Справа № 813/5451/14
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2015 року № 813/5451/14

зал судових засідань №6

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Гулика А.Г.,

судді Хоми О.П.,

судді Кузана Р.І.,

секретар судового засідання Бігун Н.Т.,

за участю:

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представників відповідачів Клапчука Р.Я., Сагайдака Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірними та скасування рішень та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - ГУ ДМС України у Львівській області), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 18.07.2014р. №390-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати дії ГУ ДМС України у Львівській області незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні позивача у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 22.10.2014р. об'єднано в одне провадження для спільного розгляду і вирішення позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії у справі №813/5451/14 та позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення від 18.07.2014р. №391-14, визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії у справі №813/5452/14.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач ГУ ДМС України у Львівській області порушив встановлений чинним законодавством України порядок повідомлення про прийняття відповідачем ДМС України рішень від 18.07.2014р. №390-14 та №391-14 про відмову позивачам у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Позивачі зазначають, що всупереч вимогам ч.13 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та п.п."а" п.6.9 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у повідомленнях відповідача ГУ ДМС України у Львівській області від 25.07.2014р. №18 та №19 не містяться причини відмови у наданні їм статусу біженця. Вказане зумовило необізнаність позивачів з причинами та підставами відмови у надані їм статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Позивачі вважають, що рішення відповідача ДМС України від 18.07.2014р. №390-14 та №391-14 є протиправними та необґрунтованим, прийнятим з численними порушеннями процедури, причиною чого є неналежне виконання ДМС України свого обов'язку всебічно та ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для прийняття відповідного рішення, та які досліджувалися поверхнево, формально та упереджено, без збору та аналізу навіть тих даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах.

Відповідач ДМС України подав до суду заперечення на адміністративний позов, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої заперечення обґрунтовує тим, що оскаржувані рішення від 18.07.2014р. №390-14 та №391-14 є правомірними та прийнятими на підставі повного і всебічного з'ясування всіх обставин справи. Відповідач зазначає, що відповідно до вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерством внутрішніх справ України (далі - МВС України) від 07.09.2011р. №649, спеціалістом відділу у справах біженців ГУ ДМС України у Львівській області проведено опитування позивачів (заявників) та оформлено матеріали особових справ №2014 ГУ 0007 щодо ОСОБА_1 та №2014 ГУ 0008 щодо ОСОБА_2

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є подружжям, яке разом виховує 4-х малолітніх дітей, що підтверджується, зокрема, свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 16.08.2002р. У заяві про надання притулку в Україні позивач ОСОБА_2 зазначив, що боїться повертатися до країни свого походження через переслідування владою Російської Федерації, у зв'язку з політичними та релігійними переконаннями, та через загрозу повторного арешту позивача ОСОБА_2 (заява-анкета від 31.03.2014р., протоколи співбесіди №1 від 14.04.2014р.). Позивач ОСОБА_1 вказала, що її проблеми, пов'язані з чоловіком, особисто до неї працівники ФСБ, міліції чи прокуратури не звертались, будь-яких дій щодо неї не вчиняли (протокол співбесіди від 15.04.2014р.).

Провівши аналіз документів, доданих до матеріалів особових справ позивачів, працівники відповідача встановили, що вироком Верховного Суду Республіки Башкортостан Російської Федерації (далі - РФ) від 04.08.2005р. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.210 ч.1 КК РФ (створення злочинного угрупування для скоєння тяжких і особливо тяжких злочинів); 205-1 ч. 1 КК РФ (схилення осіб до участі в діяльності терористичної організації) і призначено покарання за сукупністю злочинів у вигляді 5 років позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії загального режиму. При винесенні судом вироку було встановлено, що ОСОБА_2 спільно з іншими громадянами створено злочинне угрупування для скоєння тяжких і особливо тяжких злочинів, схиляння осіб до участі в діяльності терористичної організації - підрозділу Міжнародної ісламської політичної партії "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі" (далі - ХТІ), яка рішенням Верховного Суду РФ від 14.02.2003р. визнана терористичною організацією з забороною її діяльності на території Російської Федерації. ОСОБА_2 спільно з кількома іншими громадянами створив злочинне угруповання - підрозділ ХТІ для схилення інших осіб до участі в терористичній організації та активного вербування в ряди вказаної організації. Така інформація спростовує твердження ОСОБА_2 про можливість його переслідування владою країни саме за релігійною ознакою як мусульманина.

Дослідивши наявні матеріали справ ОСОБА_2 та ОСОБА_1, інформацію по країні походження з мережі Інтернет, її співвідношення зі змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди, встановлено, що у позивачів відсутні конвенційні ознаки для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту згідно з вимогами ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що оформлено Висновками про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.06.2013 року.

При розгляді заяв позивачів та прийнятті ДМС України оскаржуваних рішень враховувались Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства, біженці або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається".

Відповідач зазначив, що інформація з відкритих джерел дає підстави для висновку, що діяльність ХТІ як міжнародної релігійно-екстремістської організації суперечить цілям та принципам ООН, визначеним у статтях 1 та 2 Хартії ООН, а саме принципу "Поддерживать международный мир и безопасность и с этой целью принимать эффективные коллективные меры для предотвращения и устранения угрозы миру и подавления актом агрессии или других нарушений мира". Таким чином, особа як член міжнародної релігійно-екстремістської організації ХТІ відповідно до параграфа 3 ст.12 та параграфа 2 ст.13 Директиви 2011/95/EU Європарламенту і Ради ЄС підпадає під дію виключення з числа біженців як особа, яка підбурює до здійснення злочинів чи діянь, передбачених ст..12 та ст.17 Директиви 2011/95/EU або іншим чином бере в них участь.

Всупереч вимог Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства, біженці або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається", Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року та ч.7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачі не надали надано органу міграційної служби документів та матеріалів, що можуть бути доказом їх особистого переслідування (або загрози переслідування) в країні постійного проживання, фактів обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; фактів загрози їх життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, фізичного або психічного насилля, правових, адміністративних, поліцейських або судових заходів, які є дискримінаційними, судового переслідування або покарання, які є неспівставними або дискримінаційними, тобто, що у позивачів склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідач вказав, що позивачами не доведено, що після повернення до країни громадянської належності вони отримають серйозну шкоду. Тому повідомлені заявниками факти не є підставою для визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Відповідач також зазначив, що рішенням ДМС України від 06.02.2013 року № 58-13 ОСОБА_2 вже було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами оскарження вказаного рішення в судовому порядку рішення ДМС України залишено в силі. З огляду на наведене, відповідач вважає рішення ДМС України від 18 липня 2014 року №390-14 та №391-14 законними та такими, що скасуванню не підлягають.

Відповідач - ГУ ДМС України у Львівській області заперечень на позовну заяву чи заяви про визнання позову до суду не подав.

Позивачі та їх представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Додатково зазначили, що вони є громадянами РФ та приїхали в Україну через обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань, у зв'язку зі своїми релігійними поглядами та членством в організації ХТІ, яка визнана терористичною організацією та є забороненою у РФ. Позивачі зазначили, що відповідачі безпідставно не взяли до уваги письмові докази, які подавались ними при зверненні до ГУ ДМС України у Львівській області. Крім того, вважають неприпустимим використання ГУ ДМС України у Львівській області для прийняття рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, інформації з вироків судів РФ, оскільки кримінальна справа щодо позивача була сфабрикована. Просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ДМС України у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, наведених у письмових запереченнях. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача ГУ ДМС України у Львівській області у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Додатково зазначив, що позивачі повідомленнями від 25.07.2014р. №18 та №19 повідомлені про прийняття ДМС України рішень від 18.07.2014 року №390-14 та №391-14 про відмову у визнанні їх біженцями або особами, яка потребують додаткового захисту, у порядку, передбаченому чинним законодавством. Форма повідомлення та його зміст відповідають вимогам Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011року №649. Вважає дії ГУ ДМС України у Львівській області є законними, а вимоги позивачів безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивачів та представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Туймази Башкортостан, є громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією довідки про звернення за захистом в Україні №003774.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка м.Жанатас, Республіка Казахстан, є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується копією довідки про звернення за захистом в Україні №003773.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися ГУ ДМС України у Львівській області з заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т.1 а.с.39, 194).

Причиною звернення ОСОБА_2 вказав переслідування його владою РФ через політичні та релігійні переконання. Так, у 2004 році він, його брат ОСОБА_9 та його батько ОСОБА_10 були заарештовані та поміщені у тюрму, де під час слідства до них застосовувалися тортури та психологічний тиск. В 2005 році за сфабрикованою кримінальною справою засуджений до позбавлення волі. Після відбуття покарання в 2012 році за рекомендацією правозахисного центу "Меморіал" він з сім'єю та його брат залишили Росію з метою пошуку притулку та у зв'язку із загрозою повторного кримінального переслідування. Вперше процедура розгляду заяви про пошук притулку відбувалася у м.Сімферополь АР Крим. У зв'язку з російською окупацією та анексією Криму вважає, що існує небезпека переслідування його та членів його сім'ї владою Росії через звернення за захистом в Україні (Т.1 а.с.194).

ОСОБА_1 вказала причиною звернення до ГУ ДМС України у Львівській області переслідування її чоловіка ОСОБА_2 владою РФ через політичні та релігійні переконання (Т.1 а.с.39).

Як вбачається з проколу співбесіди ОСОБА_2 від 14.04.2014р. позивач повідомив, що в РФ він переслідується за участь у діяльності ісламської організації "Партія ісламського визволення", в основі якої лежить іслам, а цілями та завданнями є відродження ісламських понять та ісламського укладу життя серед мусульман. Вказав, що у 2004 році його заарештували за звинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ст.205.1 КК РФ (схилення осіб до участі в діяльності терористичної організації) та ч.2 ст.210 КК РФ (створення злочинного угрупування). Вироком Верховного Суду Республіки Башкортостан позивач засуджений до 5-ти років позбавлення волі у колонії загального режиму. Касаційна та наглядова скарги залишені Верховним Судом РФ без задоволення. Ухвалою районного суду м.Івдель зменшено строк відбування покарання позивачем з 5-ти до 4-х років. У 2009 році після відбуття покарання позивач повернувся додому. ОСОБА_2 внесений у "чорний список" осіб, що фінансують терористичну діяльність, що позбавило його можливості здійснювати фінансові операції на території РФ та влаштуватися на роботу. Представники громадської організації "Меморіал" порадили позивачу разом з сім'єю залишити територію РФ. Тому на початку серпня 2012 року позивачі з дітьми власним автомобілем прихали до України. У м.Києві вони перебували до вересня, а потім через матеріальне становище переїхали до АР Крим, де відбувалася процедура розгляду заяви про надання статусу біженця. У зв'язку із рішенням ДМС України про відмову у наданні позивачам статусу біженця та через проведення референдуму в АР Крим, до проведення референдуму, 11 березня 2014 року виїхали до м.Львова. Повідомив, що у зв'язку із захопленням Росією Криму і розглядом ДМС України справи про пошук притулку він має побоювання, що представники РФ будуть переслідувати осіб, які зверталися за захистом в Україні (Т.1 а.с.202-204).

ОСОБА_2 повідомив, що не користується захистом РФ і не може повернутися у країну свого походження по причині належності до "Партії ісламського визволення" (т.1, а.с.202).

Під час співбесіди 29.04.2014 року ОСОБА_2 додатково повідомив, що за законодавством РФ за членство у "Партії ісламського визволення" настає кримінальна відповідальність, оскільки ця організація заборонена. За українським законодавством такої заборони немає. Після референдуму 16.03.2014 року у АР Крим він з сім'єю опинився би у правовому полі РФ зі всіма відповідними наслідками у вигляді репресій за членство у "Партії ісламського визволення" та через звернення за захистом в Україні (Т.1 а.с.211-212).

Згідно з протоколом співбесіди ОСОБА_1 від 15.04.2014р. позивачка повідомила, що її чоловік ОСОБА_2 переслідується в РФ за участь у діяльності ісламської організації "Партія ісламського визволення". Позивачка зазначила, що її проблеми пов'язані з чоловіком, особисто до неї працівники прокуратури, міліції чи ФСБ не звертались, жодних дій не вчиняли. ОСОБА_1 вказала, що не може повернутись до РФ, оскільки там йде боротьба проти всіх мусульман (Т.1 а.с.46-48).

У матеріалах особової справи №2014LV0007 ОСОБА_2 наявні подані заявником до ГУ ДМС України у Львівській області копія вироку від 04.08.2005 року Верховного Суду Республіки Башкортостан (Т. а.с.214-225).

Як вбачається з відповіді начальника сектору Укрбюро Інтерполу ГУМВС України у Львівській області від 24.04.2014 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу (Т1 а.с.51, 206).

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області від 05.06.2014р. та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Т.1 а.с.52, 207).

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.06.2014 року, який затверджено 17.06.2014 року (Т.1 а.с.226-228), зазначено такі підстави, з яких заява ОСОБА_2 не підлягає задоволенню:

- заявник не повідомляє про його переслідування за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) або належності до певної соціальної групи;

- членство заявника в міжнародній ісламській політичній партії "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі", яка визнана рішенням Верховного Суду РФ від 14.02.2003 року терористичною організацією з забороною її діяльності на території РФ;

- заявник дійсно має побоювання зазнати шкоди у разі повернення до Росії через свою заборонену діяльність, проте ризик вказаної шкоди не пов'язаний із жодною з ознак, перелічених у законодавстві України для надання статусу біженця;

- заявник пояснює свій переїзд до міста Львова новими обставинами, які виникли у нього в результаті анексії Криму, зокрема, можливим його переслідуванням ФСБ РФ через звернення за захистом в Україні, але жодним чином ці припущення не обґрунтував та не навів фактів недозволеного поводження щодо себе та стосовно членів своєї сім'ї;

- за час перебування заявника в Україні не встановлено подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту";

- заявником не доведено, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду.

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.06.2014 року, який затверджено 17.06.2014 року (Т.1 а.с.55-57), зазначено такі підстави, з яких заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню:

- заявник не повідомляє про його переслідування за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) або належності до певної соціальної групи;

- заявник пояснює свій переїзд до міста Львова новими обставинами, які виникли у нього в результаті анексії Криму, зокрема, можливим його переслідуванням ФСБ РФ через звернення за захистом в Україні, але жодним чином ці припущення не обґрунтував та не навів фактів недозволеного поводження щодо себе та стосовно членів своєї сім'ї;

- за час перебування заявника в Україні не встановлено подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту";

- заявником не доведено, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду.

18 липня 2014 року ДМС України прийняла рішення № 391-14, яким підтримала висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, відсутні (Т.1 а.с.241).

Про вказане рішення позивача повідомлено повідомленням № 18 від 25 липня 2014 року (Т.1 а.с.242).

18 липня 2014 року ДМС України прийняла рішення № 390-14, яким підтримала висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, відсутні (Т.1 а.с.62).

Про вказане рішення позивача повідомлено повідомленням № 19 від 25 липня 2014 року (Т.1 а.с.62).

Не погоджуючись з рішеннями ДМС України від 18.07.2014р. №390-14 та №391-14 про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, позивачі звернулися до суду з позовом про визнання протиправними та скасування вказаних рішень, визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення вказаного статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом вказаної країни або не бажає користуватися вказаним захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та вказаного Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 6 статті 5 Закону №3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з ч.2 ст.13 Закону №3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п.195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після вказаного, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від вказаного захисту, така особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені п.1 ст.1 Закону №3671, беручи до уваги роз'яснення, надані Вищим адміністративним судом України у Постанові Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями), суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом вказаної суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із вказаним, пунктом 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої вказаної статті.

Пунктом 13 статті 1 вказаного Закону (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту, зміст якого наведено у постанові вище.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Підстави відмови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, вказані у відповідних висновках ГУ ДМС України у Львівській області від 17.06.2014 року.

Відповідач ГУ ДМС України у Львівській області дійшов висновку про те, що побоювання ОСОБА_2 зазнати шкоди у разі повернення до Росії пов'язані із його діяльністю як члена міжнародної ісламської політичної партії "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі", яка визнана рішенням Верховного Суду РФ від 14.02.2003 року терористичною організацією з забороною її діяльності на території РФ, за що його було засуджено. Побоювання ОСОБА_1 зазнати переслідувань у РФ пов'язані виключно з діяльністю її чоловіка. Заявниками не доведено, що після повернення до країни громадянської належності вони отримають серйозну шкоду. Ризик вказаної шкоди не пов'язаний із жодною з ознак, перелічених у законодавстві України для надання статусу біженця. Крім того, заявниками жодним чином не обґрунтовано припущення можливого переслідування їх ФСБ РФ через звернення за захистом в Україні в результаті анексії Криму та не наведено фактів недозволеного поводження щодо себе та стосовно членів своєї сім'ї.

На підставі висновків ГУ ДМС України у Львівській області від 17.06.2014 року ДМС України 18 липня 2014 року прийняла рішення № 390-14 та №391-14 про відмову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, оскільки стосовно них відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Позивачі вказують на те, що рішення ДМС України від 18 липня 2014 року № 390-14 та №391-14 є незаконними та необґрунтованими, прийнятими з численними порушеннями процедури, а дослідження та вивчення всіх обставин, які мають значення для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відбувалося поверхнево, формально та упереджено, без збору та аналізу даних як щодо діяльності політичній партії "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі", так і щодо ситуації в Російській Федерації з правами людини, які наявні у відкритих джерелах.

Позивачі та їх представник стверджують, що кримінальна справа щодо ОСОБА_2 є сфабрикованою, а притягнення позивача до кримінальної відповідальності фактично за його активне членство у політичній партії "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі", яка визнана терористичною організацією лише у РФ та є забороненою лише у незначній кількості країн з тоталітарним режимом, є формою переслідування ОСОБА_2 за його релігійні і політичні погляди.

На думку позивачів, інформація про політичну партію "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі" з Інтернет-ресурсу Вікіпедія, яка була використана ДМС України при прийнятті оскаржуваних рішень, не є офіційною і достовірною інформацією. При цьому, ДМС України не наділена повноваженнями приймати рішення про терористичний характер діяльності "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі", діяльність якої в Україні не заборонена.

Позивач ОСОБА_2 зазначив, що продовжується переслідування його Російською Федерацією через економічну дискримінацію, зумовлену занесенням його прізвища у федеральний список осіб, котрі фінансують терористичну діяльність, що блокує йому доступ до фінансових операцій і господарської діяльності, тобто фактично він позбавлений можливості працювати і заробляти кошти, необхідні для проживання.

Позивачі обґрунтовують повторне своє звернення за захистом до ГУ ДМС України у Львівській області побоюваннями зазнати переслідувань з причин звернення за захистом в Україні та проживання в Криму до анексії півострова РФ.

Перевіряючи обґрунтованість таких доводів позивачів та їх представника, судом встановлено таке.

Щодо діяльності політичної партії "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі" (інша назва - "Партія ісламського визволення") (далі - ХТІ) суд зазначає наступне.

Згідно з показами свідка ОСОБА_12, допитаного у судовому засіданні 06.11.2014р., ХТІ є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Свідок є асистентом кафедри нової та новітньої історії зарубіжних країн Львівського Національного університету ім. І.Франка, та який має досвід роботи у сфері міграції та прав людини (працював у 1997-2000 рр. на посаді заступника директора Фонду з натуралізації та прав людини "Сприяння", що є партнером УВКБ ООН у справах біженців, у 2002-2006 рр. - на посаді начальника відділу та заступника начальника управління Держкомітету України у справах національностей та міграції, був представником Уряду України у робочих органах з прав людини та меншин Ради Європи та ОБСЕ, залучався Європейською комісією за демократію через право (Венеціанською комісією) до правової експертизи проектів законів України у сферах міграції та прав меншин )(т.2 а.с.177-178).

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_12 зазначив, що метою діяльності ХТІ є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами "халіф". Метою діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням ХТІ вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені ХТІ засудив терористичні акти, здійснені у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням вказаного теракту. Завдяки цьому, ХТІ цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени ХТІ не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема "Amnesty International", визнавали членів вказаної партії, засуджених до ув'язнення у країнах СНД, політичними в'язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів ХТІ в таких країнах (Т.2 а.с. 177-178).

Згідно з поясненнями свідка ОСОБА_13, допитаного у судовому засіданні 27.11.2014р., який є головою Інформаційного офісу ХТІ в Україні (Т.2 а.с. 181-184), ХТІ - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. ХТІ обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) ХТІ веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і немусульман ідей Ісламу. В Україні ХТІ не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому, ХТІ в Україні діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Крім того, свідком ОСОБА_13 надано докази діяльності ХТІ в Україні впродовж 2012-2014 років у вигляді заяв та прес-релізів (доступними на Інтернет - ресурсах), зміст яких розкриває мету створення та ідеологію організації (т.2, а.с.185-207).

Як вбачається з пояснень свідка ОСОБА_14, допитаного у судовому засіданні 16.12.2014р., який є працівником міжрегіональної громадської організації правозахисний центр "Меморіал" (далі - ПЦ "Меморіал") та керівником створеної в рамках вказаної організації програми "Протидія фабрикуванню кримінальних справ про ісламський екстремізм в Росії", існують протилежні думки щодо діяльності ХТІ. Незважаючи на те, що ХТІ публічно декларує неприйняття терористичних методів, деякі автори характеризують цю організацію як "терористичну" чи "пов'язану з терористичною", інші ж категорично відкидають таку оцінку, стверджуючи, що діяльність ХТІ носить ненасильницький характер. В Росії і деяких інших пострадянських країнах спецслужби ведуть справжню пропагандистську війну, намагаючись переконати суспільство в існуванні терористичної загрози з боку членів ХТІ. Проте, аналіз правозастосувальної практики свідчить, що за останні десятиріччя в країнах-учасниках ОБСЄ не винесилось жодного вироку, в якому б членів ХТІ звинувачували би у прямій чи опосередкованій причетності до конкретних терористичних актів чи збройного насильства або до підготування таких. Цей висновок базується, зокрема, на вивченні ПЦ "Меморіал" починаючи з 1999 року текстів сотень судових рішень та інших матеріалів з Росії, Центральної Азії, Туреччини та Азербайджану - країн, де члени вказаної організації кримінально переслідувалися. В Україні та країнах Європи кримінальні справи щодо членів ХТІ ніколи не порушувалися (Т.2 а.с.152-157).

ОСОБА_14 у 2005 році здійснено аналіз проблем, пов'язаних із репресіями, що супроводжуються грубими порушеннями прав людини, які почалися в Росії під прикриттям "боротьби з тероризмом" та торкнулися в першу чергу мусульман, в тому числі і членів ХТІ, який викладений у огляді "Росія: спецслужби проти ісламської партії "Хізб ут-Тахрір" (АДРЕСА_4) (Т.2 а.с.167-172).

Свідок ОСОБА_16, який очолює громадську організацію "Правозахисний рух Криму" в судовому засіданні 06.11.2014р. дав покази, що діяльність ХТІ на території Криму була легальною, підтвердженням чого є чисельні просвітницькі конференції, котрі проводила організація. Члени організації вели публічну діяльність, брали участь у теле- та радіопрограмах. Проте, Кримським та Севастопольським управліннями СБУ в інтересах РФ діяльність організації подавалась як екстремістська. Це пояснюється тим, що практично весь їх особовий склад перейшов на бік окупаційної влади. Відверто присікатися публічна діяльність ХТІ в Криму стала після пікету Генерального консульства РФ в м. Сімферополі. Завдяки російським правозахисним організаціям стало відомо про фабрикування кримінальних справ щодо членів вказаної організації та інших мусульманських організацій, діяльність яких є ненасильницькою (Т.2 а.с.121).

Згідно з показами вказаних свідків ХТІ здійснює свою діяльність у більш, ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). На цей час ХТІ заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов'язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою вказаної позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як "екстремістська" за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами.

Єдиною країною, де ХТІ заборонена як "терористична організація", є Росія.

Відповідне рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року, за твердженнями ОСОБА_14, з самого початку критикувалося юристами та правозахисниками як щодо процедурних питань, так і щодо самого змісту рішення. З текстом рішення можна ознайомитися на сайті Національного антитерористичного комітету РФ (http://nac.gov.ru/content/3934.html). З тексту документа вбачається, що визнання ХТІ "терористичною організацією" ґрунтується не на фактах причетності членів організації до актів насильства, підготовці таких актів чи до пропаганди терористичних методів, встановлених в межах відповідних правових процедур, а тільки на сумнівних формулюваннях декларативного характеру, жодне з яких не може слугувати підставою для характеристики діяльності даної організації як "терористичної". Рішення було винесено у закритому засіданні за участю представників лише ФСБ, Генеральної прокуратури та Міністерства юстиції РФ, за відсутності подати альтернативну позицію з вказаного питання. Більше року з текстом рішення не могли ознайомитися особи та організації, чиїх прав воно стосувалося. Всі спроби оскаржити це рішення відхилялися з різних формальних підстав, без розгляду справи по суті. Вказані факти детально викладені у доповіді ПЦ "Меморіал" 2005р. (http//www.memo.ru/uloads/files/282.pdf); висновку спеціаліста - члена РОО "Незалежний експертно-правовий центр" ОСОБА_18, згідно з яким рішення про заборону "прийняте з суттєвими порушеннями норм процесуального права" (http://www.memo.ru/d/1191.html).

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 р. №1014-р. "Российскую газету" визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску "Российской газеты" №4130 від 28.07.2006 року (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі").

Водночас, ХТІ та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011), серед організації, пов'язаних з "Аль-Каїдою" (http://www.un.org/russiun/sc/committees/1267/information.shtml).

ХТІ не включена і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, який складається Державним департаментом США. (http://www.stait.gov/j/ct/rls/other/des/123085.htm).

Досліджені докази дають підстави стверджувати, що діяльність ХТІ заборонена в Російській Федерації (країні громадянської належності позивачів) через визнання організації терористичною рішенням Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року, можливість ознайомитися з яким ускладнювалась протягом тривалого часу.

Лише 28.07.2006 року, тобто більше, ніж через три роки, у федеральному випуску "Российской газеты" №4130 опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом РФ терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17, у якому значиться "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі").

Водночас, згідно з інформацією з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США діяльність ХТІ не відноситься до терористичної та/або екстремістської.

Суд зазначає, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, так само як і не існує заборони на діяльність ХТІ на території України.

Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто членство у ХТІ не є перешкодою при прийнятті відповідного рішення.

Встановлені судом обставини спростовують висновки ДМС України про терористичний характер діяльності ХТІ.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що органи ДМС України не наділені повноваженнями щодо віднесення тієї чи іншої організації до терористичної чи екстремістської.

Щодо кримінального переслідування ОСОБА_2 та членів партії ХТІ в Російській Федерації, «фабрикації» звинувачень та застосування тортур, суд зазначає наступне.

Вироком Верховного Суду Республіки Башкортостан Російської Федерації (далі - РФ) від 04.08.2005р. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.210 ч.1 КК РФ (створення злочинного угрупування для вчинення тяжких і особливо тяжких злочинів); 205-1 ч. 1 КК РФ (схилення осіб до участі в діяльності терористичної організації) і призначено покарання за сукупністю злочинів у вигляді 5 років позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії загального режиму (Т.1 а.с.214-225).

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.06.2014 року, ГУ ДМС України у Львівській області посилається на обставини, встановлені вироком Верховного суду Республіки Башкортостан від 04.08.2005 р. Зокрема на те, що ОСОБА_2, усвідомлюючи те, що партія ХТІ визнана Верховним Судом РФ терористичною організацією і заборонена на території Росії, створив у місті Туймази злочинне угрупування - підрозділ ХТІ для схиляння інших осіб до участі в терористичній організації та активного вербування в ряди вказаної організації, чим він активно займався з 2003 року і схилив до участі в ХТІ трьох осіб, а також організація ОСОБА_9 під час відбування покарання діяльності релігійного об'єднання, щодо до якого судом прийнято законне рішення про заборону діяльності у зв'язку із здійсненням екстремістської діяльності, яке вступило в силу. (Т.1 а.с.226-228).

Позивач ОСОБА_2 стверджує про те, що обвинувачення щодо позивача і сама кримінальна справа «фабрикувались». Позивач заперечив свою обізнаність у 2004 році (на момент його затримання правоохоронними органами у грудні 2004 року) про заборону ХТІ, оскільки відповідне рішення ВС РФ стало доступним для ознайомлення лише у 2006 році.

Як вбачається з пояснень свідка ОСОБА_14 (наданих ним у судовому засіданні 16.12.2014 р.) стосовно порядку прийняття, змісту рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року, відсутності можливості ознайомитися з текстом вказаного рішення та безрезультатності його оскарження та відображення вказаної інформації у доповіді ПЦ "Меморіал" 2005 р. (http//www.memo.ru/uloads/files/282.pdf).

Крім вказаного, судом встановлено, що список організацій, визнаних Верховним Судом РФ терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі"), опублікований у федеральному випуску "Российской газеты" №4130 від 28.07.2006 року, тобто більше, ніж через 3 роки після прийняття рішення №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року.

Як на доказ того, що обвинувачення проти нього і кримінальна справа сфабриковані, ОСОБА_2 посилався на реакцію правозахисників Росії, що відображена у ряді публікацій.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_4. на сайті ПЦ "Меморіал" опублікована стаття ОСОБА_20, керівника програми "Допомога політичним біженцям з Центральної Азії" Комітету "Громадянське сприяння", під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_5" (АДРЕСА_1), 16.08.2005 року повідомлення Регіональної громадської благочинної організації допомоги біженцям і вимушеним переселенцям "Громадянське сприяння" під назвою "В Уфі оголошено вирок у справі про причетність до "Хізб ут-Тахрір" (АДРЕСА_2), ІНФОРМАЦІЯ_6 стаття ОСОБА_20 та ОСОБА_14 "ІНФОРМАЦІЯ_7" (АДРЕСА_3), "ІНФОРМАЦІЯ_8".

Всі зазначені публікації стосуються кримінальних справ, по яких винесено вироки щодо ОСОБА_2

Зі змісту цих публікацій слідує, що на думку правозахисних організацій Комітету "Громадянське сприяння" та ПЦ "Меморіал", кримінальне переслідування у зв'язку з причетністю до ХТІ і засудження дев'ятьох осіб є переслідуванням з ідеологічних мотивів.

Окрім вказаного, йдеться про те, що правозахисні організації володіють інформацією про чисельні грубі порушення закону співробітниками правоохоронних органів, збір доказів відбувався з застосуванням тортур і психологічного тиску, що супроводжувалося образами релігійних почуттів обвинувачених, психологічний тиск чинився не тільки на обвинувачених, але й на їх родичів та свідків.

ОСОБА_20 у своїй статті "ІНФОРМАЦІЯ_5" зазначила, що ПЦ "Меморіал" одержав офіційний текст рішення ВС РФ від 14.02.2003 року лише в червні 2005 року, а більшість обвинувачених і засуджених за причетність до забороненої партії ХТІ вперше побачили текст вказаного рішення в кабінеті слідчого.

Стаття містить інформацію про те, що на підставі рішення ВС РФ від 14.02.2003 року розгорнуто компанію переслідування членів ХТІ у різних регіонах Росії і наведено статистичні дані про кількість кримінальних справ, винесених вироків та кількість засуджених.

В огляді "Росія: спецслужби проти ісламської партії "Хізб ут-Тахрір", датованому лютим 2005 року (АДРЕСА_4) ОСОБА_14 також зазначає про репресії мусульман, в т.ч. і членів ХТІ, фабрикацію щодо них кримінальних справ та застосування тортур.

Позивач ОСОБА_2 вказав на застосування тортур і психологічного тиску на осіб, які засуджені разом з ним на підставі вироку Верховного суду Республіки Башкортостан РФ від 04.08.2005 р., які викладені ним письмово у додаткових поясненнях з наданням копій заяв підсудних, витягів з протоколів судових засідань, відповіді на адвокатський запит (Т.2 а.с.23-31, 32-37), показів адвоката ОСОБА_21, який здійснював захист членів сім'ї ОСОБА_2 (Т.2 а.с.65-66).

Свідок ОСОБА_22, який також є членом ХТІ, і якого засудили на підставі вироку Верховного суду Республіки Башкортостан РФ від 04.08.2005 р. разом з ОСОБА_2, в судовому засіданні 27.11.2014 року ствердив, що на досудовому слідстві до нього застосовувалися тортури, внаслідок чого у нього відбиті всі внутрішні органи, та які зумовили написання ним "явки з повинною". Свої усні показання він підтвердив письмовими показами, долученими до матеріалів справи (Т.2 а.с.179-180).

22 лютого-02 квітня 2006 року в Музеї і громадському центрі імені ОСОБА_23 відбулася виставка "Політичне "правосуддя" і політв'язні сучасної Росії", організаторами проведення якої були правозахисні організації РФ (Т.2 а.с.78). Організатори виставки звертали увагу на те, що головними персонажами вказаної виставки є політичні в'язні сучасної Росії, які стали жертвами політичного свавілля влади, серед яких є батько позивача- ОСОБА_10 (Т.2 а.с.82).

Оцінюючи зібрані докази в сукупності, які не викликають сумнівів щодо їх достовірності, суд вважає доводи ОСОБА_2 про те, що кримінальне переслідування його та членів партії ХТІ в Російській Федерації є формою переслідування за ідеологічними мотивами, із застосуванням тортур на стадії досудового слідства - переконливими, мотивованими, підтвердженими та бере їх до уваги.

Щодо доводів ОСОБА_2 про економічну дискримінацію з боку РФ, суд зазначає наступне.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що продовжується його переслідування з боку РФ через економічну дискримінацію, пов'язану із занесенням його прізвища у федеральний список осіб, котрі фінансують терористичну діяльність, що блокує йому доступ до фінансових операцій і господарської діяльності.

Державною Думою Російської Федерації прийнято Федеральний закон "Про протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, і фінансуванню тероризму" від 07.08.2001 року №115-ФЗ (в редакції від 28.06.2013 року), текст якого міститься у матеріалах справи (далі - Федеральний закон №115-ФЗ ).

Відповідно до частини 2 статті 6 Федерального закону №115-ФЗ, операції з грошовими коштами чи іншим майном підлягають обов'язковому контролю у разі, якщо хоча б однією із сторін є організація чи фізична особа, відносно яких наявні одержані в установленому згідно з даним Федеральним законом порядку відомості про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2.1. частини 2 статті 6 Федерального закону №115-ФЗ, однією із підстав включення організації чи фізичної особи у перелік організацій та фізичних осіб, щодо яких маються відомості про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму, є такий, що набрав законної сили вирок суду Російської Федерації про визнання особи винною у вчиненні хоча б одного із злочинів, передбачених статтями 205, 205.1, 205.2, 205.3, 205.4, 205.5, 206, 208, 211, 220, 221, 277, 278, 279,280, 282, 282.1, 282.2 та 360 Кримінального кодексу Російської Федерації.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2.4. частини 2 статті 6 Федерального закону №115-ФЗ, фізичні особи, включені до переліку організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму, на підставі підпунктів 2, 4 і 5 пункту 2.1. частини 2 статті 6, з метою забезпечення своєї життєдіяльності, а також життєдіяльності членів сім'ї, котрі проживають разом із ним і не мають самостійних джерел доходу, вправі здійснювати операції з грошовими коштами чи іншим майном, спрямовані на одержання та витрату заробітної плати в розмірі, що не перевищує 10 000 рублів протягом календарного місяця з розрахунку на кожного вказаного члена сім'ї.

Підстави виключення організацій чи фізичної особи з переліку організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму визначені пунктом 2.2. статті 6 Федерального закону №115-ФЗ.

До таких підстав належать, зокрема:

- скасування такого, що набрало законної сили рішення суду Російської Федерації про ліквідацію чи заборону діяльності організації у зв'язку із їх причетністю до екстремістської діяльності чи тероризму і закриття провадження у справі (підпункт1);

- скасування такого, що набрав законної сили вироку суду Російської Федерації про визнання особи винною у вчиненні хоча б одного із злочинів, передбачених статтями 205, 205.1, 205.2, 205.3, 205.4, 205.5, 206, 208, 211, 220, 221, 277, 278, 279,280, 282, 282.1, 282.2 та 360 Кримінального кодексу Російської Федерації і закриття провадження у кримінальній справі щодо вказаної особи за реабілітуючими підставами (підпункт 2);

- наявність документально підтверджених даних про смерть особи, включеної до переліку організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму (підпункт 7).

Згідно з наданим позивачем Переліком організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму від 06.07.2011 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, м.Туймази Башкортостан, значиться у цьому Переліку під №405 (http//www.memo.ru/hr/hothjints/caucas1/msg/2011/07/m256431.htm) (Т.2 а.с.102-104).

Системний аналіз вказаних норм Федерального закону №115-ФЗ за наявності таких обставин як визнання ОСОБА_2 винним та засудження його вироком судів РФ за ст.210 КК РФ, який набрав законної сили, включення його до Переліку організацій та фізичних осіб, стосовно яких є дані про їх причетність до екстремістської діяльності чи тероризму від 06.07.2011 року, наявність рішення Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003 року (про визнання ХТІ терористичною організацією і заборону її діяльності на території РФ), яке набрало законної сили, підтверджують доводи ОСОБА_2 про продовження його переслідування з боку РФ через економічну дискримінацію.

Щодо обґрунтованості побоювань ОСОБА_2 зазнати переслідувань з причин звернення за захистом в Україні та проживання в Криму, пов'язаних із анексією півострова Російською Федерацією та ситуація з правами людини в Російській Федерації - країні громадянської належності ОСОБА_2, суд зазначає наступне.

Вперше ОСОБА_2 звертався до ДМС України з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 31.03.2012 року.

Процедура розгляду заяви проходила у ГУ ДМС України у АРК .

За результатами розгляду вказаної заяви рішенням ДМС України від 06.02.2013року №58-13 ОСОБА_2 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 вказаного Закону, відсутні (Т.1 а.с.212).

ОСОБА_9 оскаржив в судовому порядку рішення ДМС України від 24.02.2013 року №98-13.

Постановою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 02.07.2013 року у справі 801/3954/13-а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову (Т.1, а.с. 136-141).

Ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2013року у справі № 801/3954/13-а постанова Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 02.07.2013 року у справі 801/3954/13-а залишена без змін (Т.1 а.с.142-147).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.12.2013р. у справі №К/800/51264/13 касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 02.07.2013 року у справі 801/3954/13-а та ухвала Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 08.09.2013року у справі № 801/3954/13-а залишені без змін (Т.1 а.с.147-152).

16.03.2014 року у Автономній Республіці Крим відбувся нелегітимний референдум щодо статусу АР Крим, на якому було поставлено два питання: про відновлення конституції Криму 1992 року і про входження Криму до складу Росії.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 3 Закону України "Про всеукраїнський референдум", ратифікаційний референдум про зміну території України може бути проведено за наслідками всеукраїнського референдуму.

На момент підготовки і проведення референдуму в Криму, за даними української влади, перебувало біля 30 тисяч російських військовослужбовців без розпізнавальних знаків (ZN.UA, 7 березня 2014). Кримські татари заявляли про спроби залякування їх групою російськомовних людей (Радіо Свобода, 7 березня 2014).

Голова Центральної виборчої комісії Курултаю кримськотатарського народу ОСОБА_26 16 березня 2014 року заявив про масові порушення під час проведення референдуму та фальсифікацію його результатів (Радіо свобода, 16 березня 2014 р.).

За Конституцією та законами України цей референдум є нелегітимним ("Українська правда" від 2 березня 2014).

Генеральна Асамблея Організації Об'єднаних Націй ухвалила резолюцію A/68L.39 "Територіальна цілісність України", яка не визнає проведений 16 березня 2014 року референдум у Криму про відокремлення від України та подальшу анексію півострова Росією (http://www.unian.ua/politics/901327-genasambleya-oon-ne-viznala-referendum-u-krimu-ta-yogo-aneksiyu.html).

Анексія Криму та м. Севастополя Росією - військова агресія Росії, спрямована на насильницьке протиправне відторгнення Кримської автономії та м.Севастополя від України та їх приєднання до Російської Федерації на правах суб'єкта Російської Федерації, що здійснено протягом березня 2014 року. Насильницька анексія Криму не визнається українською державою, не визнається Генеральною асамблеєю ООН, ПАРЄ (Інтерфакс 09.04.2014, www.unian.net. 2014-04-09, rbc.ru. 2014-04-09), ПА ОБСЄ (Інтерфакс. 2014-07-02), а також суперечить рішенню Венеціанської комісії, натомість російською владою трактується як "повернення Криму до Росії".

Згідно з Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" територія Кримського півострова внаслідок російської окупації вважається тимчасово окупованою територією.

Відповідно до частини другої стаття 72 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Таким чином, анексія Криму Російською Федерацією є загальновідомим фактом.

Оскільки у зв'язку із анексією відбулося приєднання Кримської автономії та м.Севастополя до Російської Федерації на правах суб'єкта Російської Федерації, то Крим підпадає під юрисдикцію федерального законодавства РФ.

На переконання суду, окупація півострову і перехід його під юрисдикцію РФ є достатніми підставами вважати, що матеріали особової справи ОСОБА_9 за розглядом першої заяви, яка зберігалася у ГУ ДМС України у АР Крим, потрапили до правоохоронних органів РФ.

Допитані судом в якості свідків ОСОБА_12, ОСОБА_16, ОСОБА_13, які є громадянами України, ствердили, що всі вони, будучи за віросповіданням мусульманами, після анексії Криму, знаючи про політику Росії щодо мусульман, залишили місця свого постійного проживання на півострові та переїхали жити на материкову Україну (Львів, Львівська та Чернівецька область) саме через побоювання стати жертвами репресій з боку спецслужб РФ у зв'язку із своєю активною громадянською позицією та публічними висловлюваннями щодо порушень прав людини.

Спілкування телефоном з рідними та близькими, які в силу різних обставин залишилися проживати у Криму, а також сюжети новин різних телеканалів свідчать про те, що основною групою населення у Криму, права якої системно та масово порушуються з боку окупаційної влади є кримські мусульмани. Працівниками ФСБ РФ проведені масові обшуки у Бахчисарайському, Кіровському та Ленінському районах, у першу чергу спрямовані проти членів ХТІ. Через зраду колишніх працівників СБУ та ДМС України в АРК усі наявні у них матеріали потрапили до ФСБ РФ, тому небезпека репресій з боку російської окупаційної адміністрації по відношенню до активістів національного руху корінного народу Криму, проукраїнських громадських діячів, авторитетних мусульманських діячів, Меджлісу кримськотатарського народу, прихильників тих чи інших релігійних організацій, таких як ХТІ чи Української Греко-Католицької Церкви, на думку ОСОБА_12, ОСОБА_16 і ОСОБА_13, є очевидною.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні ствердив, що загрози, з якими може стикнутися ОСОБА_9 у разі повернення в Росію, пов'язані перш за все з загрозами тортур, фабрикуванню кримінальних справ і засудження на тривалий строк за приналежність до ХТІ.

Оскільки ОСОБА_2 в силу релігійних переконань не відмовляється від своєї причетності до ХТІ, то очевидним є те, що, у разі його повернення до Росії йому загрожує кримінальне переслідування не тільки за ухилення від встановленого напередодні звільнення з місць позбавлення волі адміністративного нагляду, що є злочином невеликої тяжкості (ст.314.1 КК РФ), але й кримінальне переслідування за участь в забороненій в Росії організації ХТІ. Внесені в російське кримінальне законодавство в 2013-2014 рр. зміни, переводять цей злочин з категорії злочинів невеликої тяжкості в категорію тяжких та особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання аж до довічного ув'язнення (ст.205.5 ч.1,2 КК РФ).

В якості доказів можуть бути використані і матеріали особової справи ОСОБА_2 при першому зверненні за захистом в Криму, які, ймовірно, знаходяться зараз в розпорядженні російської влади, зокрема, інформація про те, що після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_2 продовжував залишатися членом ХТІ.

Як приклад того, що з часу засудження ОСОБА_2 у 2005 році, ситуація в РФ з правами людини загалом і з мусульман зокрема не покращилася, ОСОБА_14 повідомив про кримінальні справи, порушені відносно членів ХТІ в травні 2011 року в Челябінській області та в 2012 році в м. Москва, критичний аналіз яких проведено у прес-релізах, поширених ПЦ "Меморіал" (http://www.memo.ru/d/l34781.html.http://www.memo.ru/d/ l78256.html,http://memo.ru/frontend dev.php/doc/show/id/215997/forceview/l).

В листопаді 2013 р. вступив в силу Федеральний Закон від 02.11.2013 №302-Ф3 "Про внесення змін до окремих законодавчих актів Російської Федерації", який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст.205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст.205-5 ч.1) передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст.205-5 ч.2) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

В травні 2014 р. вступив в силу Федеральний Закон від 05.05.2014 №130-Ф3 "Про внесення змін до окремих законодавчих актів Російської Федерації", який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ст.205-5 ч.1 КК, яка згідно з новою редакцією, може включати довічне ув'язнення. Також посилена відповідальність за ст.282-2 і ст.205-1 КК, які застосовувалися раніше у справах про ХТІ. Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205-5 КК і деяких інших, не застосовуються строки давності і не може бути обрано покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

На думку ОСОБА_14, такі нововведення суттєво змінюють характер загроз, з якими може стикнутися ОСОБА_9 у разі його повернення в Росію, оскільки особам, обвинуваченим у приналежності до ХТІ, обвинувачення будуть пред'являтися вже за новою статтею КК.

10 грудня 2013 р. член Ради ПЦ "Меморіал" ОСОБА_27 передала президенту РФ В.Путіну аналітичну довідку, у якій мова йшла про те, що після прийняття вказаних поправок до КК РФ необхідно якомога скоріше переглянути список організацій, необґрунтовано заборонених як терористичні, а також провести круглий стіл за участю представників різних відомств для обговорення конкретних заходів в галузі законодавства і правозастосовчої практики з метою забезпечення гарантій прав громадян (повний текст на http://www.memo.ru/uploads/files/l 162.pdf).

Як на доказ того, що в РФ порушуються права мусульман позивач посилається на ряд публікацій, які стосуються подій в Поволжі, а саме: "Правозахисники: в Поволжі масово переслідуються мусульман" від 31.07.2012 року (т.1, а.с.201-203), "Правозахисники закликають до припинення антимусульманських репресій в Поволжі" від 01.08.2012 року (http//www.memo.ru/d/1238020/html).

Позивачами також надано суду диск з добіркою матеріалу під назвою "Татарстан 2013" (третій блок інформації), в якому міститься 5 відеосюжетів про звинувачення правоохоронних органів РФ у застосуванні тортур до мусульман в м. Казані (долучений до матеріалів справи та переглянутий судом).

Крім вказаного, судом використано інформацію з офіційного сайту УВКБ ООО в Україні (http://unhcr.org.ua/uk/) по Російській Федерації:

- інформаційну підбірку "Ставлення у Російській Федерації до російських громадян, що сповідують мусульманство, зокрема до осіб з Башкортостану" 14.11.2012, доступно за Інтернет-посиланням (http://unhcr.org.ua/attachments/article/345/COI_RF_treatement%20Muslims_14.11.2012.pdf);

- Human Rights Watch, Всемирный Доклад 2012: Россия (январь 2012 г.), доступно за Інтернет-посиланням (http://unhcr.org.ua/attachments/article/345/russia%20WR12-RUS%20wASwTL%20edits%20-%203.pdf).

Все викладене свідчить про те, що ситуація з правами мусульман, в тому числі і членів ХТІ, в Криму після анексії півострову Російською Федерацією, рівно як і в країні громадянської належності позивача після її залишення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 влітку 2012 року, погіршилася.

За таких обставин суд вважає обґрунтованими побоювання позивачів зазнати переслідувань з причин звернення за захистом в Україні та проживання в Криму з вересня 2012 року по березень 2014 року, де вони вперше звернулися до територіальних органів ДМС України з заявою про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивачі вказали обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв'язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі" (далі - ХТІ), яка визнана терористичною організацією та є забороненою у РФ. Позивач ОСОБА_2 вказав на три основні обставини, які зумовили його повторне звернення за захистом в Україні: 1) фабрикація звинувачень щодо нього як "терориста"; 2) продовження переслідування з боку РФ через економічну дискримінацію, пов'язану із занесенням його прізвища у федеральний список осіб, котрі фінансують терористичну діяльність, що блокує йому доступ до фінансових операцій і господарської діяльності; 3) побоювання наслідків звернення за захистом в Україні та проживання в Криму після анексії півострова РФ.

Наданою Інформаційним офісом ХТІ довідкою №1436/5 від 12.12.2014 року підтверджено, що ОСОБА_2 є членом ХТІ, який після переїзду з РФ в Україну приписаний до українського відділення організації (Т.2 а.с.175).

Оцінюючи фактичні обставини справи, які були встановлені на підставі системного аналізу нормативно-правових документів та судових рішень Російської Федерації, показів свідків та інформації з відкритих і незалежних джерел, які логічно узгоджуються з доводами позивачів, суд дійшов висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності ОСОБА_2 зазнавав переслідувань через своє активне членство у ХТІ. Оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її позивачем не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочини, за якими раніше засуджували ОСОБА_2, посилилась, то суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивачів зазнати переслідувань у разі їх повернення до Росії.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини та виходячи із наданих у пунктах 4 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) понять "додаткового захисту" та "особи, яка потребує додаткового захисту", суд дійшов переконання, що ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_6 є особами, які потребують захисту, оскільки вони змушені прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози свободі ОСОБА_2 в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажає повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до вимог частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач ДМС України не подав належних доказів правомірності прийняття рішень від 18 липня 2014 року №390-14 та №391-14.

Натомість, встановлені судом фактичні обставини спростовують висновки про відсутність передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) підстав для визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 особами, які потребують додаткового захисту та свідчать про їх помилковість.

Щодо доводів відповідача ДМС України про те, що при оскарженні позивачами рішення ДМС України від 06.02.2013року №58-13 про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, суд не встановив наявність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає таке.

Як встановлено судом, підставою повторного звернення ОСОБА_2 за захистом до ГУ ДМС України у Львівській області стали побоювання заявника зазнати переслідувань з причин звернення за захистом в Україні та проживання в Криму до анексії півострова РФ.

З часу першого звернення позивача з заявою про захист у вересні 2012 року і до повторного звернення у березні 2014 року пройшло багато часу, протягом якого відбулися зміни як у країні громадянської належності ОСОБА_2 (посилення кримінальної відповідальності за злочини, у вчиненні яких обвинувачувався і засуджувався позивач, погіршення ситуації з правами людини в Росії), так і в Україні (анексія Криму і перехід півострова під юрисдикцію Російської Федерації), які не могли не вплинути на обґрунтованість побоювань шукача притулку зазнати переслідувань у країні громадянської належності.

Крім вказаного, відбулися зміни в законодавстві України, яке регулює спірні правовідносини.

Так, Законом № 1251-VII від 13.05.2014 року пункти 4 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI викладені в новій редакції, якою розширено коло обставин, за наявності яких особа потребує додаткового захисту згідно із законодавством України.

Сукупність вказаних змін не існувала на час оскарження позивачем рішення ДМС України від 24.02.2013 року №98-13, тому обставини, встановлені судовими рішеннями при розгляді такого, не є у цій справі доказами в розумінні частини першої статті 72 КАС України, а тому судом до уваги не беруться.

Перевіривши оскаржені позивачами рішення ДМС України від 18 липня 2014 року №390-14 та №391-14 про відмову у визнанні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, суд дійшов висновку, що вони прийняті ДМС України без урахування вимог Закону №3671-VI, та з порушенням передбачених статтею 2 КАС України принципів, тому їх слід визнати протиправними і скасувати, задовольнивши в цій частині позовні вимоги.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання ДМС України визнати громадян Російської Федерації ОСОБА_2 та ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Згідно з п.25 Постанови Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями) відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З наведених у мотивувальній частині постанови мотивів суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 особами, які потребують додаткового захисту, що зумовило визнання протиправними рішень ДМС України від 18 липня 2014 року №390-14 та №391-14 про відмову у визнанні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту та скасування вказаних рішень.

За таких обставин суд вважає за можливе зобов'язати ДМС України визнати позивачів особами, які потребують додаткового захисту, задовольнивши позовні вимоги в цій частині.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, то така є безпідставною і задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Порядок повідомлення особи про прийняте ДМС України рішення про відмову у визнанні особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, регулюється Законом №3671-VI та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 р. за № 1146/19884 (далі - Правила).

Частиною 13 статті 10 Закону №3671-VI визначено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа вказаного центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Вказана норма кореспондується із підпунктом "а" пункту 6.9. Правил, відповідно до якого при отриманні рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби протягом семи робочих днів з дня отримання рішення надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 29), з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що заносяться відповідні відомості до журналу реєстрації видачі повідомлень.

Судом не встановлено порушень Закону №3671-VI та Правил при оформленні та врученні ГУ ДМС України у Львівській області повідомлень №№18, 19 від 25.07.2014 року про відмову у визнанні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, які відповідають формі, встановленій додатком 29 Правил.

З огляду на наведене, суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги позивачів про визнання незаконними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття ДМС України рішення про відмову у визнанні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту слід відмовити, у зв'язку з її безпідставністю та необґрунтованістю.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення ст. 9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до вимог п.23 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивачі звільнені від сплати судового збору за подання позову у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", тому, згідно з вимогами ст.94 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 7-11, 14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18.07.2014р. №390-14 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18.07.2014р. №391-14 про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особами, які потребують додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови суду складений та підписаний 09 лютого 2015р.

Постанова не набрала законної сили.

Головуючий суддя А.Г. Гулик

Суддя О.П.Хома

Суддя Р.І. Кузан