Справа № 826/15658/14
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2015-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

04 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Саприкіної І.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі: Погорілій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Полтава Головного управління Міндоходів у Полтавській області на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.12.2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до Державної податкової інспекції у м. Полтава Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними і скасування наказу та податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

ПАТ «Укрнафта» звернулися до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до ДПІ у м. Полтава ГУ Міндоходів у Полтавській області про: визнання протиправним наказу щодо проведення позапланової невиїзної документальної перевірки від 28.08.2014 року № 1919; визнання протиправними дій по проведенню з 29.08.2014 року по 04.09.2014 року документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків - НГВУ «Полтаванафтогаз» ПАТ «УКРНАФТА», відповідального за утримання та внесення податків до бюджету під час виконання договору від 24.12.1997 року № 999/97 про спільну інвестиційну і виробничу діяльність, не пов'язану із створенням юридичної особи; визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 01.10.2014 року № .

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.12.2014 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 01 жовтня 2014 року № . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ДПІ у м. Полтава ГУ Міндоходів у Полтавській області подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати незаконну, на їх думку, постанову суду першої інстанції в частині задоволення позову та постановити нову про відмову в задоволенні позову повністю. При цьому апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність оскаржуваного рішення, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Апеляційна інстанція повністю підтримує таку правову позицію з огляду на слідуюче.

З матеріалів справи вбачається, що договір про спільну інвестиційну діяльність за участю іноземного інвестора № 999/97 від 24.12.1997 року (далі - ДСД) зареєстрований розпорядженням Виконавчого комітету Полтавської міської ради 24.12.1997 року за № 999/97.

Зазначений договір створений ґрунтуючись на положеннях Закону України «Про режим іноземного інвестування», який прийнятий Верховною Радою України і введений в дію 19 березня 1996 року, зареєстрований в Управлінні зовнішньоекономічних зв'язків Полтавської обласної державної адміністрації за № 1353-014 К від 23.02.1998 р.

НГВУ «Полтаванафтогаз» ПАТ «УКРНАФТА» є відповідальне за утримання та внесення податків до бюджету під час виконання Договору про спільну інвестиційну діяльність за участю іноземного інвестора № 999/97 від 24.12.1997 р., керівником (директором) є ОСОБА_2 (призначений згідно з наказом № 177-К від 22.07.2005 р.). Посадові особи виконують обов'язки на підставі Довіреностей, які видаються ПАТ «УКРНАФТА» один раз на рік та компанією «Momentum Enterprises (Estern Europe) limited» (Кіпр) - щомісячно.

Інформація про види діяльності, які мало право здійснювати НГВУ «Полтаванафтогаз» ПАТ «УКРНАФТА» (22525915), відповідальний за утримання та внесення податків до бюджету під час виконання договору № 999/97 «Про спільну інвестиційну і виробничу діяльність, не пов'язану із створенням юридичної особи з освоєння та розробки Андріяшівського газоконденсатного родовища» від 24.12.1997 р. за період, що перевірявся, які воно фактично здійснювало - 11.10.2 Добування природного газу.

05 березня 2014 року Управляючому СІД між ПАТ «УКРНАФТА» та компанією «Momentum Enterprises» (Estern Europe) LTD, за договором № 999/97 ОСОБА_2 контролюючим органом було направлено запит «Про надання інформації» від 05.03.2014 року № 2908/10/16-01-15-03-26, яким останньому пропонувалось протягом 10 робочих днів з дня надходження запиту, надати копії вказаних в запиті документів та письмові пояснення.

У відповідь на вказаний запит підготовлено та направлено листа «Про надання пояснення та документального підтвердження» від 20.03.2014 року № 09/04-1495 з додатками.

28 серпня 2014 року на адресу суб'єкта господарювання контролюючим органом було направлено запит «Про надання документів» від 28.08.2014 року № 12001/10/16-01-22-02-20 (надійшов 01.09.2014 р. за вх. № 2082), в якому відповідач просив додатково до відповіді від 20.03.2014 року № 09/04-1495 по взаємовідносинах з ТОВ «БК «Гефест Альянс» за серпень 2013 року надати вказані в запиті документи. Інформацію необхідно було надати у найкоротші терміни на адресу ДПІ у м. Полтаві.

У відповідь на вказаний запит підготовлено та направлено листа від 02.09.2014 року № 08-4567.

Проте, вже 28 серпня 2014 року прийнято наказ «Про проведення позапланової невиїзної документальної перевірки НГВУ «Полтаванафтогаз» ПАТ «УКРНАФТА» по взаємовідносинам з ТОВ «БК «Гефест Альянс» за серпень 2013 року, ТОВ «КИЇВ ЛІКВІД ПЕТРОЛЕУМ» за квітень 2014 року терміном 5 робочих днів з 29.08.2014 року.

На підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 ПК України та наказу № 1919 від 28.08.2014 р. контролюючим органом оформлено повідомлення № 927 від 28.08.2014 року.

Вказані вище копія наказу та повідомлення надійшли на адресу суб'єкта господарювання 01 вересня 2014 року разом з запитом відповідача «Про надання документів» від 28.08.2014 року № 12001/10/16-01-22-02-20.

В період з 29.08.2014 року по 04.09.2014 року ДПІ у м. Полтаві ГУ Міндоходів у Полтавській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку НГВУ «Полтаванафтогаз» ПАТ «Укрнафта», відповідальний за утримання та внесення податків до бюджету під час виконання договору № 999/97 «Про спільну інвестиційну і виробничу діяльність, не пов'язану із створенням юридичної особи з освоєння та розробки Андріяшівського газоконденсатного родовища» від 24.12.1997 року по взаємовідносинах з ТОВ «БК «Гефест Альянс» за серпень 2013 року, ТОВ «КИЇВ ЛІКВІД ПЕТРОЛЕУМ» за квітень 2014 року, за результатами якої складено акт № 5099/16-01-22-02-10/403739509 від 11 вересня 2014 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, ст. 201 ПК України, в результаті чого встановлено завищення суми податкового кредиту на суму 33 235 000,00 в т.ч. за серпень 2013 року на суму 33 235 000,00 грн. по взаємовідносинах з ТОВ «БК «Гефест Альянс», що призвело до заниження позитивного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду (Р.18 декларації) та заниження Р.25 декларації: сума податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню за серпень 2013 р. на суму 33 235 000,00 грн. за рахунок завищення податкового кредиту по взаємовідносинах з ТОВ «БК «Гефест Альянс», .

Зазначені вище обставини слугували підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення форми «Р» від 01 жовтня 2014 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 41 656 250,00 грн., з якої сума грошового зобов'язання за основним платежем складає 33 325 000,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 8 331 250,00 грн.

Свої доводи щодо законності спірного рішення апелянт обґрунтовує нереальністю господарських відносин позивача з його контрагентами. Проте, апеляційна інстанція підтримує позицію суду першої інстанції, що вказані твердження апелянта не ґрунтуються на приписах чинного законодавства та є помилковими, з огляду на слідуюче.

Так, між ПАТ «УКРНАФТА» та компанією «Моментум Ентерпрайзис (Інтерн Юроп) Лтд», інтереси яких на підставі договору № 999/97, довіреності ПАТ «УКРНАФТА» № юр-784/д від 13.12.2012 р. та довіреності «Моментум Ентерпрайзис (Інтерн Юроп) Лтд» № б/н від 08.01.2013 р. представляє начальник НГВУ «Полтаванафтогаз» Уповноважений СІД ОСОБА_2 (замовник) та ТОВ «БК «Гефест Альянс» (виконавець) 21 березня 2013 року було укладено чотири договори на створення (передачу) науково-технічної продукції №№ 21/03-1, 21/03-2, 21/03-3, 21/03-4.

На підтвердження факту виконання робіт позивачем були надані належним чином оформлені акти прийому-передачі виконаних робіт від 30.08.2013 р. (4 шт.) та надано банківську виписку за 09.12.2013 року, згідно інформації, що міститься в ній вбачається, що платіжними дорученнями від 09.12.2013 року № 179 за виконану роботу по вказаним вище договорам були перераховані кошти в розмірі 49 830 000 грн., в тому числі сплачена сума ПДВ - 8 305 000,00 грн., № 178 - 49 770 000,00 грн., в тому числі сплачена сума ПДВ - 8 295 000,00 грн., № 177 - 49 950 000,00 грн., в тому числі сплачена сума ПДВ - 8 325 000,00 грн., № 176 - 49 860 000,00 грн., в тому числі сплачена сума ПДВ - 8 310 000,00 грн. Крім того, були надані належним чином оформлені податкові накладні від 30.08.2013 року №№ 1269, 1270, 1271, 1272, зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, що підтверджується витягом з ЄРПН № 16141026 від 16.09.2014 року.

Отже, факт виконання сторонами договірних зобов'язань підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, а саме: договорами, податковими накладними, банківськими виписками, актами прийому-передачі виконаних робіт, тощо.

Вказані документи містять всі необхідні реквізити, підписи уповноважених представників сторін та печатки підприємств, що відповідає вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і фіксують факт здійснення господарської операції. Наявні до договорів документи дають змогу визначити, які саме товари було придбано та за якою ціною.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що на момент укладання правочинів та видачі первинних документів контрагент мав необхідний обсяг податкової правосуб'єктності та був зареєстрованим платником податку на додану вартість.

Висновок апелянта про наявність ознак фіктивності та про безтоварність господарських операцій з контрагентом, відсутність наміру учасників правочину досягти реальних правових наслідків ґрунтується на підставі оцінки фінансово-господарської діяльності контрагента, зокрема, акта ДПІ у Деснянському районі ГУ Міндоходів у м. Києві «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «БК «Гефест Альянс», код за , щодо документального підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р.» від 14.08.2014 р. № 387/26-52-22-03-14/37312719 та через ненадання до перевірки документів, зазначених у п. 5 Технічних завдань на створення науково-технічної продукції (заключних звітів про виконану НДР) виходив з того, що перевіркою факту придбання послуг встановлено не було.

При цьому, не можливо не погодитися з доводами суду першої інстанції, що незнаходження контрагента за місцезнаходженням, порушення ним норм податкового законодавства не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит з податку на додану вартість та формування витрат з податку на прибуток підприємств у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження цьому, оскільки ПК України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит та на формування витрат в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності їх за місцезнаходженням, так само відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.

Чинне законодавство не зобов'язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства та його безпосередню наявність за місцезнаходженням перед тим, як відносити відповідні суми витрат до валових витрат та суми податку на додану вартість до податкового кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України викладена від 19 червня 2013 року у справі № К/9991/63643/12, а також підттримана в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 30 січня 2014 року у справі № К/800/29212/13, відповідно до якої чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов'язань платника в залежність від стану податкового обліку його контрагента, фактичного знаходження його за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів у останнього. Тому в разі не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій платника податків та його постачальника для одержання платником незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. При цьому такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини.

Окрім того, судом першої інстанції правомірно зауважено, що вказаним актом засвідчується лише факт неможливості проведення зустрічної зірки зазначеного товариства, відображені в ньому відомості не ґрунтуються на дослідженні первинних фінансово-господарських відносин з ДСД, а звірка не мала на меті підтвердження факту господарських відносин з останнім.

Слід також зауважити, що співставлення даних податкової звітності з бази автоматизованого контролю, як етапу контроль-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника. Адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податку.

У податковому праві визначається критерій добросовісності платника, який передбачає законність дій платника у сфері податкових правовідносин (у тому числі і щодо формування даних податкового обліку), доки це не спростовано у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.02.2013 року по справі № К/9991/74156/12.

Таким чином, апелянтом не було надано доказів відсутності у контрагента позивача спеціальної податкової правосуб'єктності на момент укладення і виконання описаних вище правочинів, зокрема того, що вказане підприємство не було зареєстроване в якості платника податку на додану вартість або того, що його реєстрація платниками податку на додану вартість була анульована в період укладення і виконання спірних правочинів. Відтак, наявні в матеріалах справи копії податкових накладних, на підставі яких позивач сформував податковий кредит за звітні періоди відповідає вимогам, встановленим ст. 201 ПК України. Також відповідачем не було надано до суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність у підприємства умов для здійснення господарської діяльності (відсутність майна, складських приміщень, обладнання та виробничих потужностей, в т.ч. орендованих, а також трудових ресурсів, тощо), в т.ч. із залученням третіх осіб, на момент вчинення спірного правочину. Позиція апелянта ґрунтується виключно на актах податкових органів, складених відносно контрагентів позивача.

Щодо посилань апелянта на висновок експерта від 18.12.2014 року № 62/04-541, складений експертом НДЕКЦ при ГУМВС України в Дніпропетровській області, варто зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи положення статей 72 та 83 цього Кодексу висновок експерта для суду не є обов'язковим, а повинен оцінюватися в сукупності з іншими доказами у справі.

Крім того, зазначений висновок не є доказом в розумінні ст.ст. 81, 82 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки судом проведення експертизи не призначалося.

Також колегія суддів зазначає, що неналежним чином оформлена (підписана невідомою особою) податкова накладна не може бути підставою для нарахування податкового кредиту за наявності фактів, що ставлять під сумнів реальність наданої послуги.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18 вересня 2012 року у справі № К/9991/49921/12 та постанові Верховного Суду України від 21.01.2011 року № 40/11 від у справі за позовом ТОВ «СІБ» до ДПІ у Жовтневому районі м. Луганська про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Окрім вищевикладеного судова колегія вважає за необхідне відзначити, що за умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення постачальниками/продавцями товару (послуг) податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит.

Податковим органом не наведено доводів та доказів тому, що позивач діяв без належної обачності та було обізнано про допущення його контрагентом певних порушень законодавства при створенні підприємства чи веденні господарської діяльності, адже, укладаючи угоду зі своїми контрагентом, позивач мав всі документальні підтвердження господарської правосуб'єктності контрагента: здійснювати господарську діяльність, реалізовувати господарську компетенцію, мати зобов'язання, нести за ними відповідальність тощо.

Платник податку на додану вартість (покупець товару) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальниками товару (послуг) вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03.07.2013 року по справі № К/800/27746/13.

Укладаючи угоду зі своїм контрагентом, позивач мав всі документальні підтвердження їх господарської правосуб'єктності: здійснювати господарську діяльність, реалізовувати господарську компетенцію, мати зобов'язання, нести за ними відповідальність тощо.

Колегія суддів повністю підтримує позицію суду першої інстанції, що позивачем були вчинені всі необхідні дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник. податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За п. 198.6 ст. 198 не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Як зазначено Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі від 20 липня 2010 року №1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби», процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи: 1. Встановлення факту здійснення господарської операції. 2. Встановлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції. 3. Встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг) спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку. 4. Встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість.

Крім того Вищим адміністративним судом України в листі від 02 червня 2011 року №742/11/13-11 визначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат із господарською діяльністю платника податку.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. ( абз. 2 п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 року № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704).

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що для формування податкового кредиту, необхідно мати первинні документи, які можуть довести реальність здійснення господарської операції, підтвердити факт використання придбаних товарів/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Перевіривши дійсність господарських взаємовідносин позивача з контрагентом, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для формування податкового кредиту, з огляду на те, що надана позивачем документація у повній мірі відображає реальні наслідки, що наступили після укладення договорів та мають силу первинної документації в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України».

Слід відмітити, що податковим органом не було надано рішення суду у цивільній чи господарській справі, або іншого належного доказу на підтвердження «фіктивності» здійснених позивачем господарських операцій. Отже, спірне податкове повідомлення-рішення прийнято податковим органом передчасно.

Не надано також добутих, у визначений процесуальним законодавством спосіб, доказів підробки документів або складання фіктивних документів на підтвердження здійснених позивачем господарських операцій.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.03.2008 року по справі № К-23642/07.

Правомірною є також позиція суду першої інстанції, що в силу приписів ч. 4 ст. 72 КАС України, лише вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. Таких вироків відповідачем надано не було, а тому наявний в матеріалах справи витяг з кримінального провадження № 0000033 від 11.11.2014 року не може бути розцінений в якості належного та допустимого доказу на підтвердження нереальності господарської операції.

Крім того, з метою підтвердження реальності господарських операцій, що мали місце з ТОВ «БК «Гефест Альянс», позивачем були надані суду ксерокопії звітів, а саме: ксерокопія звіту «Аналіз стану розробки горизонту В-15 Андріяшівського родовища»; ксерокопія звіту «Моніторинг стану розробки та прогноз рівнів видобутку Андріяшівського родовища»; ксерокопія звіту «Геолого-промисловий аналіз для оцінки запасів Рудівсько-Червонозаводського родовища»; ксерокопія звіту «Моніторинг стану розробки та прогноз рівнів видобутку Рудівсько-Червонозаводського родовища»; які підтверджують факт надання ДСД послуг Товариством з обмеженою відповідальністю «БК «Гефест Альянс» в повному обсязі.

Ненадання таких звітів суб'єкту владних повноважень під час проведення перевірки не може бути підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит та визначення податкових зобов'язань з ПДВ, оскільки інші надані документи за вказаних вище обставин були достатніми та такими, що не викликають сумніву в реальності здійснення господарських операцій, а звіти лише підтвердили правомірність формування податкового кредиту позивачем.

Окрім вищевикладеного судова колегія вважає за необхідне відзначити слідуюче:

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5. 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 228 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України діє презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в акті висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового інспектора, оскільки були зроблені за відсутності інформації, яка надається в передбаченому законодавством порядку.

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину, податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в дохід держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є правильним виходячи з загальних засад судочинства.

Дана правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 14.11.2012 року № К/9991/50772/12.

Крім того, викладені в актах обставини, не є підставою вважати правочини недійсними, або такими, що не відбулись, та не спростовують реальності виконання господарських операцій, оскільки угоди не визнані недійсними судами, а також позивач не може нести відповідальності за дії своїх контрагентів.

Зазначена позиція відповідає рішенню Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 року у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03), згідно якого Європейський суд з прав людини визнав, що «справедливий баланс» не додержується, коли платника ПДВ позбавляють права на податковий кредит (бюджетне відшкодування) за відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, чи доказів того, що йому було відомо про таку діяльність його постачальників.

За ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 71 КАСУ в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладає на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам апелянт, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду апеляційної інстанції достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності винесення ним спірного податкового повідомлення-рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення постанови суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205 та 206 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Полтава Головного управління Міндоходів у Полтавській області - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.12.2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 05.02.2015 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Саприкіна І.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.