є паспорт бюджетної програми. Відповідно до паспорту бюджетної програми, затвердженого спільним наказом Міністерства соціальної політики України і Міністерства Фінансів України розміри щорічної допомоги на оздоровлення в повній мірі відповідають розмірам, які визначені Постановою.

Вищевикладене в повній мірі підтверджує той факт, що управління має право та можливість виплачувати допомогу лише в тих розмірах, які доведені йому розпорядниками коштів вищого рівня. В іншому випадку управління буде порушувати положення статті 48 Бюджетного кодексу України, що може матиме наслідком притягнення посадових осіб управління до відповідальності за нецільове використання бюджетних коштів.

Тому, управління соціального захисту населення Сумської міської ради не має можливості виплатити позивачу допомогу в розмірі, передбачену Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», так як такі кошти не передбачені у місцевому і державному бюджетах та не виділені управлінню. А відповідно до ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою не відповідають за зобов'язаннями держави.

По-друге, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально- економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

У Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України також зауважив, що невід'ємною складовою правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави у цій сфері.

Конституційний Суд України виходить з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції України та законів України.

З огляду на вищевикладене, Конституційний суд України у своєму Рішенні від 25.01.2012 зазначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, суд вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи у 1986 році, Категорія 1, що підтверджується посвідченням Серія НОМЕР_1 від 24.10.2007 року і вкладкою до посвідчення № НОМЕР_2 від 26.08.2010 року, з 26.08.2010 року йому встановлено 2 групу інвалідності по захворюванню, пов'язаному з аварією на Чорнобильській АЕС, має статус інваліда 2 групи, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК Серія 10 ААА № 212135 від 09.08.2010 року (а.с. 5-6).

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні СЗН Сумської міської ради і отримував щорічну допомогу на оздоровлення відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та щорічну разову грошову допомогу на оздоровлення.

Матеріалами справи встановлено і не заперечується сторонами, що Управлінням СЗН щорічна допомога на оздоровлення як потерпілому від наслідків аварії на ЧАЕС 1-ї категорії позивачу за 2013 рік виплачена 14.06.2013 року платіжне доручення №7745, та за 2014 рік у розмірі 120,00 грн. він отримав 13.06.2014 року платіжне доручення №8835 на підставі ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Бюджетного кодексу України, Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та Постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в межах фінансування з Державного бюджету України. (а.с. 7)

ОСОБА_1 звертався до Управління СЗН із заявою щодо недоотриманої щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2013-2014 рік в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, відповідно ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від 19.11.2014 року № Р-409/25.01-27 Управління СЗН надали відповідь ОСОБА_1, в якому повідомлено, що після надходжень з Державного бюджету України коштів йому була перерахована щорічна допомоги на оздоровлення особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи за 2013-2014 рік - в березні 2013 року та в травні 2014 року в сумі по 120,00 гривень, (а.с. 8)

Не погодившись з відмовою відповідача щодо соціальних виплат, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Згідно з вимогами частин 1 і 2 статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом 31.12.2014 року із вимогами до суб'єкта владних повноважень (Управління СЗН) щодо захисту його порушених прав в частині перерахуванню, нарахуванню та виплати щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2013-2014 роки, як інваліду ІІ групи, в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, відповідно ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З аналізу положень преамбули Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» судом встановлено, що виплати, передбачені зазначеним Законом, є заходами соціального захисту населення, що постраждало внаслідок аварії на ЧАЕС, та за своєю правовою природою є відповідною соціальною допомогою.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про правильність застосування судом строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з'ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

Слід відмітити, що як вбачається з матеріалів справи, порушення прав позивача в частині нарахуванню та виплати щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2013 рік відбулось разове - при отриманні ним щорічної допомоги на оздоровлення 14.06.2013 року в сумі 120,00 гривень.

Пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений судом за наявності поважних причин його пропуску (ч.1 ст.102 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При цьому, в силу приписів ч. 4 ст. 11 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Однак позивачем до суду не було надано доказів поважності пропуску строку для звернення до адміністративного суду з позовом щодо захисту його порушених прав в частині перерахуванню, нарахуванню та виплати щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2013 рік ОСОБА_1, в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, відповідно ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Чинними положеннями ч.1 ст. 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановлюється ухвала.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки, позивачем до суду не надано доказів поважності пропуску строку для звернення до суду з позовом щодо захисту його порушених прав в частині перерахуванню, нарахуванню та виплати щорічної разової допомоги на оздоровлення за 2013 рік, як інваліду ІІ групи, в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, відповідно ч.4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням сплачених сум, а судом не знайдено підстав для поновлення такого строку, позивачем порушені вимоги ст. 99 КАС України, а тому у відповідності до ст. 100 КАС України адміністративний позов в зазначеній частині слід залишити без розгляду, як поданий з пропуском встановленого законом шестимісячного строку звернення до суду, без поважних причин.

Відносно позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дії Управління соціального захисту населення Сумської міської ради під час проведення виплати одноразової щорічної допомоги на оздоровлення по ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за 2014 рік, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені та закріплені в Законі України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інвалідам ІІ групи, захворювання яких пов'язано з аварією на ЧАЕС виплачується щорічна грошова допомога на оздоровлення у розмірі п'яті мінімальних заробітних плат.

Відповідно до п. 17 ч. 1 с. 87 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 5 частини другої статті 67-1 цього Кодексу), належать видатки на державні програми з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки, запобігання виникненню та ліквідації надзвичайних ситуацій та наслідків стихійного лиха.

Згідно абз. 8 п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 року № 3-рп/2012нормативно-правові акти Кабінету міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Статтею 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

Проте, починаючи з 01.01.2014 р., Закон України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 р. не містить норми, яка б обмежувала у 2014 р. пряме застосування Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема ст. 48 вказаного Закону, яким визначено розмір щорічної допомоги на оздоровлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч. 4 ст. 9 КАС України визначено, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Суд зазначає, що до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» були внесені зміни Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 1622-VII від 31.07.2014 року, зокрема: доповнено Прикінцеві положення п. 67, відповідно до якого установлено, що у 2014 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статей 5 та 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", статей 14, 22, 37 та 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", пункту "ж" частини першої статті 77 Основ законодавства України про охорону здоров'я, статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту",статті 43 Гірничого закону України, статей 6-1, 6-2, 6-3 та 6-4 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань"застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік. Зазначені зміни набрали законної сили з 03.08.2014 року.

Таким чином, Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» з 3 серпня 2014 року було надано повноваження Кабінету міністрів України визначати розмір щорічної допомоги на оздоровлення особам, віднесених до категорії III, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджетів на 2014 рік.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру щорічної допомоги на оздоровлення позивачу з 01 січня 2014 року по 13 червня 2014 року застосуванню підлягає норма ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не постанова Кабінету Міністрів України «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 12.07.2005 р. № 562.

За таких обставин, суд вважає, що позивач має права на отримання щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік в розмірі відповідно до вимог ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Керуючись статтями 2, 6, 9, 10-18, 71-72, 122, 159, 160-163, 167, 183-2 КАС України, суд,

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Сумської міської ради про визнання дій противоправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Сумської міської ради за період 2013 року в частині зобов'язання Управління соціального захисту населення Сумської міської ради провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 щорічної разової допомоги на оздоровлення в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат за 2013 рік з урахуванням раніше сплачених сум - залишити без розгляду.

Визнати неправомірними дії Управління соціального захисту населення Сумської міської ради щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік в розмірі, передбаченому ст.48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Сумської міської ради здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати, відповідно до ст. 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з урахуванням фактично виплачених сум.

Постанова може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги в строк десять днів з дня отримання копії постанови до Харківського апеляційного адміністративного суду через Ковпаківський районний суд міста Суми.

Суддя О.В. Литовченко