Справа № 814/4968/13-а
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2015 р.м.ОдесаСправа № 814/4968/13-а

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Романішина В.Л., Скрипченка В.О.,

при секретарі Голбан К.В.,

за участю представника відповідача Гави О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2014 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техно-Дизель» до Державної податкової інспекції у Заводському районі м.Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про скасування податкового повідомлення - рішення, -

В С Т А Н О В И В:

03.12.2013р. ТОВ «Техно-Дизель» звернулося до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ДПІ у Заводському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 25.11.2013 р. № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 154 474,50 грн., з яких 102983 грн. - за основним платежем, а 51491,50 грн. - за штрафними (фінансовим) санкціями.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при здійсненні спірної господарської операції з ТОВ «Номей» він не допустив жодних порушень приписів податкового законодавства, а тому, вважає оскаржуване податкове повідомлення-рішення протиправним та підлягаючим скасуванню, оскільки було прийнято на підставі необґрунтованих висновків акту перевірки.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2014 року адміністративний позов ТОВ «Техно-Дизель» задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Заводському районі м.Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області № від 25.11.2013р.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник ДПІ у Заводському районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області 14.02.2014р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.02.2014р. та прийняти нову постанову, якою у задоволені адміністративного позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, виступ представника відповідача в підтримку апеляційної скарги, та перевіривши матеріали справи і доводи цієї апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

В жовтні-листопаді 2013р. співробітниками ДПІ проведено позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Техно-Дизель» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні правових відносин із ТОВ «Номєй» за липень 2013р., за результатами якої складено акт від 08.11.2013р. №1163/14-04-22-02/37206551.

Так, у висновках цього акту перевірки зазначено про порушення Товариством позивача вимог п.198.3,198.6 ст.198, п.200.1.,200.2 ст.200 ПК України, що потягло заниження податкових зобов'язань з ПДВ за липень 2013 р. на суму 102 983 грн.

25.11.2013 року уповноваженою особою ДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким підприємству позивача збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на 102983 грн. та застосовано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 51491,5 грн.

Не погоджуючись з вказаним вище рішенням податкового органу, позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з протиправності спірного рішення відповідача та відповідно, з обґрунтованості і доведеності позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

А згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Пунктом 75.1 ст.75 ПК України передбачено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до змісту пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з приписами п.198.2 ст.198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Також, п.198.3 ст.198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

При цьому, відповідно до п.201.1 ст.201 ПК України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, в якій зазначаються в окремих рядках певні обов'язкові реквізити.

У відповідності до п.201.4 ст.201 ПК України, податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Згідно ж із п.198.6 ст.198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 цього Кодексу). У разі, якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Отже, з точки зору податкового законодавства України головними умовами для віднесення сплаченого при придбанні товару ПДВ до складу податкового кредиту є використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності платника податків у межах оподатковуваних операцій та належне документування сплаченого ПДВ.

Крім того, судова колегія вважає, що для встановлення обґрунтованості декларування податкового кредиту також необхідно встановити ще й наступні обставини: реальність здійснення господарських операцій, суми за якими віднесені до податкового кредиту; наявність у продавця товарів, робіт (послуг), який видавав податкові накладні, спеціальної податкової правосуб'єктності; віднесення до складу податкового кредиту лише сум, сплачених (нарахованих) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), що підлягають використанню у господарській діяльності платника податку.

Так, апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що 22.07.2013р. між ТОВ «Техно-Дизель» та ТОВ «Номєй» укладено договір поставки нафтопродуктів №2207-ДТ/13 (а.с.10), за умовами якого, контрагент повинен поставити позивачу нафтопродукти і скраплений газ, за цінами і в кількості, визначених у додаткових угодах чи специфікаціях до цього договору.

Також, з по справі встановлено, що 24.07.2013р. сторони уклали додаткову угоду №1 (а.с.13), згідно якої, ТОВ «Номєй» повинно було поставити позивачу 74000 л дизельного палива на загальну суму 617900 грн. (в т.ч. ПДВ 102983,33 грн.).

Як вбачається з матеріалів справи, вказаний вище договір було повністю виконано сторонами, що, в свою чергу, підтверджується наявними в у справі доказами, а саме: податковою накладною від 24.07.2013р., видатковою накладною №23 від 24.07.2013р. (а.с.5,8), двома ТТН №7 і №8 від 24.07.2013р. (а.с.6,7), а також банківською випискою з особового рахунку від 25.07.2013р., згідно якої, підприємство позивача повністю оплатило поставлений ТОВ «Номей» товар (а.с.9).

Крім того, судами обох інстанцій по справі встановлено, що товар (дизпаливо) поставлявся автомобільним транспортом ТОВ «Номєй», його зберігання здійснювалось на договірних засадах ПП ВТФ «ТАБ», а в подальшому, придбані у ТОВ «Номєй» нафтопродукти були реалізовані позивачем іншим суб'єктам господарювання, що, в свою чергу, підтверджуються наданими в матеріалах справи письмовими доказами, зокрема договором поставки, зберігання і відпуску нафтопродуктів №27/12/12 ХР від 27.12.2012 р., укладеним із ПП ВТФ «ТАБ», ТТН, довіреностями на отримання товару, видатковими та податковими накладними (а.с.35,42-118).

При цьому, слід звернути увагу на те, що вказані вище первинні документи оформлені належним чином, мають усі обов'язкові реквізити та відповідають всім вимогам п.201.1 ст.201 ПК України та ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» №996-ХІУ, а також, в свою чергу, були не тільки надані позивачем до суду 1-ї інстанції, а і надавалися ревізорам ще при проведенні спірної перевірки.

До того ж, як слідує з акту перевірки та пояснень представника відповідача, податковим органом фактично не оспорюється факт придбання позивачем нафтопродуктів та їх подальша реалізація, а також не спростовується факт того, що суми ПДВ були внесені позивачем до реєстру отриманих податкових накладних від вказаного контрагента, включені до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду, відображені у реєстрах отриманих податкових накладних, та відповідають даним податкової декларації з ПДВ.

Отже, за таких обставин, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що товариством в даному конкретному випадку, до свого податкового кредиту були віднесені лише ті витрати по сплаті податку, які були підтверджені податковими накладними.

Факт того, що ТОВ «Номей» на момент проведення спірної господарської операції із позивачем мало право на виписку податкових накладних і було зареєстровано як платник податку на додану вартість, не оспорюється відповідачем ні в акті перевірки, ні в ході розгляду справи.

Також, одночасно необхідно зазначити й про те, що з урахуванням закріпленої в ст.204 ЦК України презумпції правомірності правочину, а також вимог ч.2 ст.71 КАС України, за якою обов'язок доказування правомірності рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень покладається саме на такого суб'єкта, відповідач повинний був надати суду належні та достовірні докази своїх тверджень про те, що задекларовані позивачем операції з придбання товарів у ТОВ «Номей» в реальності не здійснювалися, а мало місце лише документування цих операцій з метою завищення податкового кредиту без фактичного отримання від цього контрагента робіт. А оскільки такі дії мають злочинний характер, то доказом їх вчинення може бути лише відповідне рішення, винесене в порядку кримінально-процесуального судочинства. Однак, відповідач не посилається на факти вчинення позивачем таких дій і не надав жодних доказів щодо притягнення керівників цих підприємств до будь-якої відповідальності за такі дії.

Що ж стосується наведених в акті перевірки обставин діяльності ТОВ «Номей», то судова колегія зазначає, що діюче податкове законодавство України не містить норм, які б ставили в залежність право платника податку на формування податкового кредиту від можливих порушень податкової дисципліни з боку його контрагентів чи інших контрагентів у 2-й ланці ланцюга, або зобов'язували б платників податків контролювати дотримання своїми контрагентами норм законодавства. Можливі порушення контрагентами платника податків податкової дисципліни, у тому числі не декларування своїх зобов'язань або не сплата податку до бюджету, ще не є достатньою підставою для позбавлення платника податків права на податковий кредит з ПДВ по операціях з такими контрагентами.

Дійсно, за приписами пп.16.1.2-16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України, платник податків зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Тобто, ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. При цьому, такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Але, зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Податковий кодекс України встановлює вимоги лише щодо документального підтвердження задекларованих господарських операцій, а як вже зазначено вище, акт перевірки не містить будь-яких зауважень щодо правильності складання наданих позивачем первинних документів (в т.ч. і ТТН №№7,8). Не містить таких зауважень і апеляційна скарга відповідача.

Окрім того, при прийнятті остаточного рішення по даній справі, судова колегія також вважає за необхідне врахувати ще й постанову Заводського районного суду м.Миколаєва від 29.11.2013 року по справі №3/487/2713/13, згідно з якою, провадження в адміністративній справі відносно директора ТОВ «Техно-Дизель» ОСОБА_2 закрито за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.163-1 КУпАП.

Так, зі змісту цієї постанови суду вбачається, що податковими ревізорами-інспекторами при проведенні спірної перевірки ТОВ «Техно-Дизель» та складенні акту від 08.11.2013р. №1163/14-04-22-02/37206551, одночасно було складено адміністративний протокол відносно директора товариства ОСОБА_2 нібито за порушення ним встановленого законом порядку ведення податкового обліку при документуванні операцій з ТОВ «Номей», на підставі якого його було необґрунтовано притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.163-1 КУпАП.

Відповідно до приписів ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, підсумовуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що за відсутності доказів проведення позивачем фіктивних господарських операцій з ТОВ «Номей» та при наявності належним чином оформлених первинних документів по операціях з отримання товару від цього постачальника, висновок ДПІ про заниження позивачем ПДВ за такими операціями, як і винесене на підставі нього податкове повідомлення-рішення, є протиправними, що, в свою чергу, і було правильно встановлено судом 1-ї інстанції.

При цьому, необхідно зазначити, що такий висновок узгоджується і з правовою позицією Верховного суду України, яка викладена в постанові від 31.01.2011р. по справі №21-47а10, а також з практикою Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «"Булвес" АД проти Болгарії» та «Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії», зі змісту якої вбачається, що держава в особі податкових органів може вживати заходи для недопущення та/або зупинення зловживань у сфері сплати ПДВ і бюджетного відшкодування цього податку, але нарахування податкових зобов'язань і штрафу добросовісному платнику податків, який виконав всі вимоги податкового законодавства, тільки на підставі того, що податковим органом встановлені протиправні дії його контрагентів та за умови необізнаності платника податків про такі дії своїх контрагентів, на думку Суду, порушує права такого платника податків.

Як визначено ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Також, в даному випадку ще раз необхідно вказати й про те, що згідно з вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК України), а відповідно до ст.61 Конституції України, юридична відповідальність особи має виключно індивідуальний характер. Тобто, якщо контрагент позивача або його контрагент у 2-й чи 3-й ланках ланцюга (в даному випадку ТОВ «РВД «Апхіл»), не виконали своїх податкових зобов'язань, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

До того ж, у відповідності до ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову що, в свою чергу, не було належним чином зроблено представниками відповідача при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу податкового органу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області - залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2014 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: В.Л. Романішин

В.О. Скрипченко