Справа № 826/18592/14
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2015-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

22 січня 2015 року № 826/18592/14

О 15 годині 25 хвилин в приміщенні Окружного адміністративного суду міста Києва за адресою у м. Києві по вул. Великій Васильківській, 81-а, Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого Бояринцевої М.А. при секретарі судового засідання Голубничій О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Громадянина Сирії ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві

про визнання протиправними дій, зобов"язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги заявлені про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 13.11.14 р. №678 про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог до чинного законодавства.

Позивач ОСОБА_1 вважає прийняте щодо неї рішення незаконним з таких підстав.

Позивач зазначає, що був змушений залишити країну свого походження з політичних причин, оскільки відмовився приєднатися до армії. Позивач навчався в університеті до 2013 р., але йому відмовили у продовженні відстрочки від армії у жовтні 2013 р. і повідомили, що він має йти до армії. Не маючи бажання приймати участь у війні, позивач сховався у м. Афін і потім втік з країни. У випадку повернення до Сирії позивач зазнає переслідувань через свої політичні переконання, що є підставою для надання позивачу статусу біженця згідно Конвенції про статус біженців від 1951 р. та Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту.

Згідно інформації про країну походження ситуація щодо мирного врегулювання конфлікту, який продовжується вже понад три роки та переріс у громадянську війну, завершилася без досягнення домовленостей між сторонами та зайшла у глухий кут.

Позивач зазначає, що в оскаржуваному рішенні відсутнє викладення причин відмови у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на порушення п. а ст. 6.9 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.11 р. №649.

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає, що позивач у своїй заяві-анкеті вказав абсолютно різні дати в`їзду та виїзду в Україну, отже, надав недостовірні відомості, що ставить під сумнів правдивість та достовірність тверджень заявника в цілому.

Крім того, позивач протягом двох місяців мешкав на території третьої безпечної країни Туреччини, і лише після цього потрапив на територію України. Вказане виключає можливість надання статусу біженця згідно аб. 6 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту.

Також відповідач зазначає, що небажання служити в армії (дезертирство) не розглядається як факт переслідування згідно Керівництва процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату Організацій у справах біженців.

Позивачем не надано жодних документів на підтвердження його особи, а також на підтвердження підстав побоювання стати жертвою переслідувань на території країни походження.

Також позивачем проігноровано запрошення для проведення співбесіди згідно ч. 1 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, про що було складено акт про неявку на співбесіду від 07.11.14 р.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Сирії, покинув країну постійного проживання та прибув на територію України 01.07.14 р. нелегально, на автомобілі.

27.10.14 р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно висновку від 13.11.14 р., затвердженого начальником Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, ОСОБА_1 рекомендовано відмовити у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві №678 від 13.11.14 р. Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Сирії ОСОБА_1 заявнику відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі аб. 2, 4 ч. 1 ст. 6 та ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту.

17.11.14 р. заявник отримав відповідне повідомлення про прийняте рішення та 24.11.14 р., в межах п`ятиденного строку, передбаченого ч. 9 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, звернувся до суду за захистом свого права.

Згідно Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту -

У цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

13) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (ст. 1);

особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ст. 5);

не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (ст. 6);

оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ст. 7);

центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення (ст. 8).

В даному випадку відповідач був позбавлений можливості провести з позивачем співбесіду, оскільки позивач двічі не з`явився на співбесіду, незважаючи на його запрошення у встановленому порядку, зокрема, згідно запрошень від 27.10.14 р. (на 07.11.14 р.), отримане позивачем особисто під підпис в день подачі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та 11.11.14 р., скероване за адресою проживання, вказаною у заяві.

За таких обставин посилання позивача на прийняття оскаржуваного рішення за відсутності результатів співбесід не можуть бути прийняті до уваги.

Згідно п. 56 Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця; Женева, 1992 р.) Управління Верховного комісара ООН у справах біженців - переслідування необхідно відрізняти від покарань за злочини згідно зі звичайним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Необхідно нагадати, що біженець це жертва чи потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка приховується від правосуддя.

Питання надання статусу біженця дезертирам та особам, які ухиляються від військової служби, спеціально врегульовано Керівництвом.

Зокрема, за загальним правилом згідно п. 167 Керівництва у країнах, де військова служба обов`язкова, факт ухилення від цього обов`язку або непідкорення, як правило, є правопорушенням, що переслідується за законом. Що стосується дезертирства, то воно завжди і в усіх країнах незалежно від того, чи є обов`язкова військова служба чи ні розглядається як кримінальний злочин. Покарання варіюється залежно від країни, і зазвичай не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідування або покарання за дезертирство або ухилення від призову самі по собі не є за визначенням обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань. З іншого боку, дезертирство або ухилення від призову не є перешкодою для отримання статусу біженця. Особа може бути біженцем, одночасно будучи дезертиром або ухиляючись від призову.

Одночасно Керівництво визначає підстави, за яких особа, яка ухиляється від військової служби, може набути статусу біженця.

Зокрема, згідно п. 169 Керівництва дезертир або особа, яка ухиляється від призову, можуть розглядатися як біженці, якщо зможуть довести, що за вчинення військового правопорушення вони б були піддані занадто тяжкому покаранню з огляду на їх расу, релігію, національність, приналежність до певної соціальної групи, або за політичні переконання. Це також відноситься до осіб, які які можуть довести, що в них є цілком обґрунтовані побоювання переслідувань з вказаних мотивів, незалежно від покарання за дезертирство; згідно п. 170 Керівництво в деяких випадках необхідність несення військової служби може бути єдиною причиною подати клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає її участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням або обґрунтованим міркуванням сумління; згідно п. 172 Керівництва відмова від несення військової служби може ґрунтуватися на релігійних переконаннях. Якщо заявник може довести, що його релігійні переконання щирі, і вони не взяті до уваги владою його країни, коли вони вимагали несення військової служби, він має підстави для подачі клопотання про надання статусу біженця.

В даному випадку позивач таких доказів не надав, тоді як посилається просто на не бажання брати участь у війні та наявність Рекомендацій УВКБ ООН стосовно осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку, від 22.10.13 р., згідно яких особами, які потребують допомоги, можуть вважатися дезертири та перебіжчики або особи, які ухиляються від призову.

Згідно п. 16 вказаних Рекомендацій якщо клопотання, подані особами, які шукають притулку, які покинули Сирію, розглядаються в індивідуальному порядку згідно з встановленими процедурами надання статусу біженця, то УВКБ ООН вважає, що особи, які мають одну з нижчеприведених характеристик або їх сукупність, можуть потребувати міжнародного захисту у розумінні Конвенції 1951 р., якщо, звичайно, ця особа не підпадає під застосування положень про виключення:

І. Реальні противники сирійського уряду або особи, які такими вважаються, включаючи, без обмежень, членів опозиційних політичних партій, активістів правозахисного руху та громадянського суспільства; учасників протестів; цивільних осіб, які мешкають в міських районах, селах та селищах, які є (або вважаються) противниками уряду; перебіжчиків та дезертирів з армії; осіб, які ухиляються від призову; членів сімей та родичів осіб, які вважаються противниками уряду.

Згідно вказаного положення Рекомендацій особи, які ухиляються від призову, можуть потребувати міжнародного захисту у розумінні Конвенції 1951 р. не за фактом свого ухилення від призову, а у зв`язку з тим, що їх ухилення від призову викликане перебуванням їх у опозиції до сирійського уряду, що слідує з буквального та логічного тлумачення вказаного положення.

За таких обставин небажання позивача служити в армії саме по собі не є підставою для підтвердження його переслідування за політичні переконання.

Інших підстав небажання служити в армії позивач не навів. Жодних доказів або пояснень щодо ведення ним політичної діяльності, опозиційної до сирійського уряду, він не навів.

З врахуванням викладеного суд вважає обґрунтованим висновок відповідача про очевидну необґрунтованість заяви позивача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 98, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Громадянина Сирії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправними дій, зобов"язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева

Повний текст судового рішення складений 31.01.2014 року.